Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог вказує, що є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом Першої Кам'янець-Подільської держнотконтори Кучеруком В.М. 12.11.1992 року, реєстр за № 2-4852. [PERSON] розірвав шлюб із [PERSON] що підтверджується рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 09.07.2012 року. Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 18.07.2012 року розподілено майно подружжя визначивши за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині квартири. Відповідач є сином позивача, зареєстрований як член сім'ї в його частці, однак за вказаною адресою не проживає більше п'ятнадцяти років, комунальні платежі та витрати на обслуговування житла не сплачує, речей належних відповідачу в квартирі не має. Відповідач фактично виселився з квартири, переїхав проживати за іншою адресою, але знятись з реєстрації не бажає, чим чинить позивачу перешкоди у володінні та розпорядженні своєю власністю, отриманні субсидії. Тому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS]. В суді позивач та його представник позов підтримали, просять задовольнити. Відповідач повторно в судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив, про час і місце слухання справи повідомлений своєчасно належним чином. Третя особа у судове засідання не з'явилася, причини неявки не повідомила, про час і місце слухання справи повідомлена своєчасно належним чином. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та третьої особи на підставі наявних у справі доказів. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши позивача та його представника, свідків, вивчивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом Першої Кам'янець-Подільської держнотконтори Кучеруком В.М. 12.11.1992 року, реєстр за № 2-4852, [PERSON] є власником квартири. Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 18.07.2012 року розподілено майно між подружжям [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині квартири. Відповідно до довідки, виданої КП «Управлінська компанія «Житловик» Кам'янець-Подільської міської ради» № 06-02/966 від 31.05.2018 р., згідно записів домової книги в частині квартири, що належить [PERSON], [PERSON] зареєстрований, але не проживає. Актом перевірки паспортного режиму від 02.04.2003 р., 10.07.2003 р., 03.09.2012 р., 20.09.2003 р., 05.03.2015 р., 31.05.2018 р., 26.07.2018 р., 30.08.2018 р., 25.09.2018 р., встановлено, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS], ? частина якого належить [PERSON], зареєстрований, але не проживає біля 15 років. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» , члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним, підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Відповідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають із ним, але не являються його співвласниками, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї належать чоловік, діти і батьки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом та ведуть із наймачем(власником) спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду проказали, що [PERSON] не проживає в квартирі [PERSON] більше 18 років, участі у витратах по утриманню будинку не приймає, його особистих речей в квартирі немає, жодних перешкод в проживанні [PERSON] в квартирі [PERSON] не чинив. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст..81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи зібрані у справі докази, суд вважає, що відповідач [PERSON] втратив право на користування квартирою [ADDRESS], оскільки не проживає за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин. Поважність причин відсутності відповідача за вищезазначеною адресою судом не встановлено. Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України від 11.12.2003 р «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно ч.1 ст.7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні рішення суду є достатньою підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку в зазначеному будинку. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн, оскільки позивач від сплати судового збору звільнений згідно п. 9, ч.1, ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved