Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом про визнання [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , на підставі ст. 107 ЖК України, з моменту прийняття органами реєстрації рішення по реєстрації ними їх нового місця проживання в 2000 році в квартирі [ADDRESS] (з дня вибуття з нового житлового приміщення). Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що він у 1992 р. зі своєю сім`єю, згідно виданого Виконавчим комітетом Новокаховської міської ради ордера, вселився в квартиру державного житлового фонду, розташовану за вказаною адресою. Ордер був виданий на його ім`я, і з ним як з відповідальним квартиронаймачем Новокаховський ЖЕУ уклав відповідний договір найму житлового приміщення. На початку 2000 р. у вказаній квартирі залишився проживати позивач та відповідачі як члени його сім`ї (дружина і донька), при цьому в середині 2000 р. позивач з відповідачем [PERSON] розірвав шлюб. Після розлучення, його колишня дружина [PERSON] та донька [PERSON] зі спірного житлового приміщення добровільно виселилися і переселилися в придбану раніше на ім`я [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , зареєструвавши місце свого проживання за вказаною адресою. З моменту вселення до квартири №34 в 1992 р. і до моменту добровільного виселення з неї, [PERSON] у встановленому законом порядку особовий рахунок на квартиру не міняла, і відокремленим, незалежним, наймачем частини цієї квартири не була. На думку позивача, виконавчий комітет Новокаховської міської ради , на підставі ст. 107 ЖК України, зобов`язаний був прийняти рішення вважати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою №34 з моменту реєстрації їх місця проживання за новою адресою: [ADDRESS] . В подальшому, позивач довідався про те, що відповідачем в таємниці від нього отримано свідоцтво про право власності на житлове приміщення №32сз\\ [NUMBER] від 29.05.2018 р., згідно якого Новокаховською міською радою передано у спільну власність [PERSON] та [PERSON] частину квартири державного житлового фонду, в якій позивач повинен був вважатися єдиним законним наймачем з другої половини 2000 р. Про проведену приватизацію частини квартири, в якій він проживав, його ніхто не повідомив. З середини 2000 року і до теперішнього моменту, ні [PERSON] , ні [PERSON] в квартирі за адресою [ADDRESS] не проживають, натомість зареєстровані у ній, не маючи дійсних документів на право користування чи власності на житло. До початку судового розгляду позивач змінив позовні вимоги, просив додатково суд встановити дату, з якої відповідачки [PERSON] та [PERSON] згідно вимог ст. 107 ЖК України у зв`язку із вселенням в інше житлове приміщення втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , встановити дату реєстрації місця проживання у другій половині 2000 року відповідачок в квартирі [ADDRESS] . У випадку, якщо документи, які свідчать про зміну місця реєстрації [PERSON] і [PERSON] у 2000 р. не збереглись , просить суд, на підставі ч.1 ст.81 ЦПК, запропонувавши відповідачем надати документи, що свідчать про те, що станом на 01.01.2001р. вони проживали в квартирі [ADDRESS] і мали право користування даною квартирою. У тому випадку, якщо відповідачки не дадуть суду докази наявності у них права користування квартирою за станом на 01.01.2001 р. відповідачок права користування вищевказаною адресою не мали. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням уточнень, підтримав із наведених підстав, наполягаючи на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю порушення прав позивача, про що надала до суду письмові заперечення. В обґрунтування заперечень, зазначає, що на підставі рішення Новокаховського виконкому №92 від 21.04.1992 р. на сім`ю з чотирьох осіб видано ордер на квартиру [ADDRESS] . 15.03.2000 р. рішенням Новокаховського міського суду шлюб між нею та позивачем розірвано. Одночасно з позовом про розлучення нею був поданий позов про зміну договору найму квартири, а згодом використане право на приватизацію частини квартири. 27.03.2000 р. рішенням Новокаховського міського суду їй та спільній з позивачем доньці були виділені в користуванні кімнати 16,6 кв.м. та 9,5 кв.м., а позивачу кімната 11,4 кв.м. Підсобні приміщення коридор, кухня, туалет, ванна залишені в загальному користуванні. 15.08.2000 р. розпорядженням виконкому Новокаховської міської ради №745\\сз9627 видане свідоцтво про право власності [PERSON] та [PERSON]. Після приватизації частини квартири позивач на ґрунті неприязних відносин з формальних причин подав у грудні 2000 р. протест на рішення суду від 27.03.2000 р. з метою перегляду справи, обґрунтовуючи це відсутністю його на розгляді справи, хоча він був обізнаний про її розгляд. [PERSON] намагалась продати належні їй та дочці долі у спільному майні, оскільки позивач неодноразово погрожував їй та чинив перешкоди у проживанні. 18.12.2000 р. рішення Новокаховського міського суду від 27.03.2000 р. скасоване, а справу направлено на новий розгляд. 21.03.2001 р. рішенням Новокаховського міського суду позов [PERSON] до [PERSON] про зміну договору житлового приміщення позов задоволено, змінено договір найму житлового приміщення, виділено [PERSON] з неповнолітньою донькою [PERSON] жилі кімнати площею 16,6 кв.м. та 0,5 кв.м. з балконом , виділено [PERSON] жилу кімнату площею 11,4 кв.м. та зобов`язано з кожною стороною окремий договір найма вказаного житлового приміщення. Таким чином, право на приватизацію виникло з моменту вступу в законну силу рішення суду. Рішенням Апеляційного суду Херсонської області 13.01.2016 р. та Рішенням Новокаховського міського суду від 21.08.2015 р. було скасовано розпорядження про приватизацію житла від 15.08.2000 р. №745-св\\9627 та свідоцтво про право власності на житло, видане Новокаховським виконавчим комітетом Новокаховської міської ради на ім`я [PERSON] та [PERSON] Відповідачі вимушені були повторно переоформлювати приватизацію наданої їм частини квартири спільного заселення ( свідоцтво про право власності Серія [NUMBER] від 29.05.2018 р.). Він десятками років безпідставно ініціює подачу різних позовів проти неї та доньки з метою позбавити права на квартиру, щоб вона дісталася лише йому. Також, позивач в 2017 році звертався до Новокаховського міського суду Херсонської області з позовом до Новокаховської міської ради та до [PERSON] , [PERSON] , в якому просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою, скасувати реєстрацію місця проживання, зобов`язати Новокаховську міську раду укласти з позивачем як єдиним законним наймачем договір найму квартири; скасувати рішення Новокаховського міського суду від 21.03.2001 року, яке є підставою для повторної приватизації. Проте, судами першої, апеляційної та касаційної інстанції позивачу в позові було відмовлено. Вважає, що позивач подавши вказаний позов, зловживає своїми процесуальними правами та його дії направлені на порушення її прав шляхом відібрання в неї та доньки можливості проживати у спірній квартирі, при цьому сам позивач не проживає у спірному житлового приміщенні : остання відключена від послуг газопостачання, водопостачання та водовідведення, електроенергії, має заборгованість по сплаті квартирної плати. Крім того, зазначає про те, що вона користується квартирою [ADDRESS] шляхом здійснення оплати комунальних послуг згідно безстрокового договору про участь у витратах на утримання, проте проживати у ній не має можливості, оскільки позивач чинить перешкоди. 29.05.2018 р. виконавчим комітетом Новокаховської міської ради Херсонської області, згідно розпорядження №32сз\\16014, видано свідоцтво про право власності на 67\\100 квартири спільного заселення № [NUMBER] , яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка на праві спільної часткової власності належить [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. 05.07.2021 р. від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив відповідача, у якому позивач наполягає на викладеній позиції та позовних вимогах. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, у письмовій заяві просила справу розглянути у свою відсутність. Суд заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, оцінивши їх відповідно до ст.89 ЦПК України дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до ордера на житлове приміщення у вигляді квартири [ADDRESS] , він виданий позивачеві [PERSON] на сім`ю із 4 чоловік, склад сім`ї - він, [PERSON] , [PERSON] - донька та [PERSON] - донька. Згідно Свідоцтва про право власності від 29.05.2018 р., виданого згідно розпорядження №32сз\\16014 від 29.05.2018 р., [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] на праві спільної часткової власності в рівних частках, належить 67\\100 квартири спільного заселення [ADDRESS] . Рішенням Новокаховського суду Херсонської області від 19.12.2017 року, [PERSON] відмовлено в позові до [PERSON] , [PERSON] про визнання реєстрації у житловому приміщенні незаконною та її скасування, визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зобов`язання укласти новий договір найму. Вказане рішення залишене без змін постановою апеляційного суду Херсонської області від 22.03.2018 року та постановою Верховного суду від 14.03.2019 року. Відповідно до висновків вказаних рішень суду, реєстрація місця проживання [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі здійснена у встановленому законом порядку на підставі свідоцтва про право власності від 15 серпня 2000 року № 745сз/9627, яке на той момент було чинним, та у реєстратора були відсутні підстави для здійснення оцінки та перевірки підстав видачі вказаного свідоцтва. Крім того, встановлено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі внаслідок умисних та неправомірних дій позивача, а тому відсутні підстави для задоволення вимоги про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. До того ж, сам по собі факт визнання приватизації незаконною не позбавляє права відповідачів на користування спірним житлом. Постановою Херсонського апеляційного суду від 31.05.2021 р. рішення Новокаховського міського суду від 26.03.2021 р. у справі №661\\92\\21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Відділ реєстрації Виконавчого комітету Новокаховської міської ради, про визнання реєстрації місця проживання такими, що не відповідають вимогам законодавства та такими що здійснені на підставі недійсних документів, скасування реєстрації місця проживання, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено, залишено без змін. Вищевказаними рішеннями суду встановлено дійсність Свідоцтва про право власності від 15 серпня 2000 року на час здійснення реєстрації місцепроживання відповідачів у спірній квартирі, а відтак відсутність підстав для відмови у здійсненні відповідними особами вказаної реєстрації. Крім того, як зазначено також в постанові Апеляційного суду Херсонської області від 22.03.2018 року у зазначеній вище справі №661/1035/17, що після скасування 18 грудня 2000 року постановою Президії Херсонського обласного суду рішення Новокаховського міського суду від 27.03.2000 року, яке було підставою для видачі Свідоцтва про право власності від 15.08.2000 року та направлення справи на новий розгляд, рішенням Новокаховського міського суду від 21 березня 2001 року позовні вимоги відповідача [PERSON] про зміну договору найму жилого приміщення знову були задоволені і практично на тих же умовах, як і в рішенні суду від 27 березня 2000 року: виділено [PERSON] із неповнолітньою дочкою [PERSON] жилі кімнати площею 16,5 кв. м. і 9,5 кв. м. з балконом; виділено [PERSON] жилу кімнату площею 11,4 кв. м. з лоджією, підсобні приміщення залишено у загальному користуванні. Зобов`язано ЖЕК 1 Новокаховського міськвиконкому укласти з кожною стороною окремий договір найму на вказане жиле приміщення. Дане рішення суду є чинним, було чинним і на момент повторної реєстрації відповідачів у квартирі, як квартирі спільного заселення та надавало відповідачам право реєстрації у квартирі спільного заселення, на жилій площі, що була виділена їм у користування. Судом встановлено, що, наразі, відповідно до Свідоцтва про право власності від 29 травня 2018 року, відповідачі є власниками 67/100 частин (на праві спільної часткової власності в рівних частках) спірної квартири спільного заселення, загальна площа 67/100 квартири спільного заселення складає 45,0 кв.м. Вказане Свідоцтво є дійсним. А тому задоволення позовних вимог (якщо припустити можливість такого) жодним чином не змінить суть чинних правовідносин, які склалися між сторонами, не позбавить відповідачів права на користування своєю власністю, тобто відповідною частиною своєї вказаної квартири. При цьому на час здійснення реєстрації місця проживання відповідачів у спірній квартирі (26 листопада 2013 року та 28 лютого 2015 року) було чинним Свідоцтво про право власності від 15 серпня 2000 року, яке скасоване рішенням суду від 21 серпня 2015 року, яке набрало чинності 13 січня 2016 року, а недійсність правочину з моменту його вчинення, як то передбачено ч.1 ст.236 ЦК України, жодним чином не впливає на правильність здійснення реєстрації відповідачів та на відсутність підстав для відмови у здійсненні відповідними особами вказаної реєстрації. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами за своєю правовою природою є цивільно-правовими, регулюються положеннями Цивільного кодексу України щодо права власності та захисту права власності та положеннями Житлового кодексу України. Зі змісту ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України вбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Згідно висновку, зробленому у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 08.07.2020 року у справі № 263/7338/17. Відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття необхідно брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка), на що вказує п.11 постанови Пленуму Верховного суду України « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року за №2. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК УРСР). Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із встановлених судом обставин, наявні достатньо доказів, які дають змогу дійти обґрунтованого переконання, що відповідачі не проживають у спірному житловому приміщенні з поважних причин, внаслідок умисних дій позивача, що чинить перешкоди у їх проживанні, а укладення між сторонами будь-яких угод щодо певного порядку користування спірною квартирою відсутні у зв`язку з наявністю певних неприязних відносин, які склалися між сторонами. Вказані обставини вже також були встановлені рішеннями судів, зазначених вище. Також, слід зазначити про те, що відповідачі по справі, які на даний час є співвласниками спірного житлового приміщення, мають рівні права щодо користування та володіння житловим приміщення, які використовують на власний розсуд не порушуючи прав та інтересів позивача, а тому і позбавити їх такого права неможливо. Відповідачі не втратили інтерес до спірного майна, а і їх відсутність пов`язана саме із поважними причинами. Разом з тим суд зазначає, що ані законодавством, що діяло на час приватизації спірної квартири, ані чинним законодавством України не передбачено визнання осіб такими, що втратили право власності, натомість відповідачі зареєстровані у спірному житловому приміщенні на законних підставах, будучи власниками, і будь-яких законних способів до визнання їх втратившими права користування квартирою [ADDRESS] у відповідності до ст. 107 ЖК УРСР з підстав, зазначених позивачем, при правовідносинах, які склалися та виникли у 2000 році, наразі немає. Враховуючи зазначене, позивачем не доведено, що його право порушене і потребує захисту в такий спосіб, у зв`язку з чим, у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі у зв`язку із їх необґрунтованістю.

Outcome: dismissed