Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що в жовтні 2012 року в межах першого внеску за автомобіль Ford Kuga, 2012 року випуску, він перерахував на рахунок відповідача 98 200 грн. Однак, на момент підписання договору його умови змінились у частині збільшення відсоткової ставки - 2,08% на місяць порівняно з попередньою інформацією, наданою представником банку - 1,74%. Оскільки згоди щодо істотних умов договору не було досягнуто, кредитний договір укладено не було, а тому він заявив вимогу про повернення сплачених коштів. Враховуючи те, що банк відмовився повертати кошти, [PERSON] звернувся до суду і просив стягнути з банку кошти в сумі 98 200 грн., а також пеню, яка станом на 13.12.2012 року становить 23 568 грн., моральну шкоду 10 000 грн., а також 3% річних - 193,18 грн. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про стягнення штрафу за договором про надання фінансового лізингу, посилаючись на те, що [PERSON] в односторонньому порядку відмовився від договору фінансового лізингу на стадії прийняття предмету лізингу - автомобіля Ford Kuga, 2012 року випуску. Відповідно до п. 2.15.9.14 Умов та правил надання фінансового лізингу банк просив стягнути з [PERSON] штраф в розмірі 100% від розміру авансового платежу - 89 100 грн. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги зменшив, враховуючи те, що банк повернув позивачу 89 052,11 грн., просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» кошти в сумі 9 147,89 грн., пеню - 23 568 грн., 3% річних - 193,18 грн., моральну шкоду - 10 000 грн. та витрати на правову допомогу - 4 910 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вказані кошти слід стягнути з банку з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України, оскільки договір фінансового лізингу між сторонами укладено не було і банк набув кошти [PERSON] без достатньої правової підстави. У зв'язку з тим, що договір не був укладений між сторонами, вважає, що відсутні правові підстави для задоволення зустрічного позову банку про стягнення штрафу. Також, посилається на те, що [PERSON] не підписував жодних заяв про приєднання до публічного договору, оскільки не були досягнуті істотні умови договору - предмет і графік погашення. Кошти в сумі 98 200 грн. ПАТ КБ «ПриватБанк» самовільно перерахував з одного рахунку [PERSON] на інший, а тому під час розгляду справи в суді банк повернув [PERSON] кошти на загальну суму 89 052,11 грн., чим підтвердив обґрунтованість позовних вимог. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» у судовому засіданні позов [PERSON] не визнала, суду пояснила, що [PERSON] безпідставно відмовився від договору фінансового лізингу, який був укладений між сторонами. Відсутність оригіналів заяви [PERSON] про приєднання до Умов та правил надання фінансового лізингу не свідчить про те, що договір не був укладений, адже в матеріалах справи містяться належним чином завірена копія заяви [PERSON] та копія сертифікату. Оригінали вказаних документів зникли. Про укладення договору фінансового лізингу свідчить також платіжне доручення про те, що [PERSON] перерахував на рахунок банку авансовий платіж, самовільно збільшивши його розмір з 89 100 грн. до 98 200 грн. Щодо необхідності повернення коштів у сумі 89 052,11 грн., які банк повернув [PERSON] під час розгляду справи, представник банку пояснила, що це було зумовлено тим, що під час здійснення розрахунків між сторонами не допускається здійснення між ними взаємозаліку чи зарахування зустрічних вимог у будь-якій формі (п. 2.15.13.5 Умов). Враховуючи те, що [PERSON] відмовився прийняти предмет лізингу - автомобіль Ford Kuga, 2012 року випуску, банк повернув кошти, крім сум, передбачених п. 2.15.4.3 Умов - платіж по відшкодуванню витрат на вартості пристрою GPS, витрат з реєстрації та страхування предмету лізингу (9 147,89 грн.) Посилання представника позивача на те, що банк самовільно перерахував кошти як авансовий платіж [PERSON], є безпідставними, оскільки таке переведення коштів було здійснено безпосередньо [PERSON] через систему «Приват24», крім того позивач не звертався із відповідною заявою до органів внутрішніх справ. Посилання позивача на ст. 1212 ЦК України вважає безпідставними, оскільки правовідносини між сторонами виникли саме із договору фінансового лізингу, який не передбачає право лізингоодержувача відмовитись від означеного договору в односторонньому порядку. Відмова [PERSON] від договору також суперечить вимогам цивільного законодавства, тому банк просить стягнути з [PERSON] штраф в розмірі авансового платежу, встановленого договором - 89 100 грн. Заслухавши пояснення представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, зустрічний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» належить задовольнити, з огляду на таке. За змістом статей 10, 11 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч. 1-3 ст. 212 ЦПК). Згідно зі ст. 214 ЦПК України, суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює правовідносини, що виникли між сторонами. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання відбувається припинення зобов'язання. Відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. У ст. 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30.04.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 18.06.2013 року, позов [PERSON] задоволено частково, на його користь з ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто 82 536,35 грн. та витрати на правову допомогу. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.11.2013 року, ухвалені судові рішення скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанцій при новому розгляді справи. Судом встановлено, що 15.10.2012 року [PERSON] звернувся до спеціаліста ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] з проханням придбати автомобіль у лізинг. Після консультації [PERSON] підписав заяву про приєднання до Умов та правил надання фінансового лізингу №НМ0ОА-0000378546 від 24.09.2012 року і сертифікат №AFR 427750. [PERSON] також була надана представнику банку копія паспорта та ідентифікаційного номеру платника податків. [PERSON] приймав участь у програмі «Викуп авто» - продав банку належний йому автомобіль Опель Астра, 2006 року випуску, і отримані кошти від продажу цього автомобіля вніс в рахунок авансового платежу на придбання автомобіля Ford Kuga, 2012 року випуску. У період з 22.10.2012 року по 29.10.2012 року [PERSON] перерахував на рахунок, вказаний в сертифікаті, авансовий платіж в сумі 98 200 грн. Авансовий платіж було переведено на транзитний рахунок банку через програму «Приват24». На виконання умов договору, автомобіль Ford Kuga, 2012 року випуску був придбаний ПАТ КБ «ПриватБанк» у салоні, зареєстрований в м. Києві. 12.11.2012 року [PERSON] відмовився від договору і написав заяву про повернення авансу. Вказані обставини підтверджуються копіями платіжних доручень від 22.10.2012р. на загальну суму 80 000 грн., від 23.10.2012р. на суму 18 000 грн., від 29.10.2012р. - 200 грн., випискою з банківського рахунку від 10.12.2012р., копією заяви про приєднання до Умов та правил надання фінансового лізингу №№НМ0ОА-0000378546 від 24.09.2012 року, копією сертифікату №AFR 427750, довідкою рахунком від 06.11.2012р. про продаж автомобіля, Умовами та правилами надання фінансового лізингу, заявою про повернення авансу від 12.11.2012р. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила той факт, що [PERSON] звертався до неї як до спеціаліста банку з питань придбання автомобіля у лізинг. 15.10.2012 року він ознайомився з Умовами та правилами надання фінансового лізингу, особисто підписав заяву про приєднання до цих Умов від 24.09.2012р. і сертифікат. В подальшому, 12.11.2012р. під час прийняття предмету лізингу - автомобіля Ford Kuga, 2012 року випуску, [PERSON] відмовився підписувати акт прийому-передачі. Свідок припускає, що саме під час візиту [PERSON] в банк, зникли всі оригінали підписаних ним документів. З цього приводу проводилося службове розслідування, в комп'ютері збереглись відскановані оригінали всіх документів. Відповідно до акту службового розслідування ПАТ КБ «ПриватБанк» від 29.05.2013 року, після виходу спеціаліста [PERSON] з кабінету, [PERSON] залишився з матеріалами справи, а коли вона повернулась, то не перевірила наявність всіх документів, через деякий час виявила відсутність оригіналу заяви [PERSON] про приєднання до Умов та правил і сертифікату. Тобто, факт втрати заяви клієнта [PERSON] про приєднання до Умов та правил і сертифікату підтверджено. Позивачем та його представником не доведено той факт, що підписи на заяві про приєднання до Умов та правил та сертифікаті не належать [PERSON], клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи під час розгляду справи ними не заявлялися. Повернення банком коштів [PERSON] у сумі 89 052,11 грн. під час розгляду справи (а.с. 79, 127), зумовлено тим, що під час здійснення розрахунків між сторонами не допускається здійснення між ними взаємозаліку чи зарахування зустрічних вимог у будь-якій формі (п. 2.15.13.5 Умов). Отже, 24.09.2012 року [PERSON] приєднався до договору фінансового лізингу в письмовій формі та 15.10.2012 року підписав його, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, а тому договір є укладеним. Свою незгоду з умовами договору [PERSON] виразив лише 12.11.2012 року. Тобто, під час укладення договору сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору, проте в подальшому [PERSON] в односторонньому порядку відмовився від договору, який є дійсним, правомірним, відповідає вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України. Така одностороння відмова лізингоодержувача від договору не передбачена цим договором чи законом (ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Відмова від цього договору не дає підстав для повернення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України, яка не поширюється на спірні правовідносини. Отже, враховуючи те, що [PERSON] відмовився від договору, то підстав для стягнення коштів та моральної шкоди з банку немає, водночас є підстави для застосування до [PERSON] штрафних санкцій, передбачених договором. Відповідно до п. 2.15.9.14 договору, до якого приєднався [PERSON], зазначено, що у разі ненадання лізингоодержувачем документів, зазначених в Сертифікаті, і/або відмови лізингоодержувача від цього договору з будь-яких підстав, окрім тих, що передбачені чинним законодавством, лізингоодержувач сплачує лізингодавцю штраф в розмірі 100% (в т.ч. ПДВ) від розміру авансового лізингового платежу, зазначеного в п. 1.1.8 заяви про приєднання до договору. Розмір авансового платежу відповідно до п. 1.1.8 заяви про приєднання до договору становить 89 100 грн. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобов'язань за договором, є несправедливими умовами договору. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. [PERSON] та його представник не звертались до суду із позовною вимогою про визнання п. 2.15.9.14 цього договору недійсним з вищевказаних підстав, не просили суд зменшити розмір штрафу, щодо розірвання договору, а взагалі заперечували факт укладення договору фінансового лізингу. Враховуючи викладене, суд не може порушувати принцип диспозитивності та ухвалити рішення про відмову в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» у цій частині з врахуванням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» або самостійно зменшити розмір штрафу. Таким чином, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, зустрічний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити - стягнути з [PERSON] штраф у сумі 89 100 грн. Крім того, з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно вимог ст. 88 ЦПК України, слід стягнути сплачений судовий збір в сумі 2 474 грн. 54 коп.

Outcome: approved