Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання заповіту від 15.04.1981 недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON]. Після його смерті вона звернулась о Другої Чернігівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, де їй стало відомо, що за життя її чоловік [PERSON] залишив заповіт, згідно якого заповів відповідачам [PERSON] та [PERSON], (дошлюбне прізвище відповідача [PERSON]), все його майно в рівних частинах кожному. Вважає, що заповіт не відповідає чинному законодавству, оскільки не міг бути підписаний її чоловіком [PERSON], підпис в заповіті не відповідає підпису [PERSON] Крім того, за життя спадкодавець зазначав, що не має жодного заповіту та майно повинно було перейти до неї та їх спільної доньки, про що спадкодавець неодноразово казав. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовні заяві. Додатково пояснила, в кінці 1986 року [PERSON] розлучився з колишньою дружиною, вони одружилась в 1987 році. В нього було 2 дітей від першого шлюбу- [PERSON] і [PERSON]. У шлюбі в них народилась спільна дитина- Оксана, яка протягом останніх 3 років доглядала батька, возила на лікування в Ізраїль, весь час до останнього моменту була з спадкодавцем. Вказує на те, що покійний чоловік бачив відношення молодшої доньки [PERSON] та старших дітей від першого шлюбу. Вважає, що заповіт він не складав, оскільки про його існування він ніколи не казав, а, навпаки, весь час казав, що все майно, яке вони нажили, відійде їй та їхній доньці. За сумісного життя вони збудували будинок, купили дві машини, квартиру в Києві. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, вказав, що підпис в заповіті від 15.04.1981 не відповідає підпису померлого [PERSON] Відповідачі [PERSON] та [PERSON] заперечували проти позову. Пояснили, що про існування заповіту дізнались тільки після смерті батька. Вважають, що його воля була на те, щоб майно успадкували вони. Заповіт було складено, коли вони були в малолітньому віці. Відповідач [PERSON] також пояснила, що їх батько був заможним чоловіком, ще до шлюбу з позивачкою. В нього був будинок 99 кв. м, москвич, земельна ділянка 10 соток. Він дуже любив дітей. З її матір'ю у батька почали погіршуватись стосунки, сім'я розпалась, вважає, що саме тоді батько і склав заповіт, в якому все майно заповів дітям - їй та [PERSON]. Батько нічого на казав про спадщину, лише сказав, що буде все добре і їм не треба хвилюватись. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, пояснила, що спадкодавець мав право змінити заповіт, але цього не зробив. Вважає, що у такий спосіб він хотів забезпечити своїх дітей від першого шлюбу. Підстав для визнання заповіту недійсним немає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні, яке відбулось 13.06.2016 пояснила, що є донькою позивачки та [PERSON], сестрою відповідачів. Про те, що батько склав заповіт, він ніколи їй не повідомляв, хоча в них були дуже близькі відносини, ніяких секретів від неї не було. Він казав що бажає, щоб все було поділено згідно з законом між нею та дітьми від першого шлюбу, оскільки як поділити по іншому, щоб нікого не образити, він не знає. Вона знаходилась біля батька в найбільш тяжкі для нього хвилини, їй батько довіряв своє життя під час операцій та лікування. Вважає, що якщо б був заповіт, він обов'язково їй про це сказав, а не приховав би це. Кожному з дітей батько за життя подарував квартиру, оскільки вона навчалась та працювала в Києві, там батько купив квартиру в Києві. Також батько їй подарував машину, яку пропонував переоформити на неї, але вона відмовилась, оскільки не хотіла таким чином показати, що вже не сподівається, що він одужає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] знав з років з семи, оскільки проживав з самого дитинства по сусідству з ним та його дітьми - відповідачами по справі. [PERSON] був дуже доброзичливою людиною, допомагав його сім'ї. Відносини були дуже теплі, приятельські. Дітей своїх дуже любив, ніякої різниці між дітьми не було. З приводу заповіту покійний ніколи нічого не казав. Вважає, що не міг [PERSON] залишити свою доньку [PERSON] без спадщини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні, яке відбулось 13.06.2016 пояснив, що він є братом покійного [PERSON], відповідачі - його племінники, а позивач - дружина покійного брата. З братом відносини були добрі. Брат з приводу спадщини з ним планами не ділився, про заповіт за життя не казав. На 1981 рік у брата був будинок, машина. Не думає, що він міг обділити меншу доньку. Йому відомо, що квартиру в Києві купував для дружини - [PERSON], а машину для доньки [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що знала [PERSON] з 1977 року, в них були дуже гарні відносини. [PERSON] був вхожий в їх будинок та про все розповідав їм. Якщо був би заповіт, вони про це обов'язково б знали. Дітей своїх покійних всіх любив, казав, що і вони його люблять, але кожен по-своєму. [PERSON] він пишався, казав, що вона до нього найбільш уважна і ласкава. Вона особисто була присутня при розмові [PERSON] з дружиною [PERSON] і чула, як він обіцяв подарувати машину [PERSON]. Коли вже він хворів, перед смертю, приблизно в жовтні 2015 року, він сказав, що якщо була б [PERSON] в Чернігові, він би все їй відписав, а вона все порівну поділила б і нікого не залишила б, ні матір, ні сестру і брата. На 1981 рік у покійного був будинок на Подусівці, машина Волга. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. За приписами ст. 1224 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Відповідно до ч. 2 ст. 1247 ЦК України, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Частина 1 ст. 1257 ЦК України визначає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (недійним в силу закону). За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі й щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть ( а.с. 6). Відповідно до копії спадкової справи до Другої Чернігівської Державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після померлого спадкодавця [PERSON] звернулись дружина [PERSON] ( а.с. 44) та діти: [PERSON] ( а.с. 38-а), [PERSON] (38 на звороті), [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) ( а.с. 38). Відповідно до заповіту від 15.04.1981 [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати і на те що він за законом матиме право заповів [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному ( а.с. 7). Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05.05.2016 було забезпечено позов [PERSON]: заборонено нотаріусам Другої Чернігівської Державної нотаріальної контори вчиняти дії щодо видачі [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO], до набрання рішенням суду законної сили (а.с. 29-30). Частиною 1 ст. 143 ЦПК України встановлено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до висновків повторної судової почеркознавчої експертизи від 22.06.2017 № 1002/1003/17-24, яка була проведена за клопотанням позивача, підписи від імені [PERSON] в оригіналі першого примірника заповіту, посвідченого виконуючим обов'язки нотаріуса Другої Чернігівської Державної нотаріальної контори Сіліченко Е.І., реєстровий номер 1-1539 від 15.04.1981, та в оригіналі реєстру для реєстрації нотаріальних дій за реєстровим № 1-1539 від 15.04.1981 виконані рукописним способом пастою кулькової ручки без попередньої технічної підготовки та технічних засобів однією особою - самим [PERSON] (том 2 а.с 2-10). Даний висновок суд враховує та кладе в основу рішення, оскільки його виконано з дотриманням пунктів 1.5, 1.10 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 8 жовтня 1998 року. Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Таким чином, позивач у відповідності до ст.10, 11, 60 ЦПК України не довела, що волевиявлення заповідача при складанні заповіту не було вільним, доводи про те, що підпис в оригіналі заповіту від 15.04.1981 було виконано не спадкодавцем [PERSON], спростовано висновком повторної судової почеркознавчої експертизи від 22.06.2017 № 1002/1003/17-24. Разом з тим жоден із свідків не підтвердив факту - відсутності волевиявлення спадкодавця на написання заповіту, чи вчинення на нього тиску. Тобто, в межах спірних правовідносин волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі. Отже, з урахуванням положень ст.ст. 1224, 1247 ЦК України, встановлених обставин справи та наведених доказів, суд дійшов висновку, що при складенні заповіту було дотримано вимог закону, а тому правові підстави для його недійсності відсутні. Враховуючи, що судом не встановлено підстав для задоволення позову, суд дійшов висновку про необхідність скасування раніше вжитих заходів до забезпечення позову.

Outcome: dismissed