Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що [INFO] його дружина - [PERSON] подарувала йому земельну ділянку розміром 0,15 га, яка призначена для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства і розташована в [ADDRESS]. На підставі договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], на його (позивача) ім'я було виготовлено та 27 лютого 2004 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER]. У 2018 році він (позивач) з'ясував, що зазначений державний акт виготовлений з помилками, а саме місце розташування та цільове призначення земельної ділянки вказано не правильно. [PERSON] просив суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER]. У судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, розгляд справи провести без його участі. У судове засідання представник Носівської міської ради Чернігівської області не з'явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що міська рада визнає позовні вимоги, не заперечує проти їх задоволення та просить розгляд справи проводити без участі їх представника. Крім цього, представник відповідача просив суму сплаченого судового збору покласти за рахунок позивача у зв'язку із тим, що міська рада не вчиняла жодних дій, які б порушували права позивача. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників справи за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки серії ВВА № 398605, який був посвідчений приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області [PERSON], відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар земельну ділянку розміром 0,15 га, яка призначена для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, розташована в [ADDRESS], та належала [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Носівською міською радою Чернігівської області 10 жовтня 2000 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землюка № 1039, що підтверджується його копією (а.с. 6). З матеріалів справи (а.с. 7) вбачається, що 27 лютого 2004 року на підставі зазначеного договору дарування на ім'я [PERSON] був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER]. У судовому засіданні встановлено, що у державному акті [NUMBER] допущені помилки у зазначенні місця розташування та цільового призначення земельної ділянки, а саме: - місце розташування земельної ділянки зазначено «вул. Тракторна, 18, м. Носівка Носівського району Чернігівської області» замість правильного «вул. Голубенька, 28, м. Носівка Носівського району Чернігівської області»; - цільове призначення земельної ділянки зазначено «ведення особистого селянського господарства» замість правильного «обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства». Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 3 ст. 152 ЗК України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Унаслідок видачі [PERSON] державного акта із помилковим зазначенням відомостей щодо місця розташування та цільового призначення земельної ділянки, позивач позбавлений у повній мірі реалізовувати свої права, як власника нерухомого майна. Верховний Суд України за наслідками розгляду касаційних скарг у аналогічних справах № 6-103цс12 та № 6-46цс14 прийшов до висновків, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинні враховувати суди, про те, що визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Крім цього, суд зауважує, що іншим шляхом, аніж через судову процедуру, позивач не в змозі в даному випадку захистити свої права. Державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] порушує права позивача щодо володіння, користування та розпорядження належною йому земельною ділянкою, а тому він підлягає визнанню недійсним. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. 1). Ураховуючи, що на час подачі відповідачем заяви про визнання позову розгляд справи по суті не розпочався, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а решту стягнути на його користь з відповідача. Доводи представника відповідача про те, що Носівська міська рада Чернігівської області не вчиняла жодних дій, які б порушували права позивача, є надуманими, необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Outcome: approved