Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просить зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS], надати йому ключі від вказаної квартири та вселити в таку; встановити порядок користування житловим приміщенням та надати йому в користування кімнату, площею 12,1 кв.м, яка значиться під номером 9 у технічному паспорті, кімнату, площею 16.1 кв.м під номером 6, залишити у користуванні матері та сестри як осіб однакових за статтю, решту приміщення залишити у спільному користуванні, а саме: кухню, площею 6,5 кв.м під номером 3, ванну, площею 2,7 кв.м під номером 2, туалет, площею 1,1 кв.м. під номером 8, вбиральні, площею 1,1 кв.м під номером 7, поєднаної з коридором, площею 8,3 кв.м під номером 1; а також визнати поважними причини його не проживання у спірній квартирі. Свої вимоги мотивує тим, що згідно свідоцтва про право власності №12798-3 від 27.01.1998 року спірна квартира на праві спільної сумісної власності належала [PERSON], [PERSON] та [PERSON], після смерті якого 1/3 належної квартири успадкувала [PERSON] В подальшому, 15.03.2012 року, [PERSON] подарувала належну їй 1/3 частину квартири [PERSON] Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23.07.2013 року визначено розмір ідеальних часток [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] по 1/3 ідеальній частці для кожного. При цьому зазначив, що не проживає в спірній квартирі протягом тривалого часу, оскільки відповідач [PERSON] провокує його на постійні конфлікти, поміняла замки у вхідних дверях, влаштовує позивачеві нестерпні умови для проживання у даній квартирі. Зважаючи на те, що у спірній квартирі [PERSON] не має змоги проживати та користуватися своєю часткою і його права порушені іншими співвласниками, а в досудовому порядку питання вирішити не вдається, звернувся до суду із даним позовом. [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, давши пояснення, аналогічні викладеним, просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 06 лютого 2013 року /а.с.38/ позов підтримала, при цьому зазначила, що співвласники не дійшли згоди та не домовилися про порядок володіння та користування спільною квартирою, між співвласниками загострилися стосунки, вони викинули з квартири [PERSON], обманним шляхом оформили спадщину після смерті батька [PERSON] Наголосила, що незважаючи на те, що дана частка в квартирі позивача є його єдиним майном, яке він має, він не може користуватися таким в силу обставин, що склалися. Просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі довіреності від 08.02.2013 року /а.с.37/ проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що відповідачу ніхто не чинив перешкод в користуванні належною йому на праві власності часткою квартири, при цьому зазначив, що покликання позивача на те, що її довіритель неправомірно подарувала частку в квартирі другому відповідачу не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26.05.2014 року, якою залишено в силі рішення Залізничного районного суду м.Львова від 03.02.2014 року про відмову у визнанні недійсним договору дарування та анулювання реєстрації такого. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечила, пояснила, що після смерті батька їхня матір [PERSON] успадкувала 1/3 частину спірної квартири, яка була визначена за згодою співвласників у встановленому законодавством порядку. Надалі мати зареєструвала за собою право власності на 1/3 частину вказаної квартири і подарувала цю частку їй за власним бажанням. Наголосила, що її брат /позивач/ має ключі від квартири, матір чекає на сина і жодним чином не чинить перешкод у користуванні спільною з ним квартирою, більше того, чекає що син повернеться до спільної квартири. Із врахуванням наведеного просила у позові відмовити. Суд, ухвалив розглядати справу за відсутності третьої особи - реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, яка будучи належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, що стверджується повідомленнями про вручення поштових повідомлень, у судове засідання представник не з'явився, при цьому подав заяву про розгляд справи за його відсутності та зазначив, що відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно діє як суб'єкт владних повноважень в межах, визначених законом /а.с.168/. Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, покази свідка [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що в позові слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 27.01.1998 року /а.с.18/ квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Після смерті [PERSON] 24.01.2000 року його дружина [PERSON] прийняла у спадщину 1/3 частину належної йому квартири [ADDRESS], про що видано свідоцтво про право на спадщину від 05.04.2001 року /а.с.20/. Згідно договору дарування від 15.03.2012 року /а.с.22-24/ вбачається, що [PERSON] подарувала [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS], яка належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 05.04.2001 року Другою Львівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1164 та зареєстрованого Львівським обласним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 17.04.2001 року у реєстрову книгу № 30 за реєстровим № 21836-З. Згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23.07.2013 року визначено розмір ідеальних часток [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] по 1/3 (одній третій) ідеальній частці для кожного /а.с.9-10/. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03.02.2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26.05.2014 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON], приватний нотаріус [PERSON], ЛОР ОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання недійсним договору дарування та анулювання реєстрації такого - відмовлено в задоволенні позову за безпідставністю /а.с.149-150/. Відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зазначеним рішенням, яке набрало законної сили встановлено, що [PERSON] подарувала [PERSON] саме ту частину квартири [ADDRESS], яка належала їй на праві спільної часткової власності, а тому відповідно до ст. 361 ЦК України згоди позивача, як співвласника, для здійснення даного правочину не вимагалось. Суд критично оцінює доводи позивача та його представника з приводу того, що [PERSON] неправомірно подарувала частку в квартирі його сестрі, оскільки такі спростовуються зазначеним вище рішенням, яке набрало законної сили. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.150 ЖК України, ст.383 ЦК України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст.15, 16, 386, 391 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Суд критично ставиться до покликань позивача та його представника про те, що [PERSON] не має змоги проживати та користуватися своєю часткою в квартирі, так як інші співвласники чинять йому перешкоди, оскільки ні позивач, ні його представник не надали, а судом безспірно встановлено той факт, що позивачу ніхто і ніколи не чинив перешкод у користуванні спірним жилим приміщенням, однак, такий не користувався ним та не приймає участі в утриманні такого. Разом з тим, відповідачі в судовому засіданні ствердили, що позивач має ключі від квартири та можливість скористатись такими для входу в квартиру, дверні замки у спірній квартирі не змінювалися, ключі у позивача не відбиралися, а відтак він має можливість користуватись та розпоряджатись належною йому на праві власності часткою квартири, однак не використовує свої права як власника. Крім цього, оскільки вимога позивача про зобов'язання відповідачів не чинити йому перешкод в користуванні квартирою є, на переконання суду, безпідставною, у суду немає підстав задовольняти наступні, похідні вимоги позивача, а саме: визнання поважними причини його не проживання у спірній квартирі. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів. Щодо позовних вимог про встановлення порядку користування житловим приміщенням та надання [PERSON] в користування кімнати площею 12,1 кв.м, то в задоволенні такої слід відмовити з огляду на наступне. Згідно ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Із технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] вбачається, що квартира складається з двох житлових кімнат, житловою площею 28,2 кв.м, відповідно 16,1 кв.м та 12,1 кв.м, тобто на кожного із власників припадає 9,4 жилої площі /а.с.3/. Таким чином, порядок користування, який просить встановити позивач, виділивши йому кімнату площею 12,1 кв.м, не відповідає його частці у власності на спірну квартиру, а тому не може бути встановлений судом, оскільки [PERSON] просить виділити йому у користування житлову площу більшу, ніж площа, яка відповідає його 1/3 частці. Встановлення запропонованого позивачем порядку користування квартирою значно обмежить право користування відповідачів як власників 2/3 частин квартири. Із роз'яснень даних у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 14 від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» вбачається, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а відтак, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Outcome: dismissed