Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

[PERSON] звернувся у Берегівський районний суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, вказавши, що відповідач [PERSON] 18.02.2013 року отримав від нього у позику 40000 грн. із строком поверення до 30 липня 2013 року, про що між ними складено договір позики та відповідач надав про отримання цієї суми розписку. У строк, вказаний у борговій розписці та у договорі позики, відповідач позичену суму не повернув, хоча позивач декілька разів звертався до нього з проханням повернути йому кошти. Востаннє той 04.11.2014 року надіслав попередження, однак [PERSON] тільки обіцяє повернення коштів, але реально їх не повернув, у зв'язку з чим він звернувся до суду з цим позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов визнали у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Виходячи з норм ст.ст. 1046-1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 18 лютого 2013 року позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] позику в сумі 40000 грн. з кінцевим терміном повернення 30 липня 2013 року (а.с. 4). Додатково [PERSON] надав [PERSON] розписку про отримання від нього коштів за участю двох свідків (а.с. 3). Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, частиною 1 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст. 174 ЦПК України). За відсутності будь-якого застереження, факт, визнаний сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, вважається встановленим. Тобто, визнання позову відповідачем, згідно ст. 61 ЦПК України, є обов'язковим для суду, оскільки обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, суд приймає визнання позову відповідачем у справі і з цих підстав задовольняє позов. На підставі викладеного та

Outcome: approved