Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

[PERSON] звернувся з зазначеною заявою до Чугуївського міського суду Харківської області та просить встановити юридичний факт того, що з 17 квітня 1997 року до дати ліквідації Колективного сільськогосподарського підприємства «Іванівський» він був членом цього КСП. В обґрунтування заявлених вимог заявник посилається на те, що з 30 квітня 1991 року по 20 грудня 1995 року працював у радгоспі 50-річча СРСР, який в подальшому перейменовано в радгосп «Іванівський, де він працював з 17 квітня 1997 року по 15 жовтня 1998 року, про що свідчить відповідні записи у трудовій книжки. 24 квітня 1997 року радгосп «Іванівський» перейменовано в Колективне сільськогосподарське підприємство «Іванівський». [PERSON] у заяві зазначає, що перебуваючи з зазначеним КСП у трудових відносинах, він обґрунтовано став членом Колективного сільськогосподарського підприємства «Іванівський». 15 жовтня 1998 року, в той час коли почалося паювання землі та майна колективного підприємства, його без подачі особистої заяви про звільнення, звільнили з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, позбавивши права на отримання земельного паю та частки майна КСП «Іванівський». Оскільки він, незважаючи на розпаювання майна КСП «Іванівський», залишився його членом, так як питання, відповідно до Статуту, про його вихід із членства КСП не вирішувалося, тому вважає, що має право на земельну частку (пай), і повинен був включений у список осіб, які мають право на земельну частку (пай) та отримати земельний пай у натурі. Відповідно до Земельного кодексу України (в редакції 1992 року), Указів Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», Закону України «Про встановлення у натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» заявник вважає, що отримав право на земельну частку (пай), як член КСП «Іванівський». [PERSON] в обґрунтування заявлених вимог також посилається на те, що достеменно не знав про існування свого права на земельний пай та про те, що не включений у список осіб, які мають право на земельну частку (пай) при проведенні розпаювання КСП «Іванівський», і довідався про це після того як звернувся для консультації в місті Харкові. Згідно до вимог п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)», у разі виявлення після розробки проекту факту не включення одного чи кількох громадян, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська рада чи райдержадміністрація приймає одне з рішень (розпоряджень), або про коригування проекту землеустрою організацією з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору), або про надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). У земельному законодавстві, а саме: Земельному кодексу України (редакція 1992 року), Земельного кодексу України (чинна редакція), Закону України «Про порядок виділення у натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток-паїв», Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва, 1994 року», «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям, 1995 року» не має жодного положення про обмеження права на земельну частку (пай) за місцем проживання. На підставі вимог ст. 33 Конституції України, кожному гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання. Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є рівними у своїх правах та гідності. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Державний комітет України по земельних ресурсах у листі від 8 липня 1998 року зазначав, що відповідно до законодавства, зміна місця проживання не є підставою для відмови в праві на земельну частку (пай). У листі від 10 грудня 2001 року Державний комітет України по земельних ресурсах зазначає, що виходячи з Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку - пай мають тільки члени недержавного сільськогосподарського підприємства, а надання права на земельну частку - пай здійснюється не за місцем проживання, а відповідно до встановленого членства в підприємстві (за місцем роботи). Отже, невнесення до списку осіб, які мають право на земельну частку - пай особи, яка є членом КСП не позбавляє її права на земельну частку (пай). Згідно зі статтею 234 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З зазначених правових підстав [PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту його членства у КСП «Іванівський» з 17 квітня 1997 року до дати ліквідації цього підприємства, оскільки встановлення даного факту має для нього юридичне значення: оформлення права власності на земельну частку-пай, а в разі неможливості виділення земельної ділянки в натурі, отримання відповідної компенсації її вартості. У судове засідання від сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Заявник вимоги підтримав. Іванівська сільська рада Чугуївського району Харківської області проти заявлених вимог не заперечує. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути заяву про встановлення юридичного факту у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів. Перевіривши письмові докази, суд приходить до наступного. Згідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі вимог п. 5 ч. 2 ст. 234 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст. 256 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку також можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У відповідності до роз'яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення фактів, що має юридичне значення, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Із досліджених судом письмових доказів, наявних у матеріалах справи, встановлено, що відповідно до Трудової книжки, серії [NUMBER], [PERSON] з 30 квітня 1991 року по 20 грудня 1995 року працював у радгоспі 50-річча СРСР, який згодом було перейменовано в радгосп «Іванівський; з 17 квітня 1997 року по 15 жовтня 1998 року заявник працював у радгоспі «Іванівський», який 24 квітня 1997 року перейменовано в Колективне сільськогосподарське підприємство «Іванівський», з яким [PERSON] на той час перебував у трудових відносинах, документи про його виключення із списків членів КСП відсутні, тому факт його членства у КСП «Іванівський» з 17 квітня 1997 року до дати ліквідації КСП суд вважає доведеним, підтвердженим відповідними документами: трудовою книжкою, статутом підприємства (а.с.7-19). Відповідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. За правилом ч. 3,4 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що обставини, на які посилався [PERSON] у заяві, як на підстави своїх вимог, - обґрунтовані. Враховуючи викладене вище, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і розгляду заяви по суті, суд дійшов висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, як такі, що знайшли своє підтвердження в ході судового засідання. Оцінюючи наявні у справі докази в їх сукупності, відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, суд вважає за необхідне встановити факт, що має юридичне значення для заявника про те, що з 17 квітня 1997 року до дати ліквідації КСП «Іванівський» він був членом зазначеного КСП.

Outcome: approved