Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

[PERSON] звернувся суду з позовом про стягнення боргу за договором позики з [PERSON] Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що 27 серпня 2015 року відповідач не виконав свої зобовязання, щодо повернення коштів, отриманих ним відповідно до договору позики від 28 квітня 2015 року. 28 квітня 2015 року [PERSON] прийняв від нього грошові кошти в сумі 43078 доларів США, про що надав розписку. До теперішнього часу гроші так і не повернуті, вимоги відповідач ігнорує. В ході розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги, а саме: просив стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 1130491 грн. 73 коп., три проценти з простроченої суми у розмірі 19233 грн. 95 коп. (207 днів прострочення) та судовий збір. Розрахунок зроблений станом на 21 березня 2016 року, більше позовні вимоги не уточнялись та не змінювались. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору позики (безвідсоткової) від 28 квітня 2015 року, просить визнати, що відносини між сторонами регулюються правилами, щодо правочину договору позиви (безвідсоткової) від 10 лютого 2015 року, які сторони насправді вчинили та стягнення судового збору. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між сторонами 10 лютого 2016 року був укладений договір позики на 36 000 доларів США, також була надана розписка на підтвердження отримання у борг готівкових коштів. У визначений строк, боргові зобовязання не були виконані, у звязку із відсутністю коштів, а оскільки [PERSON] вимагав повернення боргу, то під впливом обману та психологічним тиском змусив запропонував укласти інший правочин договір позики (безвідсоткової) від 28 квітня 2015 року на суму 43078 доларів США, одночасно була надана розписка, щодо отримання готівкових коштів. Вважає, що його волевиявлення не було вільним і в дійсності у нього не було намірів позичати ці кошти, тобто такий правочин не був спрямований на настання певних наслідків. Вважає, що цей правочин є удаваним, такий, що приховує інший, який дійсно мав місце, а саме договір позики від 10 лютого 2015 року. [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору позики (безвідсоткової) від 28 квітня 2015 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] та солідарне стягнення судового збору. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є дружиною [PERSON] і він, без її відома та погодження, тобто без її згоди уклав договір позики від 28 квітня 2015 року. Про все дізналася тільки 15 лютого 2016 року. Крім того, зазначає, що отримані чоловіком кошти не були використані ним в інтересах сімї та на потреби сімї, сама вона не працює, доходи отримує від ведення домашнього господарства, їй дійсно було зроблено дві операції по видаленню вен, спочатку на одній нозі, потім на іншій. Позивач, за первісним позовом [PERSON], у судовому засіданні позовну заяву підтримав, просив її задовольнити, вказав, що відповідач неодноразово брав у нього гроші, але віддав. Ніякого тиску він не чинив, неодноразово звертався з вимогою повернути гроші. Як йому пояснив [PERSON], то гроші йому були потрібні на операцію для дружини. Представник позивача, за первісним позовом, [PERSON], підтримав обставини справи вказані у позовній заяві, вказав, що [PERSON] та його дружина [PERSON], звернулися до суду із позовами, тільки для того, щоб уникнути виконання зобовязання. Було дійсно укладено договір позики між сторонами, відбулася передача грошей, але свої зобовязання по договору відповідач не виконав. Крім того, вказав, що договори позики, що були укладені між сторонами від 28 квітня 2015 року та 10 лютого 2015 року є окремими правочинами, і ніякого відношення один до одного не мають. [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з відповідними позовами тільки для того, щоб уникнути виконання зобовязання. До останньої взагалі ніяких претензій не має, [PERSON] і не намагався доказати, що цей договір позики був укладений в інтересах сімї. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], у судовому засіданні зазначили про те, що реальної передачі грошей за договором позики від 28 квітня 2015 року не було, позивач змусив підписати цей договір, погрожував, оскільки не в повній мірі були виконані позичальником зобовязання за договором позики від 10 лютого 2015 року. Боячись за свою сімю зробив це. До правоохоронних органів не звертався. Крім того, відповідач вказує, що дійсно підписував обидва договори позики та відповідно розписки до них. Дружині нічого не говорив, гроші на операції їй не давав, допомагали батьки. Вказав, що не може сказати для чого брав гроші, потім зазначив, що для іншої, доброї людини. Позов дружини визнав повністю, проти іншого заперечив. [PERSON], свої позовні вимоги у судовому засіданні підтримала повністю, просила її позов задовольнити, визнати недійсним договір позики від 28 квітня 2015 року, оскільки ніякої згоди на його укладання чоловіку не надавала, гроші вона не бачила, у сімю вони не надходили. Вказала, що дійсно у грудні 2014 року та у березні 2015 року їй зроблені операції на ногах, з приводу видалення вен, за її кошти. Свідок [PERSON], в судовому засіданні, вказав, що якісь гроші передавав [PERSON] від [PERSON], але скільки і за що не знає. Познайомив їх, бо знав, що [PERSON] потрібні були гроші, а [PERSON] міг їх дати. Для який цілей брались гроші вказати точно не зміг, хоча знає, що відповідач займається землею та й нього хворіла дружина. Потім вказав, що ці гроші потрібні були іншій людині. У судовому засіданні досліджені: договір позики (безвідсоткової) від 28 квітня 2015 року (а.с.5-6,92,125-126); розписка від 28 квітня 2015 року (а.с.7,93,127); копія паспорта та ідентифікаційного коду [PERSON] (а.с.9-10,11,94-95,96,129,130); відомості з Інтернет сайту НБУ про курс валют (а.с.56); договір позики (безвідсоткової) від 10 лютого 2015 року (а.с.90); розписка від 10 лютого 2015 року (а.с.91); копія паспорта та ідентифікаційного коду [PERSON], відомості про його склад сімї та інвалідність (а.с.97-98,99,101,102,103,131,132); копія свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] 05 вересня 1992 року (а.с.128), копія паспорта та ідентифікаційного номера [PERSON], відомості про її склад сімї (а.с.133,134) та інше. Суд, перевіривши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 28 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким останній отримав в борг 43078 доларів США, строк надання позики 120 днів. Пунктом 3.3 договору позики встановлено, що підтвердження отримання позики є розписка видана позикодавцю. Даний пункт договору позики містить у собі елемент розписки про отримання суми позики від позивача, що свідчить про фактичну передачу коштів. Відповідно до пункту 3.7 договору сума позики має бути повернута одноразово, її розмір розраховується як еквівалент визначеної в п.1.1 договору суми доларів США, згідно з курсом НБУ, що діятиме на день повернення. Позикодавець у порядку і на умовах, визначених цим договором, надає у власність безвідсоткову позику, а позичальник приймає 43078 доларів США з зобовязанням повернути у визначені цим договором розмірі, строки і порядку (п.1.1 договору). Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Як передбачають ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинно бути виконано належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до п.2.1 договору строки надання позики позичальнику становить 120 днів з моменту реальної передачі всієї грошової суми. Однак ні у вказаний термін, ні до даного часу відповідач не повернув позичену суму грошових коштів. В судовому засіданні також встановлено, що позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути борг, тобто намагався врегулювати це питання в досудовому порядку. Однак, відповідач до вказаного часу грошові кошти не повернув. Цивільним законодавством України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, якою передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Договором передбачено (п.3.7) сума безвідсоткової позики має бути повернута одноразово, її розмір розраховується, як еквівалент визначеної в п.1.1 (цього договору) суми доларів США, згідно з курсом НБУ, що діятиме на день повернення. Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 4 липня 2011 року № 3-62гс11, від 7 жовтня 2014 року № 3-133гс14). Судом установлено, що у вказаному грошовому зобов'язанні визначено еквівалент в іноземній валюті, а саме в доларах США, у зв'язку з чим до цих правовідносин підлягає застосуванню норма ч. 2 ст. 533 ЦК України. За таких обставин, на підставі положень ч. 2 ст. 640 ЦК України суд вважає укладеним договір позики від 28 квітня 2015 року. Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 21 березня 2016 року, сума боргу становить 43078 доларів США, за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 1130491,73 грн. та суми трьох процентів річних від простроченої до повернення суми боргу у розмірі 732 долари США 92 центів. Згідно офіційного курсу гривні, щодо іноземних валют НБУ, станом на 18 травня 2016 року за 100 долар США встановлено 2527,3426 грн. Тому сума боргу по курсу НБУ складає 1088728,65 грн., щодо трьох відсотків річних з простроченої суми 18523,39 грн. Умовами ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач за первісним позовом та його представник, заперечуючи проти доводів позивача та його представника та предявивши зустрічний позов про визнання договору позики від 28 квітня 2015 року удаваним (недійсним) та про визнання, що між сторонами відносини регулюються правилами, щодо правочину від 10 лютого 2015 року, які сторони насправді уклали. [PERSON], зазначає, що договір позики від 28 квітня 2015 року був ним підписаний під впливом обману та певним психологічним тиском. З приводу цих обставин суд зазначає, що у правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Волевиявлення має бути спрямовано на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обовязків. На цих підставах можна виділити правочини, вчинені під впливом обману (ст.230) та насильства (ст. 231), на що і посилається позивач та його представник за зустрічним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману, щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або вона замовчує їх настання (ч.ч.1,2 ст. 230 ЦК України). Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. (ч. 1 ст. 231 ЦК України). Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Погроза полягає у здійсненні не тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Проте, під час судового засідання стороною позивача по зустрічному позову, не було доведено факту застування насильства чи погроз до нього, а також те, що правочин вчинений під впливом обману. Всі посилання обмежувалися лише усними поясненнями. Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто, потрібно волевиявлення обох сторін, але воно не повинно збігатися з їх внутрішньою волею. Ці обставини справи, також не знайшли свого доказового підтвердження. Доводи по позову [PERSON], про те, що вона не знала про укладені її чоловіком договори позики та згоди на їх укладення, ні усної, ні письмової не надавала не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Обов'язковість у наданні згоди подружжя чи співвласника майна чинним законодавством передбачено лише при розпорядженні майном, що вбачається навіть із назви самої статті. Матеріали справи не містять, а позивачем по третьому позову всупереч до вимог ст. 60 ЦПК України не надані докази того, що вона не могла знати та не знала про укладені її чоловіком договори позики. Нею зазначено, що вона не працює, дохід має від зайнятістю у своєму господарстві, їй проведено дві операції по видаленню вен, спочатку на одній нозі, потім на іншій. Крім того, судом зясовано, що операції [PERSON], проведено, приблизно в той період, коли були передані гроші по двом договорам позики. Підсумовуючи викладене у суду відсутні підстави вважати договір позики від 28 квітня 2015 року недійсним, у зв'язку з чим в задоволенні зустрічних позовних вимог по обом позовам, слід відмовити в повному обсязі. У звязку з цим, у суду також немає підстав вважати, що відносини між [PERSON] та [PERSON] регулюються правилами, щодо правочину договору позики (безвідсоткової) від 10 лютого 2015 року. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: partial