Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] та [PERSON], який згодом уточнив (а.с. 59-60), вказавши, що 18.08.2012 року позивач надав [PERSON] позику в сумі 15000 доларів США. У звязку з невиконанням [PERSON] зобовязання з повернення позичених коштів, [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. В ході судового провадження за заявою [PERSON] про забезпечення позову ухвалою суду від 30.12.2014 року було накладено арешт на рухоме та нерухоме майно [PERSON] Незважаючи на накладений судом арешт [PERSON] 24.01.2015 року за договором дарування подарував належний йому будинок № 29а по вул. Міцній у м. Запоріжжя своїй матері [PERSON] з метою, як вважає позивач, уникнення звернення стягнення на такий будинок в ході виконавчого провадження з виконання рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики на користь позивача. Посилаючись, що фактично договір дарування [PERSON] укладений без наміру відчуження майна, є фіктивним. Позивач просить визнати недійсним договорі дарування від 24.01.2015 року, укладений [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні позивач на позовних вимогах наполягав на зазначених у позові підставах, вказуючи, що фактично рішення суду від 24.06.2014 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики на цей час не виконане, у [PERSON] відсутнє майно, на яке б можна було звернути стягнення, при цьому [PERSON] зі своєю родиною продовжує мешкати у будинку № 29а по вул. Міцній у м. Запоріжжя, що свідчить про відсутність у нього намірів щодо фактичного відчуження цього майна, а договір дарування укладений між близькими родичами виключно з метою уникнення накладення арешту та подальшого звернення стягнення на це майно. Також [PERSON] вказував, що, отримавши ухвалу суду про накладення арешту на майно [PERSON] як заходу забезпечення позову [PERSON] позивач звернув його до виконання, однак, через відсутність в ухвалі суду індивідуального ідентифікаційного номеру [PERSON] арешт на майно накладений не був, а [PERSON] був вимушений звертатись до суду для уточнення ухвали та внесення такий відомостей, однак, за цей час, який пройшов з дня постановлення судом 30.12.2014 року ухвали про забезпечення позову до дати її виконання [PERSON] подарував своїй матері [PERSON] належний йому будинок. В подальшому 23.08.2016 року [PERSON] продала будинок [PERSON], однак, відповідачі продовжують користуватися будинком та мешкати у ньому. В наступні судові засідання позивач не зявлявся. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні наполягала на позову, в останнє судове засідання подала заяву про розгляд справи за відсутності позивача, на задоволенні позовних вимог наполягала. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до суду викликались в установленому порядку, а саме судом повістки направлялись як на адресу: м. Запоріжжя, вул. Міцна, 29а, а також за адресою: [ADDRESS], який є місцем реєстрації обох відповідачів, однак, до суду відповідачі не з'явились, незважаючи на те, що судом їх явка була визнана обовязковою, направили заяви про розгляд справи за їх відсутності. Пунктом 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року визначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Враховуючи вищевикладене, судом розпочато розгляд справи спочатку у відповідності до положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147 від 03.10.2017 року. З урахуванням того, що судом розгляд справи по суті розпочато знову, після уточнення позовної заяви відповідачами не подавалось відзиву на позовну заяву, тож суд в порядку ст. 280 ЦПК України ухвалив розглянути цивільну справу в заочному порядку. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] до суду не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся в установленому порядку, повістки направлялись судом за адресою придбаного ним житлового будинку, однак, повертались за закінченням терміну зберігання. Судом розглядались заяви та клопотання сторін про долучення письмових доказів, витребування доказів, тощо. Ухвалою суду від 08.08.2017 року [PERSON] залучений судом до участі у цивільній справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору. Ухвалами суду від 19.09.2017 року, від 12.12.2017 року, від 22.08.2018 року були витребувані певні докази, а також відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача у витребуванні інших доказів. Ухвалою суду від 26.09.2017 року задоволено клопотання відповідача про виклик та допит свідків,однак, викликані до суду свідки повісток не отримали, до суду не зявились, а в подальшому до суду припинив зявлятись і представник відповідача [PERSON], у звязку з чим судом свідки не допитувались. При вивченні письмових доказів судом встановлено таке. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24.06.2015 року, яке набрало законної сили 30.09.2015 року, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 333600 гривень. 3% річних в сумі 13944,48 гривень за період з 19.02.2013 року по 13.07.2014 року, а разом стягнуто суму у 347544,48 гривень (а.с. 5-6). В ході розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.12.2014 року за заявою [PERSON] про забезпечення позову накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, а також грошові кошти, що належать на праві власності [PERSON] в межах 182679,63 гривень (а.с. 7). 24.01.2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір, за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар житловий будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. Міцна, 29а (а.с. 8). За договором купівлі-продажу від 23.08.2016 року [PERSON] продала будинок № 29а по вул. Міцній у м. Запоріжжя [PERSON] (а.с. 41-43). Судом не приймає до уваги надані позивачем та його представником відповіді від КП «Водоканал», ТОВ «Запоріжгаз збут», ПАТ «Запоріжжяобленерго», адже наявність відкритого на певну особу особового рахунку не підтверджує факт того, що така особа фактично є споживачем послуг, а тим більше мешкає за певною адресою, а вказує лише на те, що новим власником житла могло бути не укладено (не переукладено) договорів з підприємствами, які надають житлово-комунальні послуги. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вказує ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини пятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 09.08.2017 року по справі № 6-2690цс16. Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, пояснення позивача, позицію відповідачів та третьої особи, які до суду не зявлялись та пояснень по суті вимог не надавали, суд вважає, що дарування [PERSON] будинку своїй матері у січні 2015 року, хоча у грудні 2014 року на все майно відповідача [PERSON] було накладено арешт судом, містить у собі ознаки фіктивного правочину, направленого не на фактичне відчуження майна, а виключно на перешкоджання можливості звернення стягнення на таке майно в ході виконання рішення суду зі стягнення боргу на користь [PERSON] Про існування договору позики та обовязку виконати зобовязання з повернення [PERSON] коштів [PERSON] було достеменно відомо, а про поданий [PERSON] позов про стягнення заборгованості за договором позики [PERSON] у грудні 2014 року чи січні 2015 року міг дізнатись як на веб-сайті «Судова влада України», так і від самого [PERSON] Про існування ухвали суду про забезпечення позову [PERSON] міг дізнатися з Єдиного реєстру судових рішень за номером справи. На користь того, що [PERSON] дійсно не мав наміру відчужувати майно, а [PERSON] фактично не вступила у володіння таким майном свідчить і те, що [PERSON] станом на травень 2017 року залишається зареєстрованою у [INFO], при цьому у своїх зверненнях до суду у 2017 році в якості адреси свого фактичного проживання зазначала саме адресу реєстрації, а [PERSON] змінив місце реєстрації лише у 2017 році, незважаючи на те, що ще у січні 2015 року припинив бути власником будинку № 29а по вул. Міцній у м. Запоріжжя. При цьому судові повістки, направлені судом за адресою: м. Запоріжжя, вул. Міцна, 29а на імя [PERSON] та [PERSON] відповідачами отримувались, натомість як судові повістки, направлені судом [PERSON] за адресою: [ADDRESS] повертались до суду за закінченням терміну їх зберігання. За таких обставин, суд вбачає підстави для задоволення позову та визнання недійсним договору дарування. Також з відповідачів на користь позивача належить стягнути судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved