Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Американ Інвест» (далі ТОВ «Американ Інвест») про визнання договорів недійсними та стягнення грошових коштів. Позивач зазначав, що 20 травня 2016 року між ним та ТОВ «Американ Інвест» укладено договір № 0076 (далі - позики), за умовами якого товариство за його згодою зобовязалося вчинити від його імені певні дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики, визначеної у додатку на умовах діяльності програми «Американ Кредіт», у тому числі : організувати та проводити розподіл Фонду Позичальників, здійснити надання безвідсоткової позики на користь позичальника за рахунок Фонду Позичальників; надавати інші послуги і здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цими договорами та додатками до ньго. Цього ж дня між сторонами укладено ще один договір № 0076 (далі надання послуг), відповідно до умов якого (п.1.1) замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобов'язання за обумовлену плату здійснити такі дії : надавати інформаційні, консультаційні та роз'яснювальні послуги з питань діяльності та подальшої участі у програмі, оформити вищевказаний договір та додатки до нього ; надавати допомогу в документів необхідних для укладення договору для участі у програмі; забезпечувати надання інформації про перерахунок внесків. Також, позивач, 09 серпня 2016 року уклав з відповідачем договори № 000113 предметом яких були ті самі що і за договорами від 20 травня 2016 року, тобто про надання безвідсоткової позики та надання послуг з питань діяльності програми. За надання таких послуг позивач сплатив відповідачу усього 7440 грн., проте позику не отримав. Посилаючись на те, що зазначена діяльність відповідача містить ознаки фінансової послуги та підлягає ліцензуванню, але здійснювалася ним без відповідної ліцензії, [PERSON] просив визнати зазначені договори недійсними, застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути грошові кошти сплачені за цими договорами у подвійному розмірі в сумі 14880 грн., та стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди 10 тис. грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Суду також пояснив, що через незадовільний стан здоровя, звернувся до відповідача про отримання позики, з текстом обяви якої ознайомився у районній газеті. Після такого звернення до відповідача у травні 2016 року, ним було підписано оспорюванні договори, хоча з їх текстами не ознайомлювався, оскільки працівники відповідача завжди впевнювали його у тому, що позику він отримує у найкоротший термін, а для цього необхідно сплачувати кошти за для вирішення процедурних питань. Через потребу у коштах на операцію, він погодився і сплатив відповідачу обумовлену суму в 1400 грн. Однак, відсутність від відповідача будь-яких відомостей про час отримання позики, змушували його неодноразово звертатися до нього. Такі розмови закінчувалися відповідями на потреби у внесенні додаткових коштів за для прискорення отримання позики, з чим він погоджувався та сплачував такі кошти у його приміщенні, на що отримував платіжні документи. Згодом відповідач змінив адресу та його чергове звернення у серпні 2016 року завершилося підписанням нового договору позики та сплатою ним відповідачеві 3000 грн. з метою прискорення часу на отримання позики. Втім, позику від відповідача він не отримав. Вважає, що відповідач його ввів в оману з самого початку і не мав наміру надати йому грошей. З урахуванням часу втраченого ним на навідування відповідача за для отримання позики, стану його здоровя та повязуваного із цим хвилюваннями, стражданнями через не отримання грошових коштів за для придбання потрібних ліків, проведення операції, позивач просив задовольнити його вимоги стягнувши з відповідача кошти сплачені ним відповідачу, а також стягнути з останнього моральну шкоду яку оцінює в 10 тис. грн. Представник позивача [PERSON], просив суд задовольнити вимоги позивача в повному обємі. При цьому вказав, що за відомостями наявними у Державному реєстрі підприємств, діяльність відповідача не повязана з наданням кредитів фізичним особам та в нього відсутня відповідна ліцензія на фінансові послуги, що є порушенням Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Тому, укладенні між позивачем та відповідачем спірні договори є недійсними з підстави передбачених ст. 227 ЦК України та частиною шостою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки відповідач не мав право на здійснення такого виду діяльності, то останній вів в оману позивача щодо свого права, тому в порядку передбаченому ст. 230 ЦК України кошти які були сплачені позивачем відповідачу мають бути стягненні з останнього у подвійному розмірі. Також, з урахуванням моральних страждань яких зазнав позивач через ведення відповідача його в оману, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачу моральна шкода. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, допитавши свідка [PERSON] та дослідивши письмові матеріали справи, вважає за необхідне зазначити про наступне. Судом встановлено, що 20 травня 2016 року та 09 серпня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «Американ Інвест» укладено договори № 0076 та № 000113, відповідно, за умовами яких відповідач взяв на себе зобов'язання за плату забезпечити позивачу дбайливе оформлення договору про участь у програмі «Американ Кредіт» з дотриманням вимог чинного законодавства та надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні і довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі [PERSON] у програмі (а.с. 14-16, 18-20). Згідно умов п. 2.1 цих договорів сторони дійшли згоди, що позивач сплачує товариству за надані послуги відповідно 1400 грн. (за договором № 0076) та 3 000 грн. (за договором № 000113) (а.с. 13-20). На виконання умов указаних договорів [PERSON] сплатив товариству 7440 грн., що підтверджено копіями квитанцій та платіжними рахунками виписаними відповідачем на імя позивача (а.с. 21, 22). Окрім цього, у день укладення вищевказаних договорів, тобто, 20 травня 2016 року та 09 серпня 2016 року, між [PERSON] та ТОВ «Американ Інвест» було укладено також договори № 0076 та № 000113, за змістом яких (п.1.1) відповідач за згодою позивача зобов'язується вчинити від його імені дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики, визначеної у додатку № 1 на умовах діяльності програми «Американ Кредіт» (а.с. 13, зворт. 15-16, 17, 19-20). За змістом вказаних договорів метою програми ТОВ «Американ Інвест» є надання безвідсоткової позики, як програма самофінансування заснована на використанні власних ресурсів для задоволення потреб позичальників. За рахунок платежів до фонду, які сплачуються позичальниками, товариство здійснює надання безвідсоткової позики. Пунктом 2.3 Приграми «Американ Кредіт» передбачено, що кошти необхідні для отримання безвідсоткової позики (Фонд Позичальників) вносяться позичальником на розрахунковий рахунок товариства щомісячно. Згідно з п. 1.5 договорів, надання позичальнику безвідсоткової позики здійснюється за рахунок коштів Фонду Позичальників. Такого роду операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів охоплюється поняттям фінансової послуги, виходячи з змісту пункту 5 ч. 1 ст. 1 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг (далі Закон). Перелік видів фінансових послуг міститься в статті 4 Закону, до яких, зокрема, належать надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6). Відтак, виходячи зі змісту спірних договорів (надання позики) та умов програми «Американ Інвест», суд приходить до висновку, що послуги, які відповідач мав надавати позивачу - надання коштів у позику за своєю суттю є фінансовою послугою. Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону, фінансова установа це юридична особа яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Частина 3 ст. 2 Закону містить застереження щодо кола осіб, до яких не застосовується положення цього Закону. Відповідач до таких осіб не належить, а тому, до нього, як юридичної особи яка мала надавати позивачу фінансову послугу застосовуються положення вказаного Закону. Пунктом 4 ч. 1 ст. 34 Закону передбачено обов'язковість отримання ліцензії у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у разі здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Про обовязок отримати ліцензію субєктом господарювання у разі надання фінансових послуг зазначено і у п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності». Таким чином, для здійснення відповідачем діяльності, що стала предметом договорів № 0076 від 20 травня 2016 року та № 000113 від 09 серпня 2016 року (надання позики), необхідно мати ліцензію. За відомостями наявними у єдиному держаному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ «Американ Інвест» не значиться як фінансова установа наділена правом надання фінансової послуги (а.с. 24-27, 114-118). Згідно ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Оскільки судом не здобуто доказів того, що ТОВ «Американ Інвест» отримано відповідний дозвіл (ліцензію) на здійснення діяльності (надання позики) у Нацкомфінпослуг, яка здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ураховуючи норми матеріального права,\~суд вважає, що \~договори № 0076 від 20 травня 2016 року та № 000113 від 09 серпня 2016 року (надання позики) є недійсні, так як вони вчинені відповідачем без відповідного дозволу (ліцензії). Відповідно до ч.2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідач, пропонуючи позивачу надання фінансової послуги, 20 травня 2016 року та 09 серпня 2016 року додатково уклав договори відповідно № 0076 та № 000113 про надання інформаційних, консультаційних та роз'яснювальних послуг з питань діяльності та подальшої участі у програмі, тощо, при цьому позивач, як споживач послуги, має право, і без укладення вказаних договорів на отримання повної інформації про послугу та її виконавця, згідно із п.4 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів». З урахуванням того, що відповідач не повідомив [PERSON] про відсутність у ТОВ «Американ Інвест» ліцензії на здійснення діяльності з надання коштів у позику, позивач був позбавлений можливості свідомого вибору : оформляти чи не оформляти договір про отримання позики за проформою «Американ Кредіт», отримувати чи ні консультативно-довідкові послуги з питань діяльності програми. За таких умов, така підприємницька практика вводить споживача в оману і кваліфікується як нечесна (ст. 19 ч.2 п. 4, 5 та другий абзац ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до положень ч. 1, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. З огляду на те, що ТОВ «Американ Інвест» власне і є адміністратором програми, а позивачем укладено з ним договори по вчиненню дій, спрямованих на отримання безвідсоткової позики за цією програмою, то укладення з цією ж юридичною особою договорів про надання послуг з питань діяльності та подальшої участі у програмі, свідчить про нечесну підприємницьку практику останнього, яка забороняється, та тягне за собою недійсність договорів, здійснених з використанням такої практики. Тому, договори № 0076 від 20 травня 2016 року та № 000113 від 09 серпня 2016 року (надання послуг) за якими відповідач отримав кошти внаслідок здійснення ним нечесної підприємницької практики слід визнати недійсними. Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. \~За таких умов, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти в сумі 7400 грн., сплачених позивачем на виконання недійсних правочинів. Посилання позивача та його представника на необхідність стягнення з відповідача як з особи, яка застосувала обман, збитки у подвійному розмірі з підставі передбаченої ч. 3 ст. 230 ЦК України, суд вважає безпідставними, оскільки за змістом даної норми закону, сторона яка застосувала обман зобовязана відшкодувати другій стороні збитки, однак грошові кошти\~\~сплачені позивачем на виконання спірних угод, не є збитками, у розумінні ст. 22 ЦК України. Згідно із ч.2 ст. 227 Цивільного кодексу України, якщо юридична особа вела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати і моральну шкоду, завдану таким правочином. У ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» також зазначено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення моральної шкоди підлягають часткового задоволення в розмірі 2000 грн., виходячи при цьому з принципів розумності та справедливості та понесених позивачем душевних страждань і незручностей, яких він зазнав у звязку із протиправною поведінкою відповідача. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судові витрати.

Outcome: partial