Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON]В, [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання права власності за набувальною давністю та витребування майна з чужого незаконного володіння. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона вважає себе повноцінним власником квартири, що знаходиться за адресою: Волинська обл., м. Луцьк, вул. Бенделіані, 7/1. Зазначає, що дана квартира належала її синові [PERSON], який 28 липня 1998 року уклав кредитну угоду з КС «Волинська каса взаємодопомоги», а 31 липня 1998 року в забезпечення виконання кредитної угоди між її сторонами укладено договір застави, предметом якої стала вищевказана квартира. Вказує, що 29 грудня 1999 року внаслідок протиправних дій КС «Волинська каса взаємодопомоги» спірну квартиру відчужено за договором купівлі-продажу [PERSON]А, який, в свою чергу, 12 липня 2012 року продав квартиру [PERSON] 04 березня 2013 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] зареєстровано право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування за [PERSON] Вважає підставними свої вимоги про визнання за нею права власності на квартиру за набувальною давністю, оскільки добросовісно проживала в ній з липня 1996 року і по 09 грудня 2011 року включно, в тому числі з 01 січня 2001 року по 09 грудня 2011 року, тобто більше 10 років. Крім того, на її думку, ст.ст. 387, 388 ЦК України дають їй підстави для витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння, адже наведеними нормами передбачено, що є підставою для витребування майна у набувача за обставин, коли майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, поза волею власника цього майна. На підтвердження факту того, що квартира вибула з володіння поза її волею, зазначає таке: всі дії щодо відчуження квартири відбувалися під час того, коли вона перебувала на лікуванні, за договорами відчуження відсутні розрахунки, переоформлення права власності на спірну квартиру між [PERSON] та [PERSON] здійснювалось всупереч існуючим заборонам. На підставі наведеного, просить визнати за нею право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], за набувальною давністю, а також витребувати з незаконного володіння [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в позовній заяві. Просила суд, позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, заявою від 29 березня 2017 року просив розгляд здійснювати за його відсутності, позов визнав повністю, просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] позов заперечував, вважаючи вимоги позивача незаконними, необґрунтованими і безпідставними, а відомості, зазначені в позовній заяві, такими, що не відповідають дійсності. В матеріалах справи наявні його письмові заперечення, які обрятовуються тим, що відповідач [PERSON] дійсно був власником квартири, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Бенделіані, 1/7, однак 29 грудня 1999 року дану квартиру було відчужено на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON]С, який діяв на підставі довіреності від [PERSON], та [PERSON] Законність довіреності та договору купівлі-продажу підтверджено судовими рішеннями, які набрали законної сили. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 квітня 2005 року, яке набрало законної сили, позов [PERSON]задоволено, вирішено виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Незважаючи на численні судові процеси, 09 грудня 2011 року позивача було виселено з квартири, про що складено акт державного виконавця від 09 грудня 2011 року про виселення в примусовому порядку. Враховуючи вказані обставини [PERSON] володіла квартирою незаконно, а тому в неї відсутня добросовісність заволодіння і добросовісність володіння як необхідна ознака для набуття права власності за набувальною давністю. Крім того, зазначено, що зі змісту позову вбачається, що впродовж останніх 5 років 2 місяців позивач не проживає у вказаній квартирі, а тому строки набувальної давності є перерваними. Враховуючи зазначене, просить в позові відмовити в повному обсязі. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлялись судом про час, дату та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників процесу, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушними. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи зі змісту ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.2 ст.344 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року, роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давнсть), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна і її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 квітня 2005 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення та ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 15 червня 2005 року в даній справі встановлено, що 29 грудня 1999 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу [PERSON] придбав у [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Продаж квартири здійснювався [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом від імені [PERSON] Крім того, встановлено, що згідно рішення Луцького міського місцевого суду від 25 грудня 2003 року, яке ухвалою від 02 квітня 2004 року апеляційного суду залишено без змін, у визнанні недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 29 грудня 1999 року [PERSON] відмовлено за безпідставністю. Вирішено виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири №7 по вул. Бенделіані в місті Луцьку без надання іншого приміщення (а.с.26-29). Згідно акту державного виконавця Другого ВДВС Луцького МУЮ [PERSON] від 09 грудня 2011 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] виселено з квартири з квартири №7 по вул. Бенделіані в місті Луцьку в примусовому порядку (а.с.55). З наведеного вбачається, що позивачу було відомо про відчуження спірної квартири за договором купівлі-продажу від 29 грудня 1999 року, законність даного договору підтверджено рішеннями судів усіх інстанцій, а відтак, підстав володіти даною квартирою з часу державної реєстрації квартири за [PERSON] в неї не було. Крім того, звернення [PERSON] з позовом до суду про виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та акт державного виконавця про примусове виселення даних осіб свідчить про відмову останніх звільнити спірну квартиру добровільно. Проживання позивача в спірній квартирі після укладення договору купівлі-продажу від 29 грудня 1999 року та здійснення нею оплати комунальних платежів не надає їй права на застосування наслідків частини першої статті 344 ЦК. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч зазначеній нормі процесуального закону позивач на обґрунтування своїх позовних вимог не надала жодного письмового доказу. Допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожен зокрема, суду повідомили, що позивач проживала у [INFO] з 1996 року по 2011 рік. Відповідно до статті 59 Цивільного процесуального кодексу України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, в ході судового розгляду встановлено, що проживання позивача у спірній квартирі в означений нею період, а саме: з 01 січня 2001 року по 09 грудня 2011 року, не є добросовісним, у зв'язку з чим суд дійшов до висновку про відсутність законних підстав для задоволення вимог позивача про визнання за нею права власності за набувальною давністю на вказану квартиру. Судом встановлено, що згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 04 березня 2013 року, станом на час розгляду справи, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.101-102, 4). Разом з тим, суд звертає увагу, що в прохальній частині позовної заяви позивач просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], хоча з наявних в матеріалах справи вбачається, що спірна квартира знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В ході судового розгляду справи ані позивач, ані її представник, позовні вимоги не уточнювали. Статтею 387 ЦК визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання віндикаційного позову. Віндикаційний позов - це позов власника про повернення йому майна, що вибуло з його володіння, який пред'являється до особи, у незаконному володінні якої знаходиться це майно. Зважаючи на недоведеність факту права власності на спірну квартиру, вимоги позивача про витребування з незаконного володіння [PERSON] даної квартири є необґрунтованими та безпідставними. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для визнання права власності на набувальною давністю за [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та, відповідно, для витребування даної квартири з володіння [PERSON], а тому, в позові [PERSON] до [PERSON]В, [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання права власності за набувальною давністю та витребування майна з чужого незаконного володіння, слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed