Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2016 року у зв`язку з нововиявленими обставинами по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу у розмірі 25 174 863,39 грн. та судового збору в сумі 3 654,00 грн. в порядку регресу як з солідарного боржника, мотивуючи свої вимоги тим, що цим рішенням у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу в порядку регресу та як з солідарного боржника було відмовлено у зв`язку з тим, що кредитний договір від 10 серпня 2010 року був укладений не в інтересах сім`ї, а в особистих інтересах [PERSON] ; кошти, отримані за кредитним договором не були використані для задоволення потреб сім`ї; доказів щодо використання кредитних коштів [PERSON] на потреби сім`ї позивачем суду не надано; позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Між тим, 29 червня 2017 року Департаментом земельних ресурсів КМДА адвоката Горбаль Н.В. у відповідь на її адвокатський запит було повідомлено, що за даними міського земельного кадастру у Департаменті земельних ресурсів земельна ділянка по [ADDRESS] кадастровий номер [NUMBER] у період з 01 січня 2010 року по 30 листопада 2011 року на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку була зареєстрована за [PERSON] і відповідно до договору купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, посвідченого Морозовим Г.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 28 липня 2011 року, реєстровий № 1771, право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] перейшло до [PERSON] . У Департаменті земельних ресурсів був зареєстрований державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] , від 03 лютого 2012 року № 02-7-01804 на ім`я [PERSON] . До цього ж листа від 29 червня 2017 року були додані копії договору купівлі-продажу земельної ділянки та державного акту на право власності на земельну ділянку на ім`я [PERSON] . З договору купівлі-продажу земельної ділянки вбачалось, що на вказаній земельній ділянці також знаходиться об`єкт незавершеного будівництва (приватного житлового будинку) готовність якого складає 34%. У подальшому на виконання ухвали про витребування доказів у межах справи № 757/31170/15-ц Морозовим Г.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було надано копію договору купівлі-продажу об`єкту незавершеного будівництва, що розташований за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,0979 га, кадастровий номер [NUMBER] , посвідченого Морозовим Г.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу від 28 липня 2011 року за № 1773 та яка, копія, була долучена до матеріалів справи № 757/31348/15-ц. Заявник вважає, що наведені обставини, що підтверджують придбання об`єктів нерухомості у період отримання кредитних коштів за кредитним договором від 10 серпня 2010 року, є істотними для справи, оскільки вони повністю спростовують висновки Печерського районного суду м. Києва щодо невикористання кредитних коштів [PERSON] на потреби сім`ї та те, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Враховуючи викладене, Заявник звернувся до суду з цією заявою, за захистом свого порушеного права. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 серпня 2017 року відкрито провадження у справі за заявою [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2016 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу в порядку регресу. В судовому засіданні [PERSON] та його представник - адвокат Горбаль Н.В. підтримали заяву та просили задовольнити з підстав, викладених у заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами заперечував. Посилався на те, що [PERSON] було відомо про факт придбання об`єктів нерухомого майна, але ним не надано відповідних доказів на підтвердження цих обставин, як і не вчинено дій, спрямованих на отримання таких доказів, зокрема, його представник адвокат Горбаль Н.В. не зверталась з адвокатськими запитами з метою отримання доказів, які мали підтвердити ті обставини, про які позивач зазначав, надаючи у судовому засіданні пояснення; судовим рішенням від 21 жовтня 2016 року встановлений факт витрачання кредитних коштів на придбання інвестиційних сертифікатів, починаючи з серпня 2011 року і не в інтересах сім`ї; отримані позивачем у червні 2017 року докази, що доводять факт придбання відповідачем земельної ділянки та недобудованого будинку, розташованих по [ADDRESS] не є нововиявленими обставинами, а є новими доказами. Вислухавши пояснення заявника, його представника та представника відповідача, дослідивши матеріали заяви, рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року, матеріали цивільної справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] , як солідарного боржника, заборгованості в порядку регресу, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року залишено без змін. За правилами п. 1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами (п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції), підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи. Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених п. 1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами (п.1 ч. 2 ст. 361 у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції), на які, як на підставу своєї заяви посилався Заявник, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмету доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки, які беруть участь у справі. Згідно із ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законим і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом також встановлено, що підставами для перегляду стали докази, отримані представником заявника у 2017 році та щодо яких були відсутні відомості про їх існування на час розгляду справи, після того, як рішення набрало законної сили, та які свідчать про вчинення відповідачем 28 липня 2011 року правочинів, спрямованих на набуття права власності на об`єкти нерухомого майна по [ADDRESS] у спірний період, щодо яких відповідач та її представники суд при розгляді цивільної справи не повідомляв, а позивач (Заявник) був позбавлений можливості довести суду належними та допустимим засобами доказування існування цих обставин, адже, як свідчать матеріали справи, він не був стороною цих правочинів, тому не знав і знати не міг чи дійсно ці правочини були вчинені, дату вчинення цих правочинів, адресу, за якою були розташовані об`єкти нерухомого майна відносно яких були вчинені правочини. І така необізнаність також позбавляла позивача звертатись з будь-якими запитами для отримання інформації. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами», в якій, серед іншого, з метою правильного та однакового застосування ЦПК України, зазначено, що нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин. Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим. Нововиявленими є лише такі обставини, які: входять до предмета доказування у відповідній справі, обґрунтовують вимоги або заперечення сторін, можуть вплинути на висновки суду про права й обов`язки її учасників або мають інше істотне значення для правильного вирішення спору; існували на час розгляду справи, рішення в якій переглядається; спростовують фактичні дані, покладені в основу такого рішення, не були встановлені судом, який ухвалював рішення, не були та не могли бути відомі на час розгляду справи особі, яка звертається із заявою про перегляд зазначеного рішення, та стали відомими тільки після його ухвалення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 127/10129/17, провадження № 14-549 зц 18). Отже, необхідними ознаками існування нововиявлених обставин є одночасна наявність трьох умов: 1) їх існування на час розгляду справ; 2) ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; 3) істотність даних обставин для розгляду справи, тобто коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте. Таким чином, на відміну від перегляду судового рішення в порядку апеляційного та касаційного оскарження, підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники розгляду справи не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї. Тобто, перегляд справи за нововиявленими обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд вже розглянутої справи з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення судового рішення. Перевіряючи обґрунтованість заяви про перегляд судового рішення, суд виходить із загальних положень про докази, у тому числі про належність і допустимість засобів доказування, обов`язку доказування і подання доказу. Таким чином, тільки ті обставини, які існували на час розгляду справи судом, але про них не знав і не міг знати заявник та не міг повідомити про них суд, можуть бути підставою для перегляду рішення за нововиявленими обставинами. Нововиявлені обставини мають підтверджуватись фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. З урахуванням наданих суду доказів та документів вбачається, що підставами для перегляду є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи, а саме наявність копій договору купівлі продажу земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER] , розташованої по [ADDRESS] , від 28.07.2011 р. та договору купівлі-продажу об`єкту незавершеного будівництва, що розташований за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,0979 га, кадастровий номер [NUMBER] , від 28 липня 2011 року. Суд вважає, що наявність в матеріалах справи копій зазначених договорів купівлі-продажу має розцінюватись судом як нововиявлена обставина для перегляду рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року згідно статті 423 ЦПК України, оскільки вона є істотною, тобто такою, що могла вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості в порядку регресу. Вказані обставини не перевірялись судом при розгляді справи, не могли бути враховані з урахуванням вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, у редакції чинній на час розгляду справи, згідно з якою кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Крім цього, матеріалами справи підтверджується, що сукупна вартість об`єктів нерухомого майна, що були придбані відповідачем у спірний період та під час перебування у шлюбі склала 8 007 647,00 грн. Разом з тим, матеріали справи містять докази, які не спростовані відповідачем та її представником належними та допустимим засобами доказування, що загальний дохід відповідача та її чоловіка - [PERSON] за період їх перебування у шлюбі до дати вчинення правочинів - 28.07.2011 р. (21 рік), становить у сукупності 851 964,70 грн., з яких [PERSON] за період з 1 кв. 1998 року по 3 кв. 2011 року отримано дохід- 46 405,21 грн., а [PERSON] за той же період отримано 805 559,49 грн. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що придбання відповідачем об`єктів нерухомого майна вартістю 8 007 647,00 грн. грн. без залучення додаткових коштів є неможливим. При вирішенні заяви про перегляд рішення в справі № 757/31348/15-ц за нововиявленими обставинами суд також виходить з того, що перегляд судових рішень повинен відбуватися з урахуванням загальних принципів здійснення правосуддя, зокрема тих, на обов`язкове дотримання яких звертає увагу Європейських суд з прав людини та які випливають зі змісту положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські й політичні права. Зокрема, в п. 42 рішення в справі «Желтяков проти України» від 09 червня 2011 року, заява № 4994/04, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який вимагає, щоб коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії», № 28342/95, п. 61). Крім цього, Європейський суд з прав людини зазначив, що повага до принципу верховенства права та поняття справедливого судового розгляду вимагає, щоб усі підстави застосування зворотної сили закону аналізувалися з особливою пильністю (рішення у справі Zielinski and Pradal & Gonzalez and Others v. France). Разом з тим, процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (параграф 27 рішення ЄСПЛ «Праведна проти Росії» від 18 листопада 2004 року). Позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] як з солідарного боржника, посилається на наступне. 10 серпня 2010 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 16П, до якого у подальшому вносились зміни. З урахуванням всіх змін [PERSON] отримав кредит розміром 25 000 000,00 грн. на строк до 04 березня 2012 року із встановленою процентною ставкою 16% річних. В цей же день між позивачем та банком були укладені договір застави майнових прав до договору банківського вкладу (депозиту) № 16П та договір поруки № 16П у відповідності до якого позивач мав солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання зобов`язань позичальника ( [PERSON] ) за повернення кредитних коштів. У відповідності до договору застави позивач передав банку в заставу майнові права по договору банківського вкладу в сумі 4 000 000,00 доларів США, що були внесені на рахунок банку. У подальшому сума застави була зменшена до 3 200 000,00 доларів США Свої зобов`язання за кредитним договором [PERSON] в строк, обумовлений кредитним договором, не виконав, а тому позивач, будучи солідарним боржником, з метою недопущення зайвих фінансових втрат у вигляді штрафних санкцій за невиконання зобов`язання за кредитним договором був вимушений виконати зобов`язання [PERSON] перед банком самостійно, сплативши кошти у сумі 25 174 863,39 грн. Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року у справі № 757/17997/14-ц з [PERSON] на користь позивача стягнуто суму боргу 25 174 863,39 грн. та 3% річних в сумі 1 762 930,15 грн. Ухвалою апеляційного суду міста Києва було скасовано вказане рішення суду в частині стягнення 3% річних, які були нараховані за період з 04 березня 2012 року по 03 липня 2014 року з підстав відсутності доказів повідомлення боржника про сплату заборгованості за кредитним договором. В решті рішення Печерського районного суду м. Києва було залишено без змін. Рішення набрало законної сили 19 травня 2015 року. Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що між ПАТ «ВТБ Банк» (банк) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 16П для споживчих потреб позичальника, яким банк прийняв на себе зобов`язання надати позичальнику в порядку та на умовах, визначених цим договором, а позичальник прийняв на себе зобов`язання прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредит банку, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду та інші платежі в порядку, на умовах та строки, що визначені договором. Позичальник отримав грошові кошти в повному обсязі, але своєчасно не повернув грошові кошти. Станом на час розгляду справи № 757/17997/14-ц у першій та апеляційній інстанціях [PERSON] грошові кошти не повернув, будь-яких заперечень щодо суми заборгованості не висував та розмір заборгованості по кредитному договору не оспорював. Матеріалами справи підтверджується, що договір про відкриття кредитної лінії № 16П від 10 серпня 2010 року був укладений під час перебування [PERSON] у шлюбі з [PERSON] . Шлюб укладений 14 грудня 1990 року, підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу, копія якого міститься в матеріалах справи. Виходячи з презумпції спільності майна подружжя та з урахуванням невиконання [PERSON] зобов`язань, покладених на нього судовими рішеннями від 24 листопада 2014 року та 19 травня 2015 року у справі № 757/17997/14-ц, [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості у розмірі 25 714 863,39 грн. та судового збору в сумі 3 654,00 грн. в порядку регресу з [PERSON] , як з солідарного боржника. Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦПК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Майном, згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК України, вважаються не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов`язки. Статтею 65 СК України встановлено, що укладений одним із подружжя договір створює обов`язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім`ї. У судовому засіданні позивач пояснив суду, що [PERSON] звертався до нього з проханням допомогти врегулювати конфлікт з власником будинку, який той мав намір придбати, але власник будинку, представник Азербайджанської діаспори, не погоджувався продавати будинок. Також, як пояснив позивач у судовому засіданні, [PERSON] просив позивача виступити його поручителем за повернення кредитних коштів, які йому, [PERSON] , були необхідні для придбання будинку по [ADDRESS] . Точну адресу розташування будинку позивач не міг назвати, адже [PERSON] його про це не повідомляв. Позивач погодився виступити поручителем за [PERSON] , виходячи з характеру стосунків, які на той час між ними склалися, та з урахуванням того, що позивач був впевнений, що кредитні кошти необхідні саме для придбання будинку. Разом з тим, позивачу не було відомо, чи вчинив [PERSON] будь-який правочин спрямований на набуття права власності на житлову нерухомість, як і не були відомі точна адреса розташування цього будинку, а також дата укладання цього правочину. З огляду на те, що згідно договору про відкриття кредитної лінії від 10 серпня 2010 року кредитні кошти мали цільове призначення - для споживчих потреб позичальника, позивач мав впевненість, що саме для придбання житлової нерухомості [PERSON] використовуватиме кредитні кошти. Втім, через відсутність інформації, чи був вчинений правочин [PERSON] щодо набуття права власності на об`єкти нерухомого майна та коли, адреси місця розташування цих об`єктів, позивач був позбавлений надати суду докази на підтвердження своїх вимог, а відповідач через своїх представників у судовому засіданні взагалі заперечували факт придбання будь-якої нерухомості у спірний період та приховували фактичні обставини. Навпаки, наполягали на тому, що подружжям [PERSON] не вчинялись жодних правочинів, спрямованих на набуття права власності на об`єкти нерухомого майна у спірний період, а кредитні кошти, отримані у серпні 2010 року, були використані [PERSON] лише для придбання цінних паперів (інвестиційні сертифікати), починаючи з серпня 2011 року, на підтвердження цього надали копії договорів купівлі-продажу інвестиційних сертифікатів та банківських виписок. Печерський районний суд міста Києва своїм рішенням від 21 жовтня 2016 року відмовив у задоволенні позовних вимог з підстав того, що кредитний договір від 10 серпня 2010 року був укладений не в інтересах сім`ї, а в особистих інтересах [PERSON] ; кошти, отримані за кредитним договором не були використані для задоволення потреб сім`ї; доказів щодо використання кредитних коштів [PERSON] на потреби сім`ї позивачем суду не надано; позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Судом встановлено, що станом на день звернення із заявою про перегляд рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року у справі № 757/31348/15-ц за нововиявленими обставинами судове рішення по справі № 757/17997/14-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості - не виконано. Матеріалами справи підтверджено, що на ім`я [PERSON] 28 липня 2011 року були придбані земельна ділянка по [ADDRESS] кадастровий номер [NUMBER] відповідно до договору купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, посвідченого Морозовим Г.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 28 липня 2011 року, реєстровий № 1771, державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] , від 03 лютого 2012 року № 02-7-01804 на ім`я [PERSON] та об`єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,0979 га, кадастровий номер [NUMBER] , у відповідності до договору купівлі-продажу, посвідченого Морозовим Г.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу від 28 липня 2011 року за р. № 1773. Загальна вартість вказаних об`єктів нерухомого майна за двома договорами складає 8 007 647,00 грн. Обидва правочини вчинялись за згодою чоловіка [PERSON] - [PERSON] . Розрахунок за двома договорами відбувся до їх укладення, тобто до 28 липня 2011 року. Матеріалами справи підтверджено та не спростовано належними та допустимим доказами, що сукупний дохід [PERSON] та [PERSON] за період з 1 кв. 1998 року по 3 кв. 2011 року становить у сукупності 851 964,70 грн., з яких [PERSON] отримано дохід - 46 405,21 грн., а [PERSON] отримано дохід у розмірі 805 559,49 грн. З урахуванням наявних у матеріалах справи доказів суд приходить до висновку, що придбання відповідачем об`єктів нерухомого майна вартістю 8 007 647,00 грн. без залучення додаткових коштів є неможливим. Суд ставиться критично до наданих представником відповідача доказів, у відповідності до яких кредитні кошти не використовувались для придбання зазначених об`єктів нерухомості у спірний період, а були спрямовані виключно на придбання цінних паперів (інвестиційних сертифікатів) та не в інтересах сім`ї, особливо з огляду на те, що протягом всього часу розгляду судової справи відповідач та її представники приховували факт придбання відповідачем об`єктів нерухомого майна по [ADDRESS] у спірний період. Представником відповідача не спростовано належними та допустимим доказами те, що кредитні кошти не використовувались в тому числі для придбання зазначених об`єктів нерухомого майна, як і не надано достатніх доказів на підтвердження джерела доходу [PERSON] та [PERSON] за рахунок яких останні придбали нерухомість вартістю 8 007 647,00 грн. Суд не приймає до уваги надані копії документів на підтвердження виконання [PERSON] фінансових зобов`язань за договорами купівлі-продажу інвестиційних сертифікатів, як доказ того, що кредитні кошти були використані виключно для придбання інвестиційних сертифікатів та в особистих інтересах [PERSON] , адже виконання зобов`язань за цими договорами відбувалось починаючи з 22 серпня 2011 року, тобто після того, як розрахунок за придбані [PERSON] за згодою її чоловіка об`єкти нерухомого майна по [ADDRESS] вже був проведений (п. 5 договору купівлі-продажу земельної ділянки та п. 5 договору купівлі-продажу об`єкту незавершеного будівництва). Посилання представника відповідача на те, що кредитні кошти [PERSON] отримував траншами, а заборгованість по кредитному договору виникла лише за траншем, який він отримав, починаючи з 22 серпня 2011 року суд не приймає до уваги, адже предметом судового розгляду у справі № 757/17997/14-ц було стягнення суми заборгованості в порядку регресу з [PERSON] за кредитним договором № 16П від 10 серпня 2010 року, а предметом розгляду справи в суді в апеляційної інстанції за апеляційною скаргою [PERSON] було оскарження рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року у справі № 757/17997/14-ц у частині стягнення 3% річних. З інших підстав [PERSON] рішення від 24 листопада 2014 року у справі № 757/17997/14 не оскаржував, в тому числі з підстав неправильного встановлення періоду виникнення заборгованості. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2014 року у справі № 757/17997/14-ц набрало законної сили 19 травня 2015 року і його невиконання стало підставою для звернення з позовом до [PERSON] , як солідарного боржника, про стягнення суми заборгованості у розмірі 25 174 863,39 в порядку регресу. Також, як встановлено Апеляційним судом м. Києва у рішенні від 19 травня 2015 року, [PERSON] будь-яких заперечень щодо суми заборгованості не висуває, розмір заборгованості по кредитному договору не оспорює. Заперечення проти позовних вимог про стягнення заборгованості в порядку регресу з [PERSON] , як солідарного боржника, з підстав невідповідності періоду виникнення заборгованості за кредитним договором судом розцінюється як намагання представника відповідача змінити судове рішення від 24 листопада 2014 року у справі № 757/17997/14-ц, що набрало законної сили, встановивши таким чином нові обставини, про встановлення яких [PERSON] та його представником не було заявлено на стадії розгляду судової справи № 757/17997/14-ц. Статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, (Конвенція), встановлюється, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За своєю суттю, сума, яка була присуджена до стягнення з боржника ( [PERSON] ) судовими рішеннями від 24 листопада 2014 року та 19 травня 2015 року, вважається «власністю» [PERSON] з точки зору статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції. Ухиляючись від виконання судового рішення на користь [PERSON] , [PERSON] діяв незаконно, внаслідок чого [PERSON] не отримав суму, яку мав отримати за умови виконання судового рішення боржником. Таким чином, має місце незаконне втручання боржника в право Заявника на повагу до його власності та має місце невиправдані сподівання на правомірні очікування Заявника щодо виконання позитивних зобов`язань при розгляді судової справи. Подібний висновок був зроблений Європейським судом з прав людини (Велика Палата) під час розгляду справи «Котов проти Російської Федерації» (від 03 квітня 2012 року, скарга № 54522/00). Європейський суд нагадує, що грошова вимога, яка підтверджена судовим рішенням, що набрало законної сили (у прецедентній практиці суду найчастіше така вимога має назву «судовий борг»), завжди розглядається Європейським судом як «власність» у значенні статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції (Постанова Європейського суду по справі «Бурдов проти Російської Федерації», скарга № 59498/00). У справі «Блумберга проти Латвії» (скарга № 70930/01, Постанова від 14 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав: «Якщо втручання у право на повагу власності здійснено приватною особою, у держави виникає позитивне зобов`язання забезпечити у своїй національній правовій системі достатній захист майнових прав законом і надання адекватних засобів правового захисту, за допомогою яких жертва втручання може вимагати відновлення своїх прав, включаючи за необхідності вимогу відшкодування збитків по відношенню до будь-якої спричиненої шкоди». З цього випливає, що заходи, обов`язок застосування яких може бути покладений на державу, можуть бути превентивними або відновлювальними. Стосовно відновлювальних заходів, обов`язок застосування яких може бути покладений на державу при певних обставинах, то вони включають доцільний правовий механізм, який дозволяє потерпілій стороні ефективно відновити свої права. Хоча стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не містить прямих процесуальних вимог, Європейським судом у справах, які зачіпають державні органи, визнавалось існування процесуальних позитивних зобов`язань (см. Постанову по справі «Йокела проти Фінляндії», скарга № 28856/95 та Постанову від 16 липня 2009 року у справі «Цехентнер проти Австрії», скарга № 20082/02) і в справах, які стосуються виключно приватних осіб. Таким чином, у справі, що відноситься до категорії відновлювальної, Європейський суд вказав, що держави мають зобов`язання забезпечити судові процедури, які надають необхідні судові гарантії і, відповідно, дозволяють національним судам розв`язувати будь-які спори між приватними особами ефективно і справедливо (см. Постанову Великої Палати по справі «Анхойзер-Буш інк.» проти Португалії», скарга № 73049/01 та Постанову від 19 липня 2007 року у справі «Фрейтаг проти Німеччини», скарга № 71440/01). І насамкінець, Європейський суд повторює, що при оцінці дотримання вимог статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції він має здійснювати всебічний розгляд різноманітних інтересів, що зачіпаються, з огляду на те, що Конвенція має захищати права, які є практичними і ефективними. За зовнішнім боком Європейський суд має побачити та дослідити реальну ситуацію, що оскаржується (Постанова у справі «Плеханов проти Польщі»). Ухиляючись від цього, держава серйозно порушує своє зобов`язання захищати верховенство права і запобігати свавіллю (справа «Котов проти Російської Федерації», від 03 квітня 2012 року, скарга № 54522/00). З огляду на висновки Європейського суду про захист грошової вимоги, яка підтверджена судовим рішенням, що набрало законної сили, як власності у значенні статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції, досліджуючи реальну ситуацію, що оскаржується, а також з метою захисту права власності, яке є непорушним, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості в порядку регресу, як з солідарного боржника підлягає задоволенню. Згідно ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Оскільки за договором кредиту (позики) кредитор передає позичальнику кошти у власність, а останні згідно зі ст. 60 СК України стають об`єктом спільної сумісної власності подружжя, на такі правовідносини поширюється правило про солідарну відповідальність (висновок Верховного Суду України, ухвала від 22 жовтня 2008 року у справі № 6-27563св07). Статтею 543 ЦК України встановлено право кредитора вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників). Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України майно, набуте за час шлюбу, вважається таким, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Майном, згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК України, вважаються не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов`язки. Якщо майно придбане під час шлюбу, а реєстрація прав на нього здійснена лише на ім`я одного з подружжя, це не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності. Статтею 63 СК України встановлена рівність прав дружини та чоловіка на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі побутового. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Розглядаючи справу № 490/1408/15-ц Верховний Суд зробив правовий висновок щодо змісту презумпції спільності майна подружжя (Постанова від 07 травня 2019 року). У сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому вона стосується всього обсягу майнових прав подружжя, реалізовуючи які, вважається, що кожен із подружжя діє за згодою другого та виключно в інтересах сім`ї. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 58, 59 ЦПК України 2004 року), і це є її процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року). Застосовуючи цей правовий висновок до правовідносин сторін у справі, що розглядається, є очевидним, що, укладаючи кредитний договір від 10 серпня 2010 року з метою використання кредитних коштів на споживчі потреби, вважалося, що [PERSON] діяв за згодою своєї дружини та виключно в інтересах сім`ї. Дружина позичальника - [PERSON] кредитний договір від 10 серпня 2010 року не оскаржувала. З судового рішення від 21 жовтня 2016 року вбачається, що Печерський районний суд м. Києва, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо солідарного стягнення з відповідача заборгованості в порядку регресу, виходив з того, що отримані кредитні кошти не були використані на потреби сім`ї, а тому відсутні підстави покласти відповідальність за вказаним зобов`язанням на [PERSON] . Втім, досліджуючи реальну ситуацію, що оскаржується, суд приходить до висновку, що покладений в основу рішення від 21 жовтня 2016 року висновок про використання кредитних коштів не в інтересах сім`ї суперечить не лише дійсним обставинам справам, з урахуванням нововиявлених обставин, а й змісту презумпції спільності майна подружжя, відповідно до якої, вважається, що кожен з подружжя діє за згодою другого та виключно в інтересах сім`ї. Разом з тим, представником відповідача не надано відповідних доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, а матеріалами справи підтверджується, що у спірний період відповідач за згодою свого чоловіка придбала об`єкти нерухомого майна по [ADDRESS] вартістю 8 007 647,00 грн. Крім цього, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що укладення договорів купівлі-продажу інвестиційних сертифікатів відбувалось виключно в особистих інтересах [PERSON] . Доказів на підтвердження цього суду не надано. А виходячи з презумпції спільності майна подружжя, суд зробив висновок, що укладені договори купівлі-продажу інвестиційних сертифікатів, копії яких були надані представником відповідача, також були укладені в інтересах сім`ї та за згодою дружини (відповідач). Доказів на спростування цього відповідачем та її представником не надано. Враховуючи встановлені судом обставини, суд приймає рішення про задоволення заяви про перегляд рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року та задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу в порядку регресу як з солідарного боржника. На підставі викладеного та

Outcome: approved