Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ямпільського районного суду Вінницької області із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, усунення перешкод в користуванні та розпорядженні будинком шляхом зняття з реєстрації, в якій просив визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований по [ADDRESS] . На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він є єдиним приватним власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по [ADDRESS] . [INFO] його дружина [PERSON] померла у місті Ямпіль Вінницької області. Відповідач являється його рідним сином та зареєстрований в належному йому будинку. Проте, відповідач у 2013 році забрав усі свої речі та виїхав з будинку у невідомому йому напрямку. По сьогоднішній день місце проживання (перебування) відповідача йому не відомо. Жодних контактів з сином не має. Факт реєстрації відповідача у належному йому будинку створює обмеження його прав та законних інтересів щодо повноцінного володіння, користування та розпорядження будинком. Він є пенсіонером та не може оформити субсидію у зв`язку із реєстрацією відповідача в належному йому будинку. 25 червня 2021 року ухвалою судді відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження на 15 липня 2021 року. Сторони у судове засідання не з`явилися. Про дату та час проведення судового засідання повідомлялися належним чином. Позивач [PERSON] подав до суду письмову заяву від 15.07.2021 за вхід.№4587, в якій просить суд справу слухати в його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовлльнити. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до ч.3 ст.223, ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглянув справу за відсутності сторін, на підставі наявних доказів. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Заяви, клопотання: заява позивача про розгляд справи в його відсутність. Інші процесуальні дії у справі: відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.18-22), про що постановлено ухвалу окремим процесуальним документом. Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини: Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі - копії паспорту громадянина України (а.с.3) судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] у місті Ямпіль Вінницької області. Із копії Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 26.08.1989 (а.с.6) судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . Із копії Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15.05.2007 (а.с.7) судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] у місті Ямпіль Вінницької області. Із Акту обстеження від 14.06.2021 (а.с.8), копії Домової книги (а.с.9-11) та довідки начальника Управління Центру надання адміністративних послуг №05-13/2834 від 23.06.2021 (а.с.17) судом встановлено, що у житловому будинку, що розташований по [ADDRESS] , зареєстрований відповідач [PERSON] , 1987 року народження, але фактично там не проживає. Дослідивши усі докази в їх сукупності, та беручи до уваги документально підтверджені доводи позивача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Судом встановлено, що позивач на законних підставах володіє житловим будинком, і дійсно в належному йому будинку зареєстрований відповідач [PERSON] . Вирішуючи спір між сторонами, суд враховує, що статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло, відповідно до якого ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За правилами ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР, ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч.4 ст.156 ЦК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст.64 цього Кодексу. Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Згідно ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї (в тому числі колишній член сім`ї) власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Судом встановлено, що відповідач є зареєстрованим у житловому будинку, що розташований по [ADDRESS] . Проте, відповідач не проживає у вказаному будинку протягом тривалого часу, не веде спільне господарство, його особисте майно у будинку відсутнє, останній не бере участі в утриманні житла. Тому, суд вважає, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням є обґрунтованими. Щодо позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком, що розташований по [ADDRESS] , шляхом зняття з реєстрації відповідача [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , то така задоволення не підлягає, виходячи з наступного: У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає процедуру реєстрації місця проживання особи, зокрема ч.1 ст.6 цього Закону передбачає, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Згідно ст.7 Закону України №13 82-1V «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб покладено виключно на органи реєстрації. При відмові відповідача знятися з реєстрації добровільно, його зняття з реєстрації можливе за наявності остаточного рішення суду. Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду, тобто рішення суду є лише підставою для зняття з реєстрації. Судом встановлено, що відповідач втратив право користування спірним житловим приміщенням, що є підставою для зняття з реєстрації місця проживання на підставі рішення суду. Враховуючи наведене, оцінивши доводи позивача, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов підлягає до часткового задоволення. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, судові витрати, понесені позивачем і документально підтверджені - квитанцією №15 від 17.06.2021, за правилами ст.141 ЦПК України підлягають відшкодуванню із відповідача у сумі 908 гривень.

Outcome: partial