Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

[PERSON] звернувся у суд з позовною заявою до [PERSON] та Скулинської сільської ради про визнання рішення сесії Скулинської сільської ради, державного акта на право приватної власності на земельну ділянку недійсним та визнання права власності на нерухоме майно в порядку успадкування. На обґрунтування своїх позовних вимог вказує на те, що [INFO] померла її мати [PERSON]. Після смерті матері відкрилась спадщина, яка складається, зокрема, з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Згідно заповіту, посвідченого секретарем виконкому Скулинської сільської ради Ковельського району 22 березня 1990 року, [PERSON] свій житловий будинок з усіма господарськими будівлями заповіла своїй дочці [PERSON]. Остання прийняла спадщину після смерті своєї матері шляхом оформлення банківських вкладів на себе, доглядає за будинком, садить город, сплачує страхові платежі. Однак, при оформленні документів їй стало відомо, що відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки, якою користувалася покійна для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, згідно рішення Скулинської сільської ради від 21.10.2009 року та державних актів від 30.12.2009 року. Просить: 1) визнати недійсним рішення Скулинської сільської ради Ковельського району від 21.10.2009 року № 24/6 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки» про передачу у власність [PERSON] загальною площею 2.0709 га, які знаходяться по [ADDRESS], а саме: для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0.2500 га, та для ведення особистого селянського господарства - 1.8209 га; 2) визнати недійсними Державні акти про право власності на землю серії ЯИ № 562756, виданий 30.12.2009 року Управлінням Держкомзему у Ковельському районі, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в розмірі 0.2500 га по [ADDRESS], та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 562757, виданий 30.12.2009 року Управлінням Держкомзему у Ковельському районі для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON]; 3) визнати її - [PERSON] власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] її матері [PERSON]. У судове засідання позивач не з'явилася, подала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала повністю та просить їх задовольнити з викладених підстав, розгляд справи проводити у її відсутності. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з викладених підстав та просить їх задовольнити повністю. Відповідачі [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав повністю, просить відмовити у їх задоволенні. Пояснив суду, що він розірвав шлюб із своєю дружиною у 2013 році, а позивачка є його бувшою тещею. У 2008 році остання сама запропонувала йому оформити на його земельну ділянку біля будинку померлої матері позивачки по [ADDRESS], він погодився на це, тому він з [PERSON] ходили в сільську раду та повідомили про своє рішення. Сільська рада прийняла відповідне рішення та йому видали відповідні державні акти на землю. [PERSON] інколи приїжджає до будинку, доглядає за ним, але за земельні ділянки він особисто сплачує податки з часу отримання їх у власність. Після розлучення з дочкою позивачки, остання стала позиватися, щоб повернути їй земельну ділянку біля будинку покійної матері. Представник відповідача у судовому засіданні позицію свого довірителя підтримав повністю, крім зазначеного, просить відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення позивачем строку позовної давності. Представник відповідача - сільської ради у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та суду пояснив, що за клопотанням позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] на сесії сільської ради прийнято рішення про передачу земельної ділянки по [ADDRESS] у власність [PERSON] Частина земельної ділянки за цією адресою раніше перебувала у користуванні [PERSON], яка померла у [INFO], інша частина перебувала у власності громади села. Йому було відомо про наявність житлового будинку померлої на цій земельній ділянці, який фактично успадкувала [PERSON] Вважає, що [PERSON] мала у користуванні 0.25 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а для городництва її земельна ділянка чітко не була визначена, тому виділена земельна ділянка у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства не є саме тою земельною ділянкою, що при житті користувалася [PERSON] Суд, зважаючи на позицію сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований частково і підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] є рідною дочкою [PERSON], яка померла [INFO]. Після смерті останньої відкрилась спадщина, яка складається, крім іншого, з жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Згідно заповіту, посвідченого секретарем виконкому Скулинської сільської ради Ковельського району 22 березня 1990 року, [PERSON] свій житловий будинок з усіма господарськими будівлями заповіла своїй дочці [PERSON]. Остання прийняла спадщину після смерті своєї матері шляхом оформлення банківських вкладів на себе, доглядає за будинком. Однак, рішенням Скулинської сільської ради Ковельського району № 24/6 від 21.10.2009 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки», затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки та надання їх у власність громадянину [PERSON], загальною площею 2.0709 га, які знаходяться в [ADDRESS], а саме: для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд - 0.2500 га; для ведення особистого селянського господарства - 1.8209 га. Державним актом про право власності на землю серії ЯИ № 562756, виданого 30.12.2009 року Управлінням Держкомзему у Ковельському районі, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в розмірі 0.2500 га, та Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 562757, виданого 30.12.2009 року Управлінням Держкомзему у Ковельському районі для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] Волинської області, стверджується, що гр. [PERSON] за зазначеною адресою належать вказані земельні ділянки на праві власності. На даний час у будинку по [ADDRESS] ніхто не проживає, земельною ділянкою користується [PERSON] зі своїми родичами (заготовляють сіно), земельний податок сплачує [PERSON] Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Відповідно до законодавства України, яке діяло на час відкриття спадщини так і на даний час, позивач є спадкоємцем першої черги за заповітом. Суд вважає, що позивач, прийнявши у спадщину частину спадкового майна, відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України, ч. 1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) та п. 208 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. № 20/5, вважається таким, що прийняв спадщину. Суд вважає, що позивач не може вирішити нотаріально питання про спадкування вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами через відсутність правовстановлюючих документів на право власності за спадкодавцем. Суд оцінює, що позивач фактично набула право на спадкове майно та фактично вступила у його володіння, а саме у користування житловим будинком та господарськими спорудами по [ADDRESS] Волинської області, а також прилеглою земельною ділянкою. Згідно вимог ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). У відповідності до вимог ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У відповідності до вимог ст. 120 ЗК України в ред. 19.12.2006 року, що діяла раніше, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Стаття 120 ЗКУ (ред. Закону України № 997-V від 27.04.2007 року) передбачила «автоматичний» перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди (якщо доля земельної ділянки не вирішена у договорі). Аналогічна норма міститься в ст. 377 ЦК України. Суд оцінює, що на час прийняття рішення щодо передачі у власність земельної ділянки по [ADDRESS], працівники сільської ради, як і самий Скулинський сільський голова, достовірно знали про належність житлового будинку, про права спадкоємців на цей будинок, про фактичне прийняття цього будинку у спадок, однак всупереч цьому приймають рішення про передачу у власність земельної ділянки на якій розміщений житловий будинок і господарські споруди іншій особі, яка до спадкового майна і цієї земельної ділянки ніякого відношення не має. При таких обставинах суд вважає порушеними права спадкоємців на користування земельною ділянкою, яка знаходиться під будинком та іншими будівлями по [ADDRESS]. Отже, враховуючи положення вимог ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, за позивачем необхідно визнати право на земельну ділянку площею 0.2500 га., оскільки саме така земельна ділянка перебувала у користуванні попередньої власниці будинку та відповідає вимогам для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] Волинської області. Тобто, на час прийняття рішення у 2009 році про надання у власність [PERSON] земельно ділянки по [ADDRESS], фактично земельна ділянка, яка слугувала для обслуговування житлового будинку не могла бути передана у власність не власнику цього будинку, чи особі, яка має право на цей будинок. Щодо посилань відповідача на ту обставину, що земельна ділянка є його власністю і позивач не має права на цю земельну ділянку, а також пропущені строки позовної давності, суд вважає такі твердження безпідставними і не засновані на законі. Так, обґрунтовуючи строки позовної давності представник відповідача мотивує тим, що у 2008 році позивачка погодилася на приватизацію [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS], а тому з цього часу почався перебіг строку позовної давності. Суд не погоджується з таким твердженням, оскільки в даному випадку строк позовної давності не може обчислюватися з часу згоди особи на певну дію, а обчислюється з часу коли особа дізналася про порушення її права. Тобто, позовні вимоги в частині визнання права власності позивачки на будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті матері та визнання незаконним рішення і Державного акту на земельну ділянку для обслуговування цього будинку і господарських будівель виданого [PERSON], підлягають до задоволення, а вимоги щодо визнання незаконним рішення та Державного акту на земельну ділянку [PERSON] з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки такі вимоги нічим не доведені. Таким чином, на підставі доказів досліджених у судовому засіданні, суд приходить до висновку про підставність вимог позивачки [PERSON] про визнання за нею права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування після матері, а також скасування рішення сільської ради та державного акту на земельну ділянку, яка перебувала у користуванні померлої саме для обслуговування будинку і господарських споруд. Визнання права власності за позивачем на житловий будинок та господарські споруди не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Також, враховуючі положення ст. 88 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір» суд, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача частково понесені судові витрати. На підставі ст.ст. 377, 1216, 1268 ЦК України, 120 ЗК України,

Outcome: partial