Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом і згідно заяви про уточнення позовних вимог від 04.01.2016р. просив визнати право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували в шлюбі з 29.08.1993р. по 03.10.2013р. В березні 2008 року сторонами за спільні кошти в сумі 200000,00 грн. було придбано квартиру [ADDRESS]. Вказана квартира являється обєктом права спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні 03.02.2016р. представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти доводів та вимог позовної заяви. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та подані докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Народицького районного суду Житомирської області від 03.10.2013р. у справі 284/3065/13-ц розірвано шлюб, зареєстрований 29 серпня 1993 року Межиліською сільською радою Народицького району Житомирської області, актовий запис №3, між [PERSON], 20.03.1976р.н., та [PERSON], 13.04.1971р.н. (а.с.7). Вказаним рішенням суду встановлено, що шлюб між сторонами був зареєстрований 29.08.1993 року Межиліською сільською радою. 15.04.2009р. між [PERSON], неповнолітньою [PERSON], [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.18). Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №1629. Позивач вказує, що спірну квартиру було придбано під час шлюбу та за спільні кошти подружжя, тому вона являється обєктом права спільної сумісної власності подружжя. На підтвердження вказаного надав суду довідку №976 від 14.11.2014р. УМВС України в Житомирській області з якої вбачається, що в період з серпня 2005 року по серпень 2008 року позивач працював в органах внутрішніх справ та мав стабільний заробіток (а.с.43). Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Як встановлено п.24 вказаної постанови Пленуму не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Представник відповідачки в судовому засіданні вказала, що на момент придбання квартири сторони проживали окремо. Спірна квартира не є спільним майном подружжя, оскільки була придбана лише за кошти відповідачки. На підтвердження вказаного доводу суду надано договір від 13.05.2008р. купівлі-продажу квартири №1по вул.Київський шлях, 2/3 в м.Бориспіль Київської області, згідно якого мати відповідачки [PERSON] продала свою квартиру за 560000,00 грн. (а.с.19). Вказує, що отримані від продажу квартири кошти [PERSON] передала дочці [PERSON] для придбання квартири [ADDRESS], на підтвердження чого надала копію розписки від 12.04.2009р. на суму 30000 дол.США (а.с.36). Однак, суд критично оцінює вказані докази, оскільки вони не підтверджують того факту, що на придбання спірної квартири відповідачка витратила власні кошти. Крім того, з договору купівлі продажу спірної квартири від 15.04.2009р. вбачається, що остання придбана за 39471,54грн., а не за 30000,00дол.США. Також у договорі від 15.04.2009р. відсутнє застереження про те, що квартира придбавається за особисті кошти [PERSON] Згідно положень ч.6 ст.57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 13.07.2015р. залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.59). Таким чином, представником відповідача не надано суду достатніх та належних доказів на підтвердження того, що квартира [ADDRESS] придбана за особисті кошти відповідачки під час окремого проживання сторін, а тому є особистою приватною власністю [PERSON] Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що квартира є спільною сумісною власністю сторін - [PERSON] та [PERSON]. У відповідності до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За вказаних обставин, позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] є законними та обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved