Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Хустського районного суду Закарпатської області із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги позивачами вмотивовано тим, що 29 липня 2017 року [PERSON] позичив відповідачці [PERSON] грошові кошти у сумі 9000 гривень. Факт одержання відповідачкою зазначених коштів підтверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою від 29.07.2017 року про одержання позики в сумі 9000 гривень. Відповідачка зобовязалась повернути позику до 04 вересня 2017 року, однак до цього часу борг позивачу не повернуто. Позивач просив стягнути з відповідачки на його користь борг за договором позики в розмірі 9000 гривень та понесені ним судові витрати - 640,00 грн. судового збору. В судове засіданні позивач не зявився, належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду. Представник позивача [PERSON] [PERSON] подала заяву про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задоволити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилися, належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду. Розгляд справи проведено у відсутності сторін, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням ст. 280 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 29.07.2017 року позивач [PERSON] згідно договору позики передав відповідачці [PERSON] кошти у сумі 9000 грн., що було підтверджено її особистою письмовою розпискою від 29.07.2017 року із зазначенням строку повернення коштів до 04.09.2017 року. що безпосередньо підтверджує як укладення між сторонами договору позики, так і умови такого договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора зазначеної у позові грошової суми. Станом 26.10.2017 року відповідачка борг позивачу не повернула. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розглядаючи вказану справу на підставі наведених і встановлених у судовому засідання фактів суд констатує, що вони випливають з договірних відносин і регулюються правовідносинами, визначеними нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.ст.526,527,530 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору і вимог закону, який є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України) і вимогами законодавства. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Верховний Суд України, у постанові від 18.09.2013р., виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязується повернути позикодавцеві кошти у строк та в порядку , що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві коштів. Враховуючи встановлені дослідженими доказами обставини у справі, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачка [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути понесені судові витрати. Відповідно до вимог ст.ст.23,218,611,1046,1048-1050 ЦК України, ст.ст.10,12, 13,18, 81, 223,259,263-265, 280-283, 354, ЦПК України, ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд -

Outcome: approved