Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом. В позовній заяві вказував, що 06.09.2019 року між ним та відповідачем укладено договір позики у формі розписки строком до 31.12.2019 року. За розпискою він надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 5720,00 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 31.12.2019 року, проте у вказаний термін не повернув. Таким чином, станом на 19 серпня 2020 року, відповідач заборгував йому суму 5720,00 доларів США, що по курсу НБУ на вказану дату (1 долар США = 27,229 грн.) еквівалент яких складав 155 749,88 грн. Крім того, у зв`язку з неповерненням боргу позивач просив стягнути з відповідача 3% річних за прострочення виконання основного зобов`язання у розмірі 2 961,80 грн. та інфляційні втрати за період з 01 січня 2020 року по 19 серпня 2020 року, сумарний розмір яких становить 2 180, 50 грн. Покликаючись на вищевикладене, [PERSON] просив стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики від 06.09.2019 року на загальну суму 160 892,18 грн та судові витрати в розмірі 1608,92 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали і, покликаючись на доводи, викладені в позовній заяві, просили задовольнити позов. [PERSON] пояснив, що він неодноразово надавав відповідачеві у позику кошти на різні суми. [PERSON] повертав кошти, проте борг за двома розписками від 06.09.2019 року та від 25.02.2018 року не повернув. Заочним рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 20.04.2021 року, зі [PERSON] стягнуто на його користь борг за розпискою від 25.02.2018 року. Покликаючись на вищевикладене, [PERSON] просив стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики від 06.09.2019 року. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Суду пояснив, що [PERSON] у 2015 році продав свій автомобіль і погасив його борг перед кредитною спілкою «Форт». 25.02.2018 року він видав [PERSON] боргову розписку на суму 7280 доларів США. Він частинами виплачував борг [PERSON] і на прохання останнього, написав 06.09.2019 року нову розписку на суму 5720 доларів США, з урахуванням виплаченого. [PERSON] попередню розписку йому не повернув і звернувся до суду з позовами про стягнення з нього боргу на підставі 2 розписок, хоча в дійсності він має одне боргове зобов`язання. Покликаючись на вищевикладене, [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав. Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Судом встановлено, що наявність між [PERSON] та [PERSON] позикових відносин підтверджується наявним у [PERSON] оригіналом розписки [PERSON] . Зокрема, із дослідженої судом оригіналу розписки вбачається, що 06.09.2019 року [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 5720 доларів США, котрі [PERSON] зобов`язався повернути до 31.12.2019 року. В судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечував, що саме він власноручно написав розписку [PERSON] . Тобто, даний документ повністю підтверджує, як факт отримання [PERSON] коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти до 31.12.2019 року. Згідно з ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики, позивач надав суду оригінал розписки відповідача від 06.09.2019 року. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що наявність оригіналу розписки в позивача свідчить про існування невиконаного зобов`язання відповідачем по договору позики від 06.09.2019 року. У матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що відповідач [PERSON] повністю чи частково виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики та повернув [PERSON] повністю або частково кошти саме за договором позики від 06.09.2019 року. Посилання відповідача на платіжні документи про перерахунок коштів на картковий рахунок позивача, як доказ виконання зобов`язань, не беруться судом до уваги, виходячи з наступних підстав. Як вбачається з досліджених в судовому засіданні платіжних доручень та квитанцій (а.с.122-159), [PERSON] та [PERSON] здійснювали перекази грошових коштів [PERSON] . Проте, в графі «Призначення платежу» жоден платіжний документ не містять інформації, що кошти перераховані [PERSON] на виконання зобов`язання за договором позики від 06.09.2019 року, як це стверджує позивач. Крім того, із вищевказаних квитанцій вбачається, що такі перекази коштів були здійсненні до укладення договору позики від 06.09.2019 р., а тому в розумінні ст. 77 ЦПК України є неналежними доказами, так як не стосуються даного зобов`язання, не містять інформацію щодо предмета доказування (договору позики від 06.09.2019 року) і жодним чином не підтверджують його виконання. Водночас, факт переказу відповідачем коштів позивачу до укладення договору позики від 06.09.2019 року повністю підтверджує доводи позивача, що між ним та відповідачем дійсно існували і інші грошові зобов`язання. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, відповідач не надав суду доказів, які б спростували твердження позивача щодо невиконання ним умов договору, наявність заборгованості за цим договором, а також її розмір. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача основної суми боргу в розмірі 5720,00 доларів США, еквівалент якої, за офіційним курсом НБУ, станом на 19 серпня 2020 року, становить 155 749,88 грн, підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому відповідно до вимог даної норми зобов`язаний сплатити позивачу 3% річних за прострочення виконання основоного зобов`язання (за період з 01 січня 2020 року по 19 серпня 2020 року), що становить 2 961 грн 80 коп. (155749 грн 88 коп) х (3%) / (100%) / (366 днів) х (232) = 2961 грн 80 коп. Таким чином, позовна вимога про стягнення 3% річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, підлягає задоволенню. Вирішуючи вимогу про стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, суд керується правовою позицією висловленою у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 130/2604/18, де зазначено, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції, поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). А тому, вимога про стягнення з [PERSON] інфляційних витрат задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд встановив наступне. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачем було сплачено судовий збір в сумі 1608,92 грн. (а. с. 1), а тому вказана сума підлягає частковому стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] , відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто: 158 711,68 х 1608,92/ 160892,18= 1587,11 грн. З огляду на викладене,

Outcome: partial