Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт його постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року. У заяві [PERSON] пояснив, що з жовтня 1990 року він постійно проживав разом з сім`єю - дружиною [PERSON] та сином [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , в тому числі проживав і станом на 24.08.1991 року ( на даний час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ). З 25.08.1992 року заявник працював на Житомирському заводі металоконструкцій, що підтверджується копією трудової книжки та довідкою ПАТ «Атмашбуд» від 10.03.2017 року №01/83. [INFO] у заявника народився син - [PERSON] , який є громадянином України, що підтверджується копією свідоцтва про народження. Встановлення факту постійного проживання на території України необхідно заявнику для отримання паспорта громадянина України. 28.08.2018 року представником Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області Француз А.В. подано до суду письмове заперечення, у якому зазначено, що для встановлення факту постійного проживання [PERSON] станом на 24.08.1991 року має значення проживання території України на вказаний час у конкретному приміщенні у відповідному населеному пункті. Проте, заявник будь-яких доказів на підтвердження свого проживання станом на 24.08.1991р. на території України не надав. Подані ним копії документів не підтверджують факт постійного його проживання на території України у 1991 році. Натомість заявник долучив до своєї заяви копію особової картки №8618, оригінал якої знаходиться у ТОВ «Завод металоконструкцій Укрсталь Житомир» (колишній Житомирський завод металоконструкцій), у п. 14 якої міститься запис про перебування [PERSON] у місцях позбавлення волі з 27.10.1988р. по 27.04.1992р. (довідка про звільнення № 034244). Крім того, в особовій картці та трудовій книжці серії [NUMBER] міститься запис про навчання [PERSON] в СПТУ № 2 м. Баку з 01.-9.1989р. по 26.07.1990 (атестат № 4488). Представник заінтересованої особи зазначає, що зазначені документи беззаперечно підтверджують факт проживання [PERSON] станом на 24.08.1991 року поза межами України, тому заявлені вимоги вважає безпідставними та у задоволенні заяви просить відмовити. Представник Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити без його участі та вказав, що проти задоволення заяви заперечує з підстав, викладених у письмових запереченнях. Заявник у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином причини неявки суду не повідомив. Дослідивши та оцінивши зібрані в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , народився [INFO] в с. Чунзалі, Джалілабадського району, Азербайджан, про що свідчить копія свідоцтва про народження, виданого 13.09.1967 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Джалілабадського району. (а.с. 6, 7). Згідно копії трудової книжки [NUMBER] та довідки №01/83 від 10.03.2017 року, виданої ПАТ «Атмашбуд», у період з 25.08.1992 року по 26.12.1993 року [PERSON] працював на Житомирському заводі металоконструкцій. (а.с. 4-5, 14) За змістом\~ст. 4 Конституції України\~в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Згідно п. 1 ч. 1\~ст. 3 Закону України «Про громадянство»\~громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.\~ Відповідно до ст. 8 Закону України «Про громадянство»\~особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повно рідні та неповно рідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали на території, яка стала територією України відповідно до\~Закону України «Про правонаступництво України», має право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Рішенням Конституційного Суду України від 14.11.2001 року, справа №1-31/2001, №15-рп/2001, визнано неконституційним положення підпункту 1 пункту 4 Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 1994 року N 700\~(700-94-п), щодо прописки (виписки), згідно з яким паспортна служба органів внутрішніх справ застосовує як загальне правило дозвільний порядок вибору особою місця проживання. У листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності\~Законом від 18 січня 2001 р. № 2235-III «Про громадянство України»\~є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1\~ст. 3 цього Закону. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 р.) або набрання чинності\~Законом N 2235-III\~(13 листопада 1991 р.). Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У постанові від 22.08.2018 року по справі № 363/214/17-ц Касаційний цивільний суд Верховного суду вказав про те, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України. Пунктами 25, 27 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого\~Указом Президента\~України від\~27.032001\~року №\~215 (далі Порядок) \~визначено, що один із документів, який подається особою для набуття громадянства України, є документ, що підтверджує факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України або документ, що підтверджує факт постійного проживання батька чи матері заявника до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України. Пунктом 44 Порядку передбачено, що у разі відсутності документа, що підтверджує факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення громадянства України подається відповідне рішення суду. Згідно ч.ч. 1, 2\~ст. 294 ЦПК України\~під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих\~Конституцією\~і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи; з метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Статтею 15\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 315 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно п. 2 ч. 1\~ст. 318 ЦПК України\~у заяві про встановлення факту родинних відносин повинно бути зазначено причини неможливості відновлення або одержання документів, що посвідчують цей факт. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За клопотанням заявника в судовому засіданні 12.12.2018 року було допитано свідка [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , яка по суті заявлених вимог пояснила, що вона є сусідкою заявника та знає його дружину та вказала, що [PERSON] знає з приблизно з 1992 року. Також у судовому засіданні 12.12.2018 року було допитано свідка [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , який по суті заявлених вимог пояснив, що [PERSON] проживає у будинку [ADDRESS] приблизно з весни 1991 року. \~ \~ \~ \~Разом з тим, у матеріалах справи міститься копія особової картки № 8618, з якої вбачається, що у період з 29.10.1988 року по 27.04.1992 року [PERSON] перебував у місцях позбавлення волі. (а.с.12) Статтями 76-80 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не\~бере до\~уваги докази,\~що одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом.\~ Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Матеріали справи не містять жодного письмового доказу, з який би підтверджував той факт, що [PERSON] станом на 24.08.1991 року постійно безперервного\~проживав на\~території України.\~Покази свідка\~ [PERSON] \~суд до\~уваги не\~приймає,\~оскільки останній\~надав покази\~з припущенням,\~без чітко\~визначеної дати,\~крім того\~вказані покази\~суперечать відомостям,\~які містяться\~в особові\~ картці\~№ 8618 та не спростовані заявником. За наведених обставин, суд не вбачає підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту постійного проживання на території України за недоведеністю вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed