Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON], а саме просить постановити рішення, яким визнати відповідачів такими, що втратили право на проживання у жилому будинку [ADDRESS], а також виселити їх з даного будинку. Позов [PERSON] мотивує тим, що він проживає у будинку [ADDRESS]. В даний час у цьому будинку також проживають відповідачі. Відповідач [PERSON] є колишньою дружиною позивача, а [PERSON] - їхнім сином. Вказує, що шлюб із [PERSON] було розірвано рішенням Калуського міськрайонного суду від 11.04.2012 року. Ще до розірвання шлюбу [PERSON] вже не жив з нею однією сім'єю. Також його син [PERSON] зараз з ним однією сім'єю не проживає. Тобто відповідачі перестали бути членами його сім'ї. [PERSON] зазначає, що будинок [ADDRESS] на праві приватної власності належав його батькові [PERSON], який подарував йому даний будинок 28.07.2016 року. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] продовжують проживати у будинку позивача по даний час, хоча житлова площа складає тільки 16,1 кв.м. Через це [PERSON] не може користуватися будинком, як його новий власник, приводити гостей, проживати у ньому. На даний час позивач змушений проживати у нежитлових приміщеннях будинку. Вказує, що відповідачі втратили право проживати у будинку, оскільки не є членами його сім'ї. Відповідач-позивач [PERSON] подала до суду відзив (а.с.27), згідно якого просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] до неї та до відповідача [PERSON] про визнання їх такими,що втратили право на проживання у житловому будинку та виселення. Вказує, що позивач безпідставно зазначає, що вони після розірвання шлюбу не проживали однією сім'єю. Так, незважаючи на розірвання шлюбу, вони разом із сином продовжувати проживати однією сім'єю та вести спільне господарство практично до кінця грудня 2017 року, тобто до часу, коли позивач звернувся до суду із позовом. Відповідач-позивач вказує, що вона з позивачем займали кімнату в будинку, яка називалася спальнею, а син мав свою окрему кімнату - дитячу. Зазначає, що в них з позивачем спільні речі домашнього вжитку та побуту, також разом проводили дозвілля, їздили на відпочинок, разом ходили в гості. Крім того, [PERSON], проживаючи в будинку по [ADDRESS], сплачувала і сплачує за комунальні послуги, а раніше оформляла субсидію на оплату комунальних послуг. [PERSON] наголошує, що вони проживали з [PERSON] однією сім'єю у фактичних шлюбних стосунках. Також вказує, що ні вона, ні їхній син [PERSON] не чинять позивачу перешкод в користуванні будинковолодінням по [ADDRESS]. Позивач вільно користується всім будинком, як і домоволодінням в цілому. Додатково зазначає, що протягом 2016-2017 років нею спільно із позивачем та сином [PERSON] було здійснено добудову складського приміщення до існуючого гаражу, застелено бруківку на присадибній земельній ділянці, добудовано огорожу біля житлового будинку та здійснювалися інші поточні роботи по благоустрою домоволодіння по [ADDRESS]. [PERSON] зазначає, що вказане підтверджує, що ні нею, ні її сином не чиняться позивачу перешкоди у користуванні домоволодінням. Позивач-відповідач [PERSON] подав заперечення (а.с.56), згідно якого зазначає, що на даний момент відповідач [PERSON] з ним не проживає, спільного побуту не веде. Відповідач [PERSON] у житлове приміщення позивача не допускає. Поки було тепло, він проживав у побутових приміщеннях домоволодіння. А зараз проживає у батьків, бо в морози у побутових приміщеннях жити не можливо. [PERSON] вказує, що відповідач [PERSON] кидається на нього з кулаками, погрожує розправою, ображає нецензурною лайкою. При цьому позивач визнав, що справді [PERSON] допомагав його батькові добудовувати підсобне приміщення, але то ще було до того, як його батько подарував йому будинок. Позивач-відповідач вказує, що те, що він з відповідачами спільно літали в Іспанію, не означає, що в них тоді була сім'я з відповідачами. Відповідач [PERSON] тоді летіла до свого брата. Вважає не доведеним факт його проживання з відповідачами однією сім'єю після розлучення з [PERSON], а тому просить позов задоволити. Відповідачі-позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися із позовом до позивача-відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом. Позов мотивують тим, що [PERSON] до грудня 2017 року проживав у фактичних шлюбних стосунках із [PERSON] 22.12.2017 року [PERSON] звернувся із позовом до суду і саме з цього часу почали виникати конфлікти щодо користування домоволодінням по [ADDRESS]. [PERSON] зазначає, що 17.04.2018 року відповідач [PERSON] без будь-якого на те рішення суду вигнав її із сином з будинку, в якому вони постійно проживали. [PERSON] поміняв замок і, погрожуючи фізичною розправою, не впускає їх до їхнього постійного місця проживання та реєстрації. Також [PERSON] не дає змоги забрати особисті речі з будинку. За фактом чинення перешкод в користуванні будинком відповідачі-позивачі звернулися в поліцію, але станом на сьогоднішній день, це не дало жодного результату. А тому відповідачі-позивачі [PERSON] та [PERSON] просять суд зобов'язати відповідача [PERSON] не чинити їм перешкод в користуванні домоволодінням по [ADDRESS], шляхом вселення в дане домоволодіння та шляхом зобов'язання [PERSON] забезпечити їм вільний доступ до житлового будинку, що знаходиться в зазначеному домоволодінні та надати їм ключі від вхідних дверей цього будинку. Позивач-відповідач [PERSON] подав до суду відзив на даний позов, згідно якого позов про усунення перешкод у користуванні житлом не визнає. Вказує, що позивачі самостійно виїхали з домоволодіння, що в [ADDRESS], забравши необхідні речі та документи ще до того, як він змінив замок. Тобто відповідачі-позивачі самостійно відмовились від проживання у будинку. Вказує, що він боїться [PERSON] та [PERSON], котрі можуть пошкодити його речі, сам будинок, а також завдати шкоди його здоров'ю. Якщо вони бажають забрати ще якісь свої речі з будинку, то він не заперечує. [PERSON] вказує, що [PERSON] та [PERSON] втратили право на проживання у будинку по [ADDRESS], так як не є членами його сім'ї. А тому просить в задоволення позову відмовити за безпідставністю вимог. Позивач-відповідач [PERSON] та його представники в судовому засіданні пред'явлений позов підтримали з наведених у ньому підстав, в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] просять відмовити з підстав, викладених у відзиві. Відповідачі-позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] в судовому засіданні поданий ними позов про усунення перешкод у користування житлом підтримали в повному обсязі, в задоволенні позову [PERSON] про виселення просять відмовити з підстав, наведених у відзиві Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що він є другом позивача-відповідача [PERSON], а тому часто з ним спілкується. Ствердив, що йому відомо про те, що [PERSON] розлучився з дружиною десь в 2012-2013 році і відтоді вони не живуть разом. До розлучення в них теж були напружені стосунки. Також свідок вказав, що на даний час [PERSON] живе у батьків. При цьому [PERSON] зазначив, що ніколи не був вдома у сторін, в будинковолодінні по [ADDRESS]. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є другом позивача-відповідача [PERSON] Вказав, що [PERSON] розповідав йому про те, що розлучився з дружиною і що останні 5-6 років не живуть разом. Свідок зазначив, що протягом останніх трьох років часто спілкувався з позивачем-відповідачем. При цьому жодного разу в житлові кімнати будинку по [ADDRESS] не заходив, оскільки між сторонами були неприязні стосунки. Спілкувався з [PERSON] надворі, бачив, як здійснювалася добудова. Свідок вказав, що у 2017 році його в м.Калуші не було, оскільки жив у м.Львові, а тому в даний період не бував у гостях у [PERSON] Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що протягом останніх 5-6 років, коли заходив до [PERSON] в гості, то рідко заставав його вдома по [ADDRESS]. Протягом цього часу [PERSON] був на заробітках. Зазначив, що коли бував у [PERSON] вдома, то заходив у літню кухню, гараж. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір'ю позивача-відповідача [PERSON] Зазначила, що після розлучення її син [PERSON] та [PERSON] спільного господарства не ведуть, не підтримують ніяких стосунків. Після повернення із заробітків [PERSON] жив з батьками, в будинку по [ADDRESS] не міг жити, бо там опалювалася лише одна кімната. Поїздку в Іспанію [PERSON] організував лише заради сина. Свідок вказує, що невістка [PERSON] вивезла з будинку меблі, золото. Протягом 2 років через кредити, які брала [PERSON], банк їх шантажував. Будівництво прибудови та прокладання бруківки здійснював син [PERSON] разом із батьком, а також допомагав сусід. А тому свідок вказує, що [PERSON] із сином не мають права проживати у будинку по [ADDRESS]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона є матір'ю відповідачки-позивачки [PERSON] Пояснила, що дочка розлучилася з [PERSON] лише формально, щоб він змінив своє ставлення до неї. Фактично вони продовжували проживати однією сімєю, вели спільно господарство, обробляли город. [PERSON] їздила до [PERSON] в Чехію, коли він був на заробітках. Стосунки між ними погіршилися ще влітку, а взимку [PERSON] звернувся до суду з позовом про виселення. На даний час дочка [PERSON] із внуком [PERSON] проживають у неї. Перед Великоднем [PERSON] змінив замки в будинку і не впускає їх до хати. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є сестрою відповідачки-позивачки [PERSON] Свідок ствердила, що їй відомо, що після розлучення [PERSON] із чоловіком [PERSON] відновили стосунки і разом жили в будинку по [ADDRESS]. У квітні 2018 року [PERSON] змінив замки і не впускає [PERSON] із сином до будинку. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що її чоловік є братом відповідачки-позивачки [PERSON] Вказала, що часто бувала в гостях у [PERSON], а тому їй відомо, що після розірвання шлюбу сторони продовжували жити разом, як сім'я, в будинку по [ADDRESS]. Спільно вели господарство. Будинок доглянутий, на подвір'ї прокладена бруківка. Про те, чи за спільні кошти встановлена бруківка - свідку не відомо. Зазначила, що [PERSON] бував на заробітках за кордоном. Востаннє свідок була у будинку по [ADDRESS] на початку осені 2017 року, при цьому того разу [PERSON] там не було. Свідок вказала, що їй не відомо, що син [PERSON] побив батька [PERSON]. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є другом відповідача-позивача [PERSON], дружать вже більше 10 років. [PERSON] часто бував в гостях у [PERSON] Свідок зазначив, що йому відомо, що декілька років тому батьки [PERSON] розлучилися. Проте після розлучення вони жили, як раніше. В побуті нічого не змінилося: [PERSON] мав свою кімнату, його батьки мали свою спальню. Мати [PERSON] готувала їжу, прибирала в будинку. [PERSON] вказав, що йому також відомо, що після розлучення сторони придбали в будинок нові меблі. Зазначив, що не пригадує, коли останній раз бачив батька [PERSON]. При цьому [PERSON] вказав, що йому відомо, що нещодавно відносини [PERSON] з батьком погіршилися. [PERSON] розповідав йому, що батько [PERSON] бігав за ним із ножем, а [PERSON] змушений був захищатися. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на проживання у житловому будинку та виселення з житлового будинку слід відмовити, а позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 04.06.1994 року перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2012 року шлюб між ними було розірвано (а.с.10). З матеріалів справи вбачається, що будинковолодіння по [ADDRESS] належало на праві власності батьку позивача-відповідача [PERSON]. Відповідно до договору дарування від 28.07.2016 року (а.с.6) позивач-відповідач [PERSON] набув право власності на вказане домоволодіння, що підтверджується також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с.7-9). Тобто з 28.07.2016 року будинковолодіння по [ADDRESS] належить на праві власності позивачу-відповідачу [PERSON] Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Відповідно до статті 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України. Як вбачається зі змісту зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають, у тому числі члени сім'ї власника, які постійно проживають з ним, ведуть спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщення. Разом з цим згідно із положенням статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Згідно з вимогами статей 16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 381, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6- 709цс16). Відповідно до ст.ст. 64,156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Питання про те, хто належить до членів сім'ї власника (наймача) жилого приміщення, регулюється частиною другою статті 64 ЖК УРСР. До категорії членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, визначаючи коло членів сім'ї наймача, вказана норма житлового законодавства України поділяє їх на дві групи: одні з них «належать» до членів сім'ї наймача, інші - «можуть бути визнані» такими. Аналогічний висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28.02.2018 року за №46/2222/15-ц. Судом встановлено, що відповідач-позивач [PERSON] є сином позивача-відповідача та онуком [PERSON] (попереднього власника жилого приміщення). Відповідач-позивач [PERSON] була невісткою попереднього власника житла [PERSON] та являється колишньою дружиною позивача-відповідача [PERSON]. Згідно з частиною другою статті 156 ЖК УРСР за згодою власника жилого будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані у домоволодінні по [ADDRESS] на той час, коли воно належало на праві власності [PERSON], тобто їх вселення, як членів сім'ї, відбулося за згодою власника. Суд звертає увагу, що [PERSON] став власником домоволодіння 28.07.2016 року, проте з позовом про виселення звернувся лише 26.12.2017 року. Вказане свідчить, що [PERSON] фактично дав згоду на проживання у належному йому на праві власності будинку своєму сину [PERSON] та колишній дружині [PERSON] Покликання позивача-відповідача, що він не проживав із [PERSON] в будинку по [ADDRESS] та не вів з нею спільне господарство спростовуються долученими до матеріалів справи фотознімками (а.с.30-34), з яких видно, що сторони спільно проживають у будинку. Крім того, субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг на період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року в будинку по [ADDRESS] було призначено саме на ім'я відповідачки-позивачки [PERSON] (а.с.35). Тобто сторони спільно здійснювали утримання будинку по [ADDRESS]. Суд не бере до уваги покази свідка [PERSON] (зі сторони позивача-відповідача) та свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] (зі сторони відповідачів-позивачів), оскільки вони є близькими родичами сторін і, відповідно, зацікавлені в результатах розгляду даної справи. Крім того, покази свідка [PERSON], що [PERSON], коли перебував у м.Калуші, весь час проживав у неї різняться із показами самого [PERSON], який у запереченні (а.с.56) вказав, що переїхав до батьків лише взимку 2018 року, а до того нібито проживав у побутових приміщенням довомолодіння по [ADDRESS]. Щодо показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], то вони не можуть вважатися належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України, оскільки про обставини проживання сторін їм відомо лише зі слів позивача-відповідача [PERSON] Крім того, жоден із даних свідків ніколи не заходив в житлові кімнати будинку по [ADDRESS]. А тому суд не бере до уваги дані покази. Отже, оскільки вселення відповідачів-позивачів відбулося за згодою попереднього власника, позивач [PERSON] при набутті права власності на дане домоволодіння не заперечував щодо їх проживання, спільно проживав із ними, вів спільне господарство, при вселенні відповідачів-позивачів не було окремої угоди, то відповідачі-позивачі, з урахуванням положень ст.64 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України, набули право на користування будинком по [ADDRESS] нарівні з позивачем-відповідачем. Суд звертає увагу, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права користування займаним приміщенням. Крім того, матеріали справи не містять даних про те, що відповідачі-позивачі мають інше місце постійного проживання. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону чи за рішенням суду. Як зазначено у статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. The United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v. Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Щодо посилання позивача-відповідача на порушення його конституційного права власності щодо володіння нерухомим майном, то обраний ним спосіб захисту шляхом позбавлення відповідачів-позивачів права на користування будинком жодним чином не може сприяти відновленню його прав, а лише направлений на обмеження прав відповідачів щодо користування майном. Крім того, згідно з частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо. З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018090170000401 вбачається, що 06.04.2018 року о 13.30 год. поступила заява [PERSON] про те, щоб притягнути до кримінальної відповідальності [PERSON], який 03.04.2018 року, близько 20.30 год. по місцю проживання наніс заявнику тілесні ушкодження у вигляді забою лівої вилиці та верхньої губи, подряпини шиї. Відповідно до ч.1 ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Матеріали справи не містять обвинувального вироку по вказаному факту, а тому суд не бере до уваги наявний витяг з ЄРДР на підтвердження обставин порушення відповідачем-позивачем [PERSON] правил співжиття. Крім того, при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Відповідно до довідки Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 06.03.2018 року [PERSON] 22.02.2018р. звертався в Калуський ВП ГУНП з приводу конфлікту із сином, в ході даного звернення [PERSON] винесено офіційне попередження про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї. Разом з тим матеріали справи не містять доказів, чи стосуються допущені відповідачем-позивачем [PERSON] порушення саме житлових відносин, чи мали ці порушення відношення до користування спірним жилим приміщенням. До того ж позов з підстав, передбачених ст.116 ЖК України, не заявлявся. Отже, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на проживання у житловому будинку та виселення з житлового будинку слід відмовити. Щодо позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом. В силу ст.64 ЖК УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно із ч.ч.1 та 4 ст.156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як вказувалося вище, відповідачі-позивачі мають право на користування будинком по [ADDRESS] нарівні з позивачем-відповідачем. Позивач-відповідач визнав, що він дійсно замінив замок в будинковолодінні по [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2ст.81 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Суд приходить до висновку, що такі дії позивача-відповідача суперечать нормам ст.ст. 64 та 156 ЖК УРСР, за якими правом використання житла наділений не лише власник, а й інші особи, які на час заміни замків його не позбавлені. А тому такі дії позивача-відповідача без погодження з іншими користувачами є неправомірними. За таких обставин слід зобов'язати відповідача [PERSON] не чинити [PERSON] та [PERSON] перешкод в користуванні домоволодінням по [ADDRESS], шляхом вселення в дане домоволодіння та шляхом зобов'язання [PERSON] забезпечити їм вільний доступ до житлового будинку, що знаходиться в зазначеному домоволодінні та надати їм ключі від вхідних дверей цього будинку. На підставі викладеного, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 64,150, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 383, 391, 396, 405 ЦК України, ст.ст. 77, 81, 82, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed