Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом мотивуючи тим, що [INFO] померла [PERSON] , у зв`язку з чим відкрилася спадщина, до складу, якої ввійшла земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,0559 га, кадастровий номер 5920985002:03:001:0164, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом №2699 від 19.11.2015 року. Він є спадкоємцем за заповітом, однак, в шестимісячний строк після смерті спадкодавця не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки дізнався про існування заповіту складеного на його користь лише в серпні 2020 року. Просив визначити йому додатковий строк для вчинення вказаний дій, так як пропустив його з поважних причин. Ухвалою суду від 24.02.2021 року первісного відповідача Миколаївську сільську раду Буринського району Сумської області замінено на правонаступника - Буринську міську раду Сумської області. Позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав та просив розгляд справи провести без його участі, про що повідомив суд письмовою заявою. Представник відповідача Дериземля В.В. в задоволенні позовної заяви не заперечував, просив справу розглянути без його участі, про що повідомив суд письмовою заявою. Оскільки сторони у судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши обставини справи, надані докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Частиною 4 статті 206 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , яка проживала в с. Волинцеве, Путивльського району Сумської області, у зв`язку з чим відкрилася спадщина, до складу якої ввійшли усі права та обов`язки, що належали їй на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті, що підтверджується копією свідоцтва про смерть останньої (а.с.4). До спадщини останньої увійшла земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,0559 га, кадастровий номер 5920985002:03:001:0164, що вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом та копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6,7). З довідки Новослобідської сільської ради вбачається, що на день своєї смерті [PERSON] була зареєстрована та проживала одна (а.с.5). За життя, 10.03.2017 року, [PERSON] посвідчила в приватного нотаріуса Буринського районного нотаріального округу Сумської області заповіт на користь [PERSON] , якому заповіла земельну ділянку площею 3,0559 га, кадастровий номер 5920985002:03:001:0164, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Миколаївської сільської ради Буринського району Сумської області (а.с.8). Позивач будучи спадкоємцем за заповітом заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори в установлений законом строк не подав. Частиною 1 статті 1261 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. При цьому спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.1, ч.2 ст.1220 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за заявою спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Як вбачається з роз`яснень, які містяться в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, та сформульованої відповідно до рішень цього Суду правової позиції, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 6 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Суд приходить до переконання, що строк подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори був пропущений позивачем з поважних причин, оскільки останній не знав про наявність заповіту складеного на його користь. Такі обставини, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні фактичні данні про заперечення будь-кого щодо переходу до позивача спадкового майна належного спадкодавцю, суд визнає поважними, оскільки вони, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, були для позивача об`єктивними, непереборними та істотними труднощами, що завадили йому своєчасно звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Стаття 2 Цивільного процесуального кодексу України закріплює, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» від 27.06.2000 року вбачається, що при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Виходячи із сформованої практики цього ж Суду, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, по своїй суті, є гарантом права власності, оскільки визнає право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. Суд враховує і те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Зібрані по справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи, а також з урахуванням визнання відповідачем позову та норм європейського законодавства по правам людини, дозволяють задовольнити позов в повному обсязі і таке рішення, на думку суду, буде відповідати не тільки принципу законності, а і справедливості.

Outcome: approved