Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, мотивуючи яку зазначив, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді кімнати [ADDRESS], яка належала останній на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 11 вересня 2004 року. Посилаючись на те, що рідна сестра померлої - [PERSON], яка є спадкоємцем за законом другої черги, подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини, а він з 2001 року проживав з [PERSON] однією сім'єю, але у видачі свідоцтва про право на спадщину державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори йому відмовлено. [PERSON] просив встановити факт проживання однією сім'єю його та [PERSON] без реєстрації шлюбу у період з червня 2001 року до [INFO] та визнати за ним право власності на кімнату [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]., померлої [INFO]. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник відповідача, виходячи із наданих до суду заперечень в судовому засіданні заперечував у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача, представника відповідача та свідків, вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Справа розглядається в порядку позовного провадження , оскільки вбачається спір про право. Згідно положень ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За наявності умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до положень ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Саме ця правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року № 6-148цс12, яка є обов'язковою для застосування всіма судами України. Відповідно до договору купівлв-продажу від 11 вересня 2004 року [PERSON] набула право власності на кімнату [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.09.2004 року (а. с. 11-13). В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON][PERSON] пояснили, що [PERSON] з [PERSON] вели спільне господарство та проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2001 року та проживали у спірній квартирі разом. Критично суд ставиться до пояснень свідків , а також того, що на підставі вказаних свідчень неможливо встановити факт сумісного проживання позивача та [PERSON]., зокрема, в період придбання останньою спірної квартири. Інших доказів на підтвердження своїх вимог позивачем та його представниками суду не надано. Також, позивачем та його представниками не доведено і факту його участі у придбанні спірної квартири, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Відповідно до п.27 Постанови ПВСУ №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК. Аналізуючи та оцінюючи надані позивачем докази в справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності між ним та спадкодавцем відносин, які притаманні подружжю та факт його проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період укладення останньою договору купівлі-продажу спірної квартири, а підтримання інших особистих відносин, що підтверджено поясненнями свідків, не породжує право позивача на майно, набуте спадкодавцем. Враховуючи обставини справи, пояснення сторін, покази допитаних по справі свідків та зібраних по справі доказів суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про встановлення юридичного факту сумісного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу його та [PERSON]та визнати за ним право власності на кімнату [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]., померлої [INFO], задоволенню не підлягають за їх недоведеністю. Крім того а ні позивач, а ні його представники не надали до суду мотивованої постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, на яку позивач посилався в наданої до суду позовної заяві.

Outcome: dismissed