Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про усунення порушень при поновленні на роботі та стягнення з ПАТ «Запоріжтрансформатор» середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в тому числі з 01.10.2015 р. по 09.12.2015 р., в якому зазначив, що 16 жовтня 2015 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя ухвалено рішення за його позовом до ПАТ «Запоріжтрансформатор» про поновленні на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, утриманих грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, за яким позов був задоволений частково, а саме: визнано незаконними наказ № 565 від 30.07.2014р. про перевід на іншу роботу та наказ № 416 від 30.12.2014р. ПАТ «Запоріжтрансформатор» про звільнення [PERSON] за п.1 ст. 40 КЗпП України та скасовано їх; поновлено [PERSON] на роботі в ПАТ «Запоріжтрансформатор» на посаді старшого інженера технолога ТВПВ; стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з період з 31 грудня 2014 року по 30 вересня 2015 року, за 9 місяців в загальній сумі 31209 грн. 32 коп., та в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 3000 грн. 00 коп. 11.02.2016 року рішенням Апеляційного суду Запорізької області було частково задоволено скаргу ПАТ «Запоріжтрансформатор» та рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 16.10.2015 року змінено в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Але, незважаючи на те, що рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання, позивача поновили на роботі в ПАТ «Запоріжтрансформатор» тільки з 23 листопада 2015 року. Вважає, що відповідач належним чином не виконав рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 16 жовтня 2015 року, а тому просить внести в наказ №292лс від 23 листопада 2015 року зміни в частині дати, з якої його поновлено на посаді старшого інженера технолога ТВПВ, вказавши дату поновлення 01 серпня 2014 року. Окрім того, оскільки відповідач одразу не здійснив поновлення його на роботі відповідно до рішення суду, а фактично допустив к роботі тільки 10 грудня 2015 року, то за період з 01 жовтня 2015 року (день , наступний за днем, до якого стягнутий середній заробіток за рішенням суду ) до 09 грудня 2015 року включно ) день, що передує фактичному допуску до роботи) на його користь повинно бути стягнуто виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 10\~000 грн. Також просив поновити йому строк для звернення до суду, тому що фактично його допустили до роботи 10 грудня 2015 року, 11 грудня 2015 року він знов отримав повідомлення про скорочення його посади, а тому тримісячний строк пропустив з поважних причин. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, поновивши йому строк на звернення з позовом до суду. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та доводив суду, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставним про що надав письмові заперечення, де крім всього посилається на те, що позивачем пропущений строк звернення до суду. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши наявні матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 15 ЦК України\~та\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач з 08 вересня 1987 року працював в ПАТ «Запоріжтрансформатор», останнім часом в технологічному відділі підготовки виробництва /ТВПВ/ старшим інженером-технологом. З 26.07.2014р. він перебував у відпустці до 3.08.14р., що підтверджено наказом. На підставі наказу № 565 від 30.07.2014 р. позивач був переведений з посади старшого інженера технолога ТВПВ на посаду старшого інженера технолога з виготовлення тароупаковки ТВПВ. 04.12.14р. на засіданні профспілкового комітету ТВПВ було дано згоду на його звільнення з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України. 30.12.2014 року позивач був звільнений з роботи з посади старшого інженера технолога з виготовлення тароупаковки, відповідно до наказу № 1300 від 30.12.2014 р. та наказу № 416 від 30.12.2014 р., за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників. Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 16 жовтня 2015 року визнано незаконними наказ № 565 від 30.07.2014р. про перевід [PERSON] на іншу роботу та наказ № 416 від 30.12.2014р. ПАТ «Запоріжтрансформатор» про звільнення [PERSON] за п.1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату та скасовано їх; поновлено [PERSON] на роботі в ПАТ «Запоріжтрансформатор» на посаді старшого інженера технолога ТВПВ - рішення в цій частині піддати негайному виконанню. Також стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з період з 31 грудня 2014 року по 30 вересня 2015 року, за 9 місяців в загальній сумі 31209 грн. 32 коп., які повинні бути виплачені на підприємстві з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів; стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн. 00 коп. 11.02.2016 року рішенням Апеляційного суду Запорізької області було частково задоволено скаргу ПАТ «Запоріжтрансформатор» та рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 16.10.2015 року змінено в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У відповідності до ст..61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Як зазначено в ч.1\~ст.76 Закону України « Про виконавче провадження»\~,\~\~ рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу\~\~або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Відповідно до п.34\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків. З приведеного вище вбачається, що рішення суду вказує на обов'язок, а не право роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Судом встановлено, що на виконання рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя в частині поновлення на роботі,11 листопада 2015 року на підставі виконавчого листа від 11.11.2015 року було відкрите виконавче провадження і в рамках цього провадження відповідачем 23 листопада 2015 року виданий наказ № №292лс про поновлення [PERSON] на посаді старшого інженера технолога ТВПВ та внесено записи до трудової книжки про визнання недійсними запису про переведення [PERSON] з 01.08.2014р. та звільнення його в звязку із скороченням штату від 30.12.2014 року), а також допущено до роботи 10 грудня 2015 року, що підтверджується розрахунковим листком про нарахування заробітної плати за грудень 2015 року. У судовому засіданні представник відповідача доводив, що рішення суду від 16.10.2015 року не було піддано негайному виконанню з обєктивних обставин, оскільки підрозділу, на роботу до якого зобов'язано поновити позивача, у структурі не існувало, а крім того, відповідач не був обізнаний про наявність судового рішення, бо не був присутнім про його оголошенні, а при отриманні виконавчого листа його було поновлено на роботі з 23 листопада 2015 року. Проте, такі доводи суд вважає неспроможними, оскільки це є грубим порушення норм Закону. Таким чином, встановлення факту порушення власником підприємства вимог\~ст.235 КЗпП України\~щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення незаконно звільненого працівника, є підставою для стягнення з підприємства середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України\~\~в постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, яка, з точки зору\~ст.360-7 ЦПК України, є обовязковою для суду. Відповідно до\~ ст.236 КЗпП України\~у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Як встановлено вище, рішення про поновлення позивача на роботі було ухвалено судом 16.10.2015 року, в якому встановлений факт незаконного переведення позивача з посади старшого інженера технолога в ТВПВ на іншу посаду старшого інженера - технолога з виготовлення тароупаковки, без згоди, тому у відповідача виник обовязок видати про це відповідний наказ з вказівкою на дату поновлення на роботі саме з 01 серпня 2014 року, а не з 23 листопада 2015 року, тому вимоги в частині визнання наказ ПАТ «Запоріжтрансформатор» №292лс від 23 листопада 2015 року в частині дати поновлення [PERSON] на посаді старшого інженера технолога ТВПВ недійсним та зобов'язання ПАТ «Запоріжтрансформатор» внести в наказ №292лс від 23 листопада 2015 року зміни в частині дати, з якої [PERSON] поновлено на посаді старшого інженера технолога ТВПВ, вказавши дату поновлення 01 серпня 2014 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача при вирішенні спору, виходячи з наступного. Обовязок роботодавця виконати рішення суду, піддане негайному виконанню, встановлено\~ст.235 КЗпП України. При цьому будь-яких альтернатив або застережень, які б давали право не виконувати його або відкладати його виконання, в тому числі державним установам, законом не передбачено. Тобто, негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі є обовязком, а не правом роботодавця. Відповідно до\~ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до п.32 постанови Пленуму ВС України N 9 від 06.11.92 Про практику розгляду судами трудових спорів з відповідними змінами, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням\~\~від\~\~роботи\~невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Враховуючи ту обставину, що позивача фактично допустили до роботи 10 грудня 2015 року, 11 грудня 2015 року він знов отримав повідомлення про скорочення його посади, а 11березня 2016 року його звільнили з роботи, що змусили його звернутися з повторним позовом про поновлення на роботі, ним був пропущений строк для звернення до суду за захистом свого порушеного права. Тож наявні всі підставі передбачені ст. 234 КЗпП України для його поновлення. Таким чином, враховуючи пояснення позивача та наданий ним розрахунок та встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає позов в частині стягнення середньої зарплати за час вимушеного прогулу обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню частково, шляхом стягнення з відповідача 9846 грн., а саме з 01 жовтня 2015 року по 09 грудня 2015 року з розрахунку посадового окладу 4023 грн. Крім того, відповідно до ч.ч.1,3\~ст.88 ЦПК України\~\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Виходячи з цього та розміру задоволених вимог позивача, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави 521 ,20 грн.

Outcome: partial