Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] посилаючись на те, що між ним та відповідачкою 05 липня 2005 року укладено шлюб, який було розірвано рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 25 вересня 2012 року по справі № 2/1515/1660/12. Проте вони не дійшли згоди на поділ сумісно нажитого майна. Так за період шлюбу вони придбали 3-х кімнатну квартиру в [ADDRESS]. Просив суд визнати квартиру спільною сумісною власністю подружжя та розділити її в рівних частках стягнувши з відповідача вартість ? частини та зобовязати відповідача не чинити перешкоди для доступу та постійного проживанні у ній. В подальшому позивач уточнив позов, та посилався на те, що не зважаючи на те, що вони з відповідачкою офіційно уклали шлюб у 2005 році фактично почали проживати однією сімєю з травня 2003 року. З 2003 року вони вели спільне господарство, придбали цілий ряд предметів, необхідних для побутового використання, проживали у одній квартирі. Крім того після смерті його батька, була 12 жовтня 2005 року продана спадкова квартира, і виручена сума коштів, а саме 33 тисячі доларів США він особисто передав матерів відповідачки [PERSON] [PERSON] для придбання спільної квартири. Крім того для придбання квартири були використані кошти, виручені від продажу квартири по вул. Затонського в м. Одеса, яка належала [PERSON] на праві приватної власності. Вказані суми грошей були використані відповідачем для придбання квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі він зареєстрований, але відповідачка без його відома оселилася там з іншим чоловіком, чим чинить йому перешкоди. Вважав, що момент набуття права власності за договору виникає з моменту передання майна, в звязку з чим вважав, що квартира набута ними під час шлюбу. Просив суд визнати квартиру спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ним право власності на ? частину квартири, визнати незаконним та скасувати рішення № 80 виконавчого комітету [PERSON] сільської ради від 16 березня 2006 року, зобовязати [PERSON] сільську раду оформити права власності на ? частину за ним, визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності від 16 березня 2006 року; зобовязати [PERSON] сільську раду видати свідоцтво на ? частину кватири за ним; зобовязати відповідачку не чинити перешкоди у користуванні ? частини квартири; усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення з ? частини квартири відповідачки та [PERSON]. В подальшому залучено у якості відповідачів [PERSON] сільську раду Комінтернівського району Одеської області та [PERSON] 13 січня 2016 року у віці 38 років позивач [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті [PERSON] міського управління юстиції 14.01.2016 року (а.с.45 т. 2). За життя, а саме 10 травня 2012 року [PERSON] зробив заповідальне розпорядження, відповідно до якого належну йому частку ? частини спірної квартири заповідав [PERSON] (а.с. 47 т. 2), яка була залучена до участі у справі в якості правонаступника позивача відповідача за зустрічним позовом. Представник правонаступника [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні підтримав поданий позов, просив суд його задовольнити з підстав зазначених у ньому, вважав за недоцільний повторний виклик та допит свідків, оскільки свідки були вже допитані у судовому засіданні під головуванням іншого судді. Заперечував проти задоволення зустрічного позову в звязку з його необґрунтованістю. У подальшому подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідачка [PERSON] подала до суду зустрічний позов, яким заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що до укладення шлюбу з позивачем, а саме 02.09.2005 року за умовами договору про інвестування у будівництві будинку 2-а кв. 24 по вул. Паустовського в м. Одеса вона внесла у якості пайового внеску грошові кошти у розмірі 129410 грн. 30 коп. на користь приватного підприємства виробничо-комерційної фірми «Мікомегас». 05 листопада 2005 року вона уклала шлюб з [PERSON] і лише 16 березня 2006 року рішенням № 80 [PERSON] сільської ради Комінтернівського району Одеської області було оформлено право власності на вказану квартиру та видане свідоцтво про право власності. Просила суд визнати кватиру її особистою власністю. 11.11.2014 року відповідачка за первинним позовом- позивачка за зустрічним позовом [PERSON] подала заяву про застосування позовної давності, так як станом на 20 березня 2006 року [PERSON] був обізнаний про його порушене право у звязку з чим строк позовної даності сплинув 20 березня 2009 року. Представник відповідача - позивача за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення первинного позову зважаючи на його необґрунтованість, просила суд задовольнити зустрічний позов. В подальшому подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідач по справі [PERSON] в призначене судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, але надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.94 т. 1). Відповідач [PERSON] сільська рада Комінтернівського району Одеської області в призначене судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомила, але надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Розглянувши поданий позов, матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя частково та про відмову у задоволенні зустрічних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири особистою власністю. 05.07.2005 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб про що у Книзі реєстрації актів громадянського стану зроблено актовий запис № 1046 від 05.07.2005 року (а.с.8 т. 1). Судовим розглядом справи встановлено, що 02.09.2005 року між відповідачкою за первинним позовом позивачкою за зустрічним позовом на той час [PERSON] та приватним підприємством виробничо-комерційна фірма «Мікромегас» укладено договір про пайове інвестування в будівництві № 24/п з сумою повного внеску 129410.30 грн., який вона повинна була перерахувати до 05.10.2005 року (а.с.28 т. 1). 02.09.2005 року [PERSON] сплатила приватному підприємству виробничо-комерційна фірма «Мікромегас» обумовлену договором суму в повному обсязі (а.с.34 т. 1). Таким чином, спірна квартира придбана сторонами у період шлюбних відносин. Суд не приймає до уваги посилання відповідачки за первинним позовом [PERSON] про те, що квартира була придбана нею не під час перебування у шлюбі, так як дана обставина спростовується матеріалами справи, оскільки посилання [PERSON] на укладення нею шлюбу у листопаді 2005 року спростовуються свідоцтвом про одруження з якого вбачається, що шлюб між сторонами укладено не у листопаді, а у липні 2005 року. В звязку з чим, інвестування квартири відбулося у період шлюбу між сторонами та є спільною сумісною власністю подружжя. При ухваленні рішення суд не приймає до уваги заяву [PERSON], про застосування позовної давності, оскільки про порушене право [PERSON] міг дізнатися у 2012 році після розірвання шлюбу та виникнення спору щодо спільного майна. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За нормами ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лишу у випадках і в порядку, встановлених законом. Задовольняючи позов [PERSON] суд виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання за [PERSON] права власності на ? частину трьохкімнатної квартири суд виходив з того, що спільна сумісна власність осіб, відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України не передбачає визначення часток кожного з співвласників, питання про поділ або виділ майна перед судом не порушувались. За нормами ч. ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок здійснення права спільної сумісної власності, визначено ст. 369 ЦК України, відповідно до якої співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності може бути здійснено у порядку передбаченому ст. 370 ЦК України, відповідно до якої співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому\~статтею 364\~цього Кодексу. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності може бути здійснено у порядку передбаченому ст. 372 ЦК України, відповідно до якої майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відмовляючи у задоволенні вимог позивача [PERSON] в частині визнання незаконним та скасування рішення [PERSON] сільської ради від 16 березня 2006 року № 80 та виданого на підставі нього свідоцтва про право власності на квартиру суд виходив з того, що дане рішення є законним та таким, що не порушує право [PERSON], оскільки дане рішення не скасовує права спільної сумісної власності подружжя. Відмовляючи у задоволенні вимог позивача за первинним позовом в частині зобовязання [PERSON] сільську раду оформити право власності в тому числі і за [PERSON] шляхом видачі свідоцтва суд виходив з того, що дане питання не може бути вирішено без вирішення питання про поділ або виділ майна із спільної сумісної власності подружжя. Позовні вимоги [PERSON] в частині зобовязання не чинити та усунути перешкоди у користуванні власністю та вселення суд вважає обґрунтованими, доведеними, однак такими, що не підлягають задоволенню, оскільки на час постановлення рішення позивач помер (а.с.45 т. 2). Правонаступником [PERSON] не заявлено вимоги в частині усунення їй перешкод, або вселення. Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відмовляючи у задоволенні вимог позивачки за зустрічним позовом [PERSON] суд виходив з того, що відповідно ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лишу у випадках і в порядку встановленому законом. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі вищевикладеного, відповідно ст. 41 Конституції України, ст. ст. 321, 364, 368, 369, 370, 372 ЦК України, ст. 60 СК України,

Outcome: partial