Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що позивачу на підставі договору дарування на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Позивач зазначає, що згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію, виданої організацією здійснюючою експлуатацію житлового будинку, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: позивач - [PERSON] та його донька - [PERSON] , однак вона не проживає в зазначеній квартирі з 2013 року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою вона не цікавиться, що створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном, оскільки на відповідача нараховуються комунальні платежі і це перешкоджає отримати субсидію, що й стало підставою для позивача звернутись до суду з даним позовом та просити суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, надали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі за обставин, викладених в позовній заяві. Щодо винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась завчасно та належним чином, через оголошення на офіційному веб порталі судової влади. та судовою повісткою. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, з урахуванням приписів статей 223, 280 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки відповідач не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не подав до суду відзив та позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] , відповідно до договору дарування від 07.02.2004 року (а.с.11). Довідкою Вінницької міської ради «Вінницького міського бюро технічної інвентаризації» підтверджується, що за [PERSON] зареєстрована квартира [ADDRESS] (а.с.12). Відповідно до довідки з місця проживанн про склад сім`ї та реєстрацією від 29.08.2018 року за №3604 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , та його донька - [PERSON] , яка не проживає з 01.09.2017 року по 01.05.2018 року, згідно акту (а.с.9). Як вбачається із Акту про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні, складеного та підписаного сусідами: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підписи яких посвідчено керівником житлово-експлуатаційного підприємства «Бокуд», за № 1138 від 22.08.2018 року, [PERSON] фактично не проживає в [ADDRESS] починаючи з 01.09.2017 року (а. с. 10). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма закону щодо користування членом сім`ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР. Разом з тим, положенням ч. 2 ст.405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім`ї власника права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. В судовому засіданні достовірно встановлено та підтверджено відповідними доказами, що відповідач [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] (а.с.9-10), але за даною адресою не проживає без поважних причин понад один рік, у зв`язку з чим вона підлягає визнанню такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Враховуючи те, що факт відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації понад один рік встановлено, а визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням має для позивача, як власника житла важливе юридичне значення, суд вважає за можливе задовольнити позов. Отже, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати за клопотанням позивача підлягають залишенню за ним.. На підставі викладеного та

Outcome: approved