Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача - ДСЛП «Рівнелісозахист» на його користь середній заробіток за період затримки розрахунку з 11 липня 2017 року по 4 вересня 2019 року в розмірі 400 735 грн. 72 коп., а також 50 000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог позивачем вказано, що він з 8 липня 2014 року працював директором ДСЛП «Рівнелісозахист» за трудовим контрактом, укладеним між ним та Державним агентством лісових ресурсів України, строком на три роки, тобто, до 08 липня 2017 року. Наказом Держлісагенства України від 26 червня 2017 року №205-к та наказом підприємства «Рівнелісозахист» від 10 липня 2017 року №40-к з позивачем припинено трудовий договір та звільнено з посади директора підприємства «Рівнелісозахист» у зв`язку із закінченням терміну дії контракту за пунктом 2 частини 1 статті 36 КЗпП України. Вказана посада, згідно штатного розпису, є посадою даного підприємства, через що заробітна плата оплачується із фондів підприємства. Наказом №40-к від 10 липня 2017 року по підприємству «Рівнелісозахист» було визначено, що при звільненні підприємство зобов`язано виплатити [PERSON] грошову компенсацію за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Однак, остаточний розрахунок із [PERSON] підприємством було здійснено лише 05 вересня 2019 року, так як вказаного числа було проведено виплату компенсації за невикористані 19 днів відпустки у розмірі 12 583 грн. 16 коп. В зв`язку із тим, що спору з приводу вказаної суми між підприємством та працівником не було, а розрахунок підприємством здійснено лише 05 вересня 2019 року - позивач, відповідно до 117 КЗпП України, просить стягнути на його користь 400 735 грн. 72 коп. компенсації затримки розрахунку при звільненні. Крім цього, в позовній заяві позивач вказує на те, що тривалість часу, протягом якого з ним не проводився остаточний розрахунок завдало йому моральної шкоди, яка обумовлена моральними стражданнями, внаслідок порушення законних прав, що виразилось у приниженні честі, гідності, ігноруванні законних прав позивача, а також позбавленні можливості надавати матеріальну допомогу членам сім`ї. З огляду на наведене, позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду, розмір якої оцінює в 50 000 грн. В судовому засідання позивач заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, дав пояснення відповідно до змісту позовної заяви. Представники відповідача Кошин О.В., Українець М.П. вимоги [PERSON] не визнали в повному обсязі. В обґрунтування заперечень представник Українець М.П. вказав, що в обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на зміст ст.117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність роботодавця в разі затримки розрахунку при звільненні, отже, передбачає вину роботодавця. В даному випадку сума компенсації за невикористані 19 днів відпустки у розмірі 12 583 грн. 16 коп. позивачеві дійсно не виплачувалась, з огляду на те, що відносно [PERSON] було порушено кримінальне провадження, в тому числі, з приводу незаконного, на думку сторони, привласнення останнім майна підприємства. З огляду на наведене, розрахунок із [PERSON] не проводився - з метою можливого зарахування несплачених коштів в рахунок відшкодування завданої шкоди. В подальшому розрахунок із [PERSON] було проведено - на прохання позивача. Під час судового провадження відповідачем було заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи відзиву із додатковими доказами, а також щодо проведення судового засідання із викликом сторін. В свою чергу позивачем були надані письмові пояснення на відзив із додатковими письмовими поясненнями - для долучення до матеріалів справи. Вказані клопотання судом задоволені. Крім цього, відповідачем було подано зустрічний позов до [PERSON] про стягнення помилково сплачених коштів та заявлено клопотання про об`єднання вказаних позовів. Ухвалою суду від 4 серпня 2020 року ДСЛП «Рівнелісозахист» було відмовлено у прийнятті зустрічного позову, як такого, що поданий із порушенням строків, визначених чинним цивільним процесуальним законодавством. Отже, правовідносини між сторонами виникли з приводу оплати праці, тобто, із трудових правовідносин. Вказані правовідносини регулюються нормами Кодексу законів про працю України. Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України - трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Із наданої суду копії контракту з керівником державного спеціалізованого лісозахисного підприємства «Рівнелісозахист» Державного агентства лісових ресурсів України від 8 липня 2014 року - Державне агентство лісових ресурсів України в особі голови та [PERSON] уклали контракт, за умовами якого останній наймається на посаду директора державного спеціалізованого лісозахисного підприємства «Рівнелісозахист» на термін з 9 липня 2014 року по 8 липня 2017 року та зобов`язовується здійснювати поточне керівництво підприємством, забезпечувати ефективне використання та збереження закріпленого за підприємством державного майна і є підзвітним Державному агентству лісових ресурсів України. Порядок оплати праці керівника державного спеціалізованого лісозахисного підприємства «Рівнелісозахист» визначено розділом 3 вказаного контракту, відповідно до пункту 19 якого - керівнику надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 28 календарних днів та відпустка за ненормований робочий день тривалістю 7 календарних днів із збереженням щомісячної заробітної плати у порядку, передбаченому діючим законодавством. Однією із підстав припинення трудового договору, відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Відповідно до наказу №205-к від 26 червня 2017 року Державного агентства лісових ресурсів України та наказу №40-к від 10 липня 2017 року Державного спеціалізованого лісозахисного підприємства «Рівнелісозахист», копії яких досліджені судом, було припинено трудовий договір та звільнено з посади директора ДСЛП «Рівнелісозахист» [PERSON] - з 10 липня 2017 року, у зв`язку із закінченням терміну дії контракту за пунктом 2 частини 1 статті 36 КЗпП України, із виплатою грошової компенсації за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на ті обставини, що він при звільненні з посади не використав в повному обсязі відпустку, на доведення чого надав суду копію відомості нарахування заробітної плати за період часу : з листопада 2016 року по липнь 2017 року, в якій зазначено, в тому числі, кількість відпрацьованих днів у кожному місяці. [PERSON] 29 серпня 2019 року звернувся на ім`я директора ДСЛП «Рівнелісозахист» із письмовою заявою, в якій просив виплатити йому заборгованість по компенсації невикористаної відпустки за період роботи з 09 липня 2014 року по 10 липня 2017 року, оскільки відпустка мала становити 34 дні, в той час, як відповідно до наказу про звільнення позивача, компенсовано лише 15 днів невикористаної відпустки. Копія вказаної заяви надана суду позивачем. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідачем вказані позивачем обставини, а саме - проведення не в повному обсязі розрахунку із [PERSON] при звільненні останнього були визнані, що доводиться наданою суду копією повідомлення №97 від 05 вересня 2019 року, наданого [PERSON] за підписом директора ДСЛП «Рівнелісозахист», із якого встановлено, що позивачеві було здійснено донарахування та виплату компенсації за невикористані 19 календарних днів відпустки. Сума компенсації відповідачем не оспорювалась. Із копії відомості нарахування відпускних (компенсації за невикористану відпустку при звільненні за 19 днів), відомості розподілу виплат по ДСЛП «Рівнелісозахист» та платіжного доручення №419 від 05 вересня 2019 року, судом встановлено, що позивачеві дійсно нараховано вказану вище компенсацію у сумі 10 129 грн. 44 коп., яку виплачено [PERSON] 5 вересня 2019 року. Згідно із статтею 117 КУпАП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до здійсненого позивачем розрахунку, обчисленого виходячи із розміру середньоденної заробітної плати, розрахованої за два останніх місяці роботи позивача, до сплати [PERSON] належить сума 400 735 грн. 72 коп. (10 602,60 грн. + 16162,5 грн. : 36 робочих днів = 743 грн. 48 коп. - середньоденна заробітна плата Х 539 робочих днів затримки розрахунку), а тому вказана вимога є обґрунтованою та підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідач зазначав, що вимогу про стягнення компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні подано із порушенням строків давності, встановлених ст.233 КЗпП України, що, на думку сторони, є підставою для відмови у позові. Згідно із ст.233 КЗпП України - працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У своєму рішенні від 16 січня 2018 року по справі № 446/509/16-ц Верховний Суд, висловлюючи свою думку у цій справі, звернув увагу на офіційне тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу. Так, положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, тому позивач справді пропустив строк без поважних причин на це. Щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України викладено такий правовий висновок: положення частини другої статті 223 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Тому в цьому випадку особі справді повинні були виплатити компенсацію у зв`язку з втратою частини заробітної плати через термінів її виплати. Отже, при застосуванні строків позовної давності у вимогах про стягнення заробітної плати слід з`ясовувати - коли саме особа дізналась про порушення своїх прав. В судовому засіданні [PERSON] вказував, що про те, що йому не в повній мірі компенсували невикористані дні відпустки він дізнався лише у вересні 2019 року - після отриманого повідомлення, до цього були лише припущення. Доказів на спростування позиції позивача в цій частині відповідачем суду не надано. Враховуючи наведене, підстав для застосування строків позовної давності не вбачається. В обґрунтування заперечень щодо заявлених [PERSON] вимог представник відповідача вказував, що відносно позивача судом здійснюється кримінальне провадження, в тому числі, з приводу незаконного, на думку сторони, привласнення останнім майна підприємства, що свідчить про те, що вини підприємства у проведенні розрахунку із [PERSON] при звільненні останнього в неповному обсязі, а відтак, і для застосування ст.117 КЗпП України не вбачається. На підтвердження своєї позиції відповідачем надано суду копію витягу з ЄРДР №42015180200000051 щодо реєстрації повідомлення відносно [PERSON] з правовою кваліфікацією : ч.1 ст.172 КК України, а також копії повідомлення слідчого СВ Сарненського ВП ГУ НП в Рівненській області про залучення до участі у кримінальному провадженні потерпілої особи та повідомлення за вихідним номером 11911/205-2016 від 5 серпня 2016 року про суть підозри [PERSON] . Однак, відповідно до статті 62 Конституції України - особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. З огляду на вказану вище норму права суд, за відсутності вироку суду, вважає недоведеною вину [PERSON] у вчиненні злочину, пов`язаного із привласненням майна підприємства, а тому позиція відповідача в цій частині приймається судом як необґрунтована. Також, відповідач посилався на встановлення факту надмірно виплачених позивачеві під час його роботи на посаді директора ДСЛП «Рівнелісозахист» премій, матеріальної допомоги, на підтвердження чого надано повідомлення №188 від 17 листопада 2015 року, адресоване позивачеві наказ №234 від 26 жовтня 2015 року - про результати перевірки звернення заступника директора ДСЛП Мацкова В.В. та висновок експерта судової економічної експертизи №3.2-281/16 від 29 квітня 2016 року. Однак, вказані відповідачем обставини не є предметом позову [PERSON] , крім цього, висновок експерта здійснений в межах кримінального провадження і має оцінюватись судом, яким здійснюється таке провадження, в сукупності з іншими доказами, а тому вказані докази судом не приймаються до уваги. В даному випадку судом не приймаються до уваги надані позивачем копії судових рішень з приводу поновлення на роботі [PERSON] , а також довідку про рух коштів по його картковому рахунку за період часу 2015, 2017 рік, так як ці докази не доводять та не спростовують жодних обставин, вказаних в обґрунтування заявлених позовних вимог. Крім цього, позивач просить стягнути на його користь з відповідача моральну шкоду, розмір якої ним визначено у 50 000 грн. Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Частиною 3 статті 23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд вважає, що позивачеві дійсно завдано моральну шкоду внаслідок порушення його трудових прав, а тому, з урахуванням сімейних обставин, вказаних [PERSON] , а саме : навчання дитини у ВНЗ, хвороба матері, що мали місце в цей період часу, суд вважає, що позивач дійсно зазнав певних моральних страждань, однак, розмір відшкодування шкоди, з урахуванням вимог розумності та справедливості слід зменшити. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, наданими позивачем доказами доведено правомірність заявлених вимог. Вказані обставини не спростовані доказами, наданими відповідачем, через що позов [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає до задоволення в повному обсязі, в частині відшкодування моральної шкоди - до часткового задоволення. На підставі ст.ст.116, 117, 233, 237-1 КЗпП України,

Outcome: approved