Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

[PERSON], звернувся до суду із зазначеним позовом та просив визнати пункт 10, та підпункт 5.4 договору кредиту укладеного 26 березня 2015 року з Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі ТОВ «Споживчий центр») недійсними та визнати несправедливими нараховані проценти та штрафи. В обґрунтування вимог посилався на те, що 26.03.2015 року він уклав договір кредиту з ТОВ «Споживчий центр» згідно до якого отримав 4 000,00 грн., строком на 14 днів із терміном повернення кредиту до 09.04.2015р., включно. Підпунктом 5.4 зазначеного договору передбачена його відповідальність за порушення грошового зобов'язання. У зв'язку із тим, що він є інвалідом ІІ групи, має на утриманні неповнолітню дитину, скрутне матеріальне становище, він не зміг своєчасно здійснити погашення боргу внаслідок чого кредитор нарахував штрафні санкції. Станом на 14.05.2015р., загальна сума боргу становить 8 434,00 грн. Таким чином просив зменшити на 99% суму штрафів та пені, а саме до 4 000 грн. Крім того, зазначив, що пункт 10 договору кредиту є недійсний оскільки вказаний пункт договору обмежує його права споживача, порушує принцип рівності сторін за договором, не відповідає вимогам законодавства, а також, що пунктом 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди» (чинним на час укладення спірного договору) третейським судам заборонено розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Представник відповідача в судове засідання не з'явився, відповідач про місце та час проведення судового розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 15), причини неявки свого представника не повідомляв, та від відповідача не надходила заява про розгляд справи за відсутності представника. Також, представником відповідача надані письмові заперечення проти позову (а.с. 16). Суд ухвалює заочне рішення відповідно до ст. 224 ЦПК України про що в судовому засіданні не заперечував позивач. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що 26.03.2015 року [PERSON],, уклав договір кредиту з ТОВ «Споживчий центр» згідно до якого отримав 4 000,00 грн., строком на 14 днів із терміном повернення кредиту до 09.04.2015р., включно (а.с. 6). У зв'язку із хворобою дитини, з 01.04.2015р., по 10.04.2015р., не зміг здійснити погашення кредиту внаслідок чого кредитором було нараховано штрафні санкції згідно підпункту 5.4 договору. Загальний розмір боргу станом на 14.05.2015р., становить 8 434,00 грн., (а.с. 28). Також встановлено, що пунктом 10 (підпункти 10.1 - 10.4) договору кредиту «Вирішення спорів» встановлено третейське застереження, а саме, що всі розбіжності щодо укладення, виконання, розірвання, зміни, визнання недійсним повністю або частково, а також з будь яких інших питань, що стосуються цього Договору, становлять предмет спору та підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року. Отже на час укладання кредитного договору (26 березня 2015 року) Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). З огляду на наведене суд приходить до висновку про те, що третейське застереження в кредитному договорі від 26 березня 2015 року між [PERSON], і ТОВ «Споживчий центр» було укладено в порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», і в цій частині кредитний договір слід визнати недійсним, (зазначена правова позиція викладена в постанові ВСУ у справі 6-64цс15). В частині визнання несправедливим та недійсним підпункту 5.4 договору кредиту та зменшення пені, суд вважає, що вимоги позову задоволенню не підлягають, оскільки пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення (ч. 3 ст. 549 ЦК України), розмір неустойки встановлюється договором або законом, а розмір неустойки встановлений законом може бути збільшений у договорі (ч. 2 ст. 551 ЦК України). Частиною 3 ст. 551 ЦК України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Таким чином, враховуючи те, що позивачем зазначено лише загальну суму боргу (а.с. 28), з якої неможливо встановити розмір боргу за його складовими - несплачене тіло кредиту, розмір пені за прострочення повернення тіла кредиту, пеня за прострочення плати за користування кредитом, отже і не можливо встановити підстави визначені ч. 3 ст. 551 ЦК України. Згідно ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за цучастю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Разом із тим, позивачем не надано жодних пояснень в чому саме полягає несправедливість, та не зазначено підставу недійсності встановленого договором, зокрема п.п. 5.4, забезпечення виконання зобов'язання.

Outcome: partial