Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з окремими позовами до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Свої вимоги обґрунтовує тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний в судовому порядку. Від спільного проживання у них народилася одна дитина: дочка - [PERSON], [INFO]. Відповідач не надає матеріальної допомоги неповнолітній дитині, а також самовільно без погодження з нею забирає дитину жити до себе, змушує дочку багато часу проводити на богослужіннях в церкві та в монастирях. Зазначає, що дитина находиться в такому віці, коли материнська турбота їй більше потрібна, при цьому вона має більшу прихильність до дитини, має постійне житло, має дохід і може забезпечити дитину усім необхідним, в тому числі для здійснення своїх обов?язків по вихованню та догляду. Проживання малолітньої дочки з батьком суперечить інтересам дитини, оскільки, батько не приділяє їй належної уваги, не займається вихованням дочки. З врахуванням зменшених в ході судового засідання позовних вимог позивач просила визначити місце проживання дитини з нею за адресою [ADDRESS] та стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі - 1/2 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно. Ухвалою суду від 19.05.2014 року позови [PERSON] об'єднані в одне провадження. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених в позовній заяві. Просили суд позови задовольнити. Відповідач [PERSON] в дане судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся судом про час та місце слухання справи через оголошення в пресі. В минулому судовому засідання позови не визнав за безпідставністю. Представник третьої особи органу опіки та піклування Шульган Ф.П. в дане судове засідання не з?явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, надав суду рішення органу опіки та піклування Луцької міської від 06.08.2014 року №473-2, яким затверджено висновок служби у справах дітей №141 від 31.07.2014 року, та визначено місце проживання дитини з позивачем. В минулому судовому засіданні вказав, що на даний час дитина має проживати з мамою. Суд вважає за можливим слухати справу по наявним доказам у відсутності учасників процесу, що не з?явилися. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, показання свідка, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Статтею 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов?язані спільним побутом, мають взаємні права та обов?язки. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини. Згідно зі ст. ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, згідно вимог закону вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обовязків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам неповнолітніх дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Судом встановлено, що сторони перебували у офіційно зареєстрованому шлюбі (а.с.5), який розірваний в судовому порядку і на даний час проживають окремо. Від даного шлюбу у сторін народилася спільна дитина [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а.с. 3). Із пояснень сторін в судовому засіданні судом встановлено, що дитина періодично проживає у кожного із батьків. На даний час сторони у справі перебувають у неприязних стосунках між собою та не можуть дійти згоди стосовно того, з ким має проживати їх неповнолітня дочка [PERSON]. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини , бути розлучена зі своєю матір ю. Конвенція про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), виходячи з рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Отже, вищезазначені норми Декларації та Конвенції вказують та наявність виключних обставин для розлучення малолітньої дитини з матір?ю у разі коли батьки проживають окремо. Судом встановлено, що позивач на даний час проживає в [ADDRESS], та має належні умови для проживання, [PERSON] у зв?язку з інвалідністю 2 групи отримує пенсію в розмірі 1050 грн., тобто отримує постійні доходи, не перебуває на обліку в психіатричній лікарні та наркодиспансері (а.с.4, 125- 127). Крім того, згідно рішення органу опіки і піклування Луцької міської ради від 06.08.2014 року №473-2, яким затверджено висновок служби у справах дітей №141 від 31.07.2014 року, визначено місце проживання малолітньої [PERSON] за місцем проживання матері [PERSON] - позивача у справі (а.с.128). Відповідач в обґрунтування своїх заперечень проти позову в порушення вимог ст.60 ЦПК України не довів наявність будь-яких істотних обставин (перебування позивача на обліку у наркологічному диспансері чи психіатричній лікарні, зловживання алкоголем чи інша аморальна поведінка), що зумовлювали б недоцільність проживання неповнолітньої дитини разом із матір'ю. Натомість, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суд показала, що працює психологом у психіатричній лікарні та оглядала малолітню [PERSON] в присутності її батьків, дитина під час огляду мала ознаки невротичного розладу і на такий стан дитини впливає поведінка батька - відповідача у справі. Вказаний свідок не підтвердила наявність жодної із вищенаведених обставин, що б вкрай негативно характеризували позивача, як матір. Таким чином, виключних підстав, передбачених Конвенцією та ч.2 ст.161 СК України для розлучення малолітньої дитини [PERSON] із матір??ю [PERSON] суд не вбачає. Наявність у відповідача будь-яких кращих матеріально-побутових умов, на думку суду, сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини для проживання. Проживання малолітньої дитини [PERSON] разом із матір?ю, на думку суду, буде відповідати найкращим інтересам дитини, оскільки, дитина на даний час находиться в такому віці, коли материнська турбота їй більше потрібна, а спілкування саме з матір?ю сприятиме її повноцінному духовному становленню та формуванню як майбутньої жінки. За таких обставин, суд вважає підставною вимогу позивача про визначення місця проживання дитини [PERSON] з матір?ю [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов про визначення місця проживання дитини підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не приймає участі в утриманні та вихованні неповнолітньої дитини, хоча спроможний надавати матеріальну допомогу дитині, яка знаходиться на утриманні та вихованні матері. Відповідно до п. 3 ст. 181 СК України аліменти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує стан здоров'я, матеріальне становище сторін та неповнолітньої дитини. Суд вважає, що [PERSON] спроможний надавати матеріальну допомогу неповнолітній дитині в розмірі - 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення останньою повноліття, а тому позов про стягнення аліментів слід задовольнити частково.

Outcome: partial