Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ « СТЕП -2000 », третя особа: міськрайонне управління Держгеокадастру в Уманському районі та в м. Умані про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі. В позовній заяві зазначено, що між [PERSON] та ТОВ « « СТЕП - 2000 » 05.02.2008 року було укладено договір оренди земельної ділянки ( пай ) площею 5,1400 га, наданої позивачу для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Степківської сільської ради Уманського району, Черкаської області, кадастровий номер 7124387800:02:000:1009. Зазначений договір зареєстрований в Уманському районному відділі Черкаської регіональної філії центру державного земельного кадастру, про що у Державному реєстрі земель учинено запис від 06.03.2018 року №040879400043 терміном на 5 років. Після закінчення строку дії даного договору між позивачем та ТОВ « СТЕП - 2000 » було укладено додаткову угоду термін дії якої був до 2016 року. У грудні 2016 року, так як дія вищезазначеного договору закінчилася позивач звернувся до ТОВ « СТЕП - 2000 », щодо повернення належної йому земельної ділянки, на що йому усно було повідомлено про те, що його договір з ТОВ « СТЕП - 2000 » було продовжено додатковою угодою термін якої закінчується 01.11.2021 року. Після ознайомлення з даною угодою, ним було виявлено, що підпис на даній додатковій угоді був поставлений не ним, а сторонньою особою, окрім того дана додаткова угода грубо порушує його права, як власника земельної ділянки ( паю ), так як не відповідає жодним нормам чинного законодавства, немає жодної дати її підписання та зареєстрована її дія до 2021 року з чим він категорично не погоджується і ніколи б не підписував би вищезазначену додаткову угоду в такому форматі, тому що вона повністю порушує його права, як власника. Даний факт свідчить про те, що нова додаткова угода до договору оренди землі №141 від 05.02.2008 року є фіктивною. В зв`язку з тим, що вищезазначену додаткову угоду до договору оренди землі №141 від 05.02.2008 року він особисто не підписував, може припустити, що була зроблена фальсифікація документів та підробка його підпису. 11.01.2017 року він звернувся до ТОВ « СТЕП - 2000 » з претензією щодо підробки підпису на додатковій угоді строк дії якої до 01.11.2021 року, просив урегулювати даний спір поза межами суду та повернути належну йому земельну ділянку. Відповідь на претензію від ТОВ « СТЕП - 2000 » він так і не отримав, але усно вони йому повідомили, що не погоджуються повертати йому земельну ділянку, тому він змушений звернутися до суду та просить визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди землі №141 від 05.02.2008 року термін дії якої закінчується 01.11.2021 року укладену між [PERSON] та ТОВ « СТЕП - 2000 » на земельну ділянку площею 5.1400 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Степківської сільської ради Уманського району, Черкаської області, кадастровий номер 7124387800:02:000:1009 та кадастровий номер 7124387800:02:000:1010; зобов`язати ТОВ « СТЕП - 2000 » повернути [PERSON] земельну ділянку площею 5.1400 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Степківської сільської ради Уманського району, Черкаської області, кадастровий номер 7124387800:02:000:1009 та кадастровий номер 7124387800:02:000:1010; виключити з Державного реєстру запис від 27 вересня 2012 року за № 712438784006931 про реєстрацію додаткової угоди до договору оренди землі №141 від 05.02.2008 року термін дії якої закінчується 01.11.2021 року; стягнути в відповідача судові витрати. Представник відповідача на адресу суду надіслав відзив в якому вказує, що дійсно між СТОВ « СТЕП - 2000 » та позивачем було укладено договір оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Даний договір було укладено та зареєстровано у відповідності до діючих на той час вимог законодавства України. З моменту укладання договору оренди відповідач належним чином виконує зобов`язання по даному договору, а позивач отримує орендну плату відповідно до умов договору, що підтверджується відомостями про нарахування та виплату орендної плати. Твердження позивача стосовно того, що договір було укладено без його згоди та власного підпису він на ньому не ставив є надуманим та не підтверджені жодними доказами. Просить в позові відмовити в зв`язку з пропущенням строків позовної давності. В судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримала та доповнила, що згідно з висновком судового експерта КНДІСЕ МЮ України від 13.09.2018 року, підпис від імені [PERSON] в графі « ОРЕНДОДАВЕЦЬ » додаткової угоди до договору оренди землі за №141 від 05.02.2008 року термін дії якої закінчується 01.11.2021 року укладеної між [PERSON] та ТОВ « СТЕП - 2000 » на земельну ділянку площею 5.1400 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Степківської сільської ради Уманського району, Черкаської області, кадастровий номер 7124387800:02:000:1009 виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Щодо застосування строків позовної давності, заперечує, зазначає, що позивачем не пропущено строки позовної давності при зверненні з позовом до суду, оскільки лише у 2016 році позивач дізнався, що наявна додаткова угода до договору оренди, ознайомившись з цією угодою та, встановивши, що він не підписував її та не мав волевиявлення на її укладення, звернувся до суду. Що стосується виплат орендної плати, то позивач її отримував, адже на той час діяла додаткова угода, термін дії якої закінчився 9.09.2019 року. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що позивач знав про оскаржувану додаткову угоду, адже отримував орендну плату у збільшеному розмірі. Додаткова угода, якою було продовжено строк оренди земельної ділянки до 01.11.2021 року зареєстрована 27.09.2012, отже строк позовної давності необхідно обраховувати з 27.09.2012 року. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Оскільки позивач не надав суду жодних належних, допустимих і достовірних доказів на підтвердження того, що протягом всього строку дії договору оренди землі та додаткової угоди до нього позивач не знав і не міг знати про порушення свого права на земельну ділянку, належну йому на праві власності, тому просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, заяв про розгляд справи за відсутності та відкладення розгляду справи не подавав. Вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Позивач [PERSON] є власником земельної ділянки ( пай ) площею 5,1400 га, наданої позивачу для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Степківської сільської ради Уманського району, Черкаської області з кадастровими №7124387800:02:000:1009 та №7124387800:02:000:1010 та належить йому на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЧР №017553. (а.с.9). Також встановлено та неоспорюється сторонами, що між [PERSON] та ТОВ « СТЕП - 2000 » 05.02.2008 року було укладено договір оренди земельної ділянки ( пай ) площею 5,1400 га, наданої позивачу для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Степківської сільської ради Уманського району, Черкаської області. Зазначений договір зареєстрований в Уманському районному відділі Черкаської регіональної філії центру державного земельного кадастру, про що у Державному реєстрі земель учинено запис від 06.03.2018 року №040879400043 терміном на 5 років. Після закінчення строку дії даного договору між позивачем та ТОВ « СТЕП - 2000 » було укладено додаткову угоду термін дії якої був до 2016 року. Із матеріалів справи вбачається, що наявна додаткова угода до договору оренди земельної ділянки №141 від 05 лютого 2008 року між [PERSON] та ТОВ « СТЕП - 2000 » (а.с.10). Згідно з умовами даної додаткової угоди були внесені зміни в пункт розділу « Орендна плата » договору оренди та розділ « Термін дії договору » викладено в наступній редакції: « договір укладено сторонами терміном до 01.11.2021 року ». Зазначена додаткова угода зареєстрована у відділі Держкомзему у м. Умані та Уманському районі Черкаської області за №712438784006931. Крім того, судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки №141 від 05 лютого 2008 року не підписував, що підтверджено в судовому засіданні поясненням представника позивача, а також висновком експерта за результатами проведення судово - почеркознавчої експертизи №60,925/18-23 від 13.09.2018. Так, відповідно до висновку експерта, встановлено, що підпис від імені [PERSON] в графі « Орендодавець » додаткової угоди до договору оренди землі за №141 від 05.02.2008 року термін дії якої закінчується 01.11.2021 року укладеної між [PERSON] та ТОВ « СТЕП-2000 » на земельну ділянку площею 5,1400 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Степківської сільської ради Уманського району, Черкаської області, кадастровий номер 7124387800:02:000:1009 виконаний не [PERSON] , а іншою особою. ( а.с. 73-78 ) Суд вважає, що вказаний висновок експерта є належним, достовірним, допустимим та достатнім доказом на підтвердження того, що позивач [PERSON] не підписував з відповідачем додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки №141 від 05 лютого 2008 року. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). З наведених підстав суд вважає, що відповідач не довів належними, достовірними та достатніми доказами факту, що спірна додаткова угода підписана позивачем. Відтак, судом встановлено, що позивач [PERSON] вільного волевиявлення на укладення та підписання додатковї угоди до договору оренди земельної ділянки з відповідачем та на передачу належної йому земельної ділянки відповідачу в оренду строком до 01.11.2021 року - не мав. Вказані обставини є підставою для визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі №141 від 05.02.2008 за ст.ст.203, 215 ЦК України, у зв`язку з підписанням додаткової угоди не позивачем, а іншою особою, яка не мала на це повноважень, та відсутністю волевиявлення власника земельної ділянки [PERSON] на укладення та підписання додаткової угоди до договору оренди землі з відповідачем. Представник відповідача подав клопотання про застосування строків позовної давності, у якому просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] у зв`язку із пропущенням строку позовної давності, посилаючись на те, що позивач щороку отримував орендну плату, про що розписувався у відповідних відомостях, тобто йому було відомо про укладену додаткову угоду значно раніше, ніж за три роки до моменту звернення до суду з позовною заявою. Однак суд критично відноситься до аргументів представника відповідача про те, що позивач, отримуючи від відповідача орендну плату за користування належною йому земельною ділянкою, знав та міг знати про додаткову угоду, оскільки позивач отримував орендну плату, знаючи про дійсність додаткової угоди до договору оренди до 2016 року. Та обставина, що представник відповідача просить відмовити у позові [PERSON] саме за строками давності, а не з підстави, що позов не доведено і що додаткова угода є дійсною та підписана позивачем, переконує суд, що представник відповідача погоджується із аргументами представника позивача про недійсність означеної додаткової угоди, оскільки, відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Крім того, судом встановлено, що позивачеві [PERSON] не було достовірно відомо з 2008 року, тобто з моменту укладення додаткової угоди, а також з 2012 року, тобто з моменту державної реєстрації спірної додаткової угоди, про існування такої угоди, адже він її не підписував, а орендну плату вважав, що отримує відповідно до додаткової угоди, яка діяла до 2016 року. Таким чином, суд вважає, що позивач [PERSON] не пропустив строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, не дивлячись на те, що спірна додаткова угода датована 05.02.2008 року і зареєстрована в Державному реєстрі земель 27.09.2012 року, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач не підписував додаткової угоди, не був обізнаний про її наявність, так як позивачу примірник оригіналу додаткової угоди не був виданий відповідачем після здійснення її реєстрації, а лише на вимогу позивача у 2016 році. Ці пояснення не спростовані представником відповідача в судовому засіданні і свідчать про те, що про своє порушене право позивач дізнався в 2016 році, і звернувся до суду в межах строків позовної давності. Так, відповідно до вимог ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За частиною 4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно із правовим висновком Верховного Суду, які суд враховує на підставі ч.4 ст.263 ЦПК України, висловленим у постанові від 18.07.2018 року у справі №624/604/16-ц, позовна давність «відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного)». Оскільки позивач дізнався про порушення свого права, тобто про наявність спірної додаткової угоди лише у 2016 року, коли отримав від відповідача примірник додаткової угоди, то в розумінні ч.1 ст.261 ЦК України, це є моментом початку перебігу строку позовної давності, тобто суд приходить до переконання на підставі аналізу доказів, які знаходяться в матеріалах цивільної справи, що позивачем не пропущено строки позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Відтак, суд констатує той факт, що позивачем надано належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог та спростовано аргументи представника відповідача про те, що позивачем пропущено строки давності при зверненні в суд з означеним позовом. Отже, суд прийшов до переконання, що клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.93 ЗК України та ст.1 Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької і іншої діяльності. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом, Цивільним кодексом, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ст.2 Закону України «Про оренду землі»). Згідно із ч.4 ст.124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (ст.792 ЦК України, ст.2 ЗУ «Про оренду землі»). Згідно із ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства… Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (ст.13, ч.1 ст.14 ЗУ «Про оренду землі»). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України). Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 3 та 4 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам… Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Оскільки, відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України, головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є спрямованість волі сторін на укладення договору. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до вимог ст.215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224 ЦК України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним лише за рішенням суду. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу . Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю… Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою (ч.ч.1, 5 ст.216 ЦК України). Проаналізовані вище обставини та вимоги законодавства є підставою для задоволення позову. При зверненні з позовом до суду позивач [PERSON] сплатив судовий збір в сумі 640,00 грн. ( а.с.1 ), тому ці витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. За проведення судової почеркознавчої експертизи позивачем [PERSON] сплачено грошові кошти в сумі 3575,00 грн. (а.с.97,98 ), які підлягають стягненню з відповідача, відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України. Щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу на користь позивача то суд зазначає наступне. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Оскільки представником позивача документально не доведені та не підтверджені витрати по справі, тому суд не вбачає підстав для повернення [PERSON] судових витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги.

Outcome: approved