Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом до відповідачки [PERSON] та просить визнати недійсним заповіт від імені [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , що посвідчений 17 вересня 2019 року секретарем Молодіжненської селищної ради Долинського району Кіровоградської області Вітренко В.В., зареєстрований у реєстрі за № 10. Позов мотивує тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] , [INFO] . У липні 2019 року стан здоров`я [PERSON] суттєво погіршився, що слугувало причиною звернення до Долинської центральної районної лікарні, звідки його було направлено для медичного обстеження до Комунального закладу «Обласний клінічний онкологічний центр». На час погіршення стану здоров`я батька позивач перебував на роботі у Польщі. У серпні 2019 року в розмові з батьком позивач дізнався, що він перебуває на лікуванні в Комунальному закладі «Обласний клінічний онкологічний центр» у зв`язку із онкологічною хворобою. За хвороби страждає від постійного нестерпного болю, має потребу в коштах на лікування, проходить курс хіміотерапії, однак не відчуває покращення стану здоров`я. Також повідомив про намір залишити все належне йому майно позивачеві та його братові. Окрім цього, [PERSON] зазначав, що внаслідок нестерпного болю отримує знеболювальні наркотичні речовини. [INFO] [PERSON] помер. 16 жовтня 2019 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Шумейко І.Ю. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. У нотаріуса позивач дізнався, що за декілька днів до смерті батько склав заповіт на користь відповідачки. [PERSON] вважає, що за декілька днів до складання заповіту батько перебував на лікуванні у зв`язку із онкологічною хворобою, отримував знеболювальні препарати, а тому його волевиявлення не було вільним та не відповідало внутрішній волі. Відповідачка [PERSON] надіслала до суду відзив на позовну заяву. Позов не визнає та просить відмовити в ньому. Зазначає, що з 2014 року проживала разом із [PERSON] як чоловік та дружина однією родиною. Піклувалися один про одного, мешкали разом, мали спільний бюджет. Влітку 2019 року чоловікові стало погано, стан здоров`я погіршився, після обстеження встановлено онкологічну хворобу. З моменту встановлення діагнозу та до смерті [PERSON] позивачка перебувала разом із ним, здійснювала за ним догляд, перебувала разом із ним в лікарні, купувала ліки, намагалася забезпечити гідний рівень життя. Всі кошти родини витрачалися на лікування та обстеження покійного чоловіка. [PERSON] вказує, що з покійним чоловіком у неї були теплі та гарні відносини, він розповідав про своїх синів, спілкувалася з членами його родини. Позивач не надавав батькові будь-якої допомоги. У свою чергу хвороба [PERSON] прогресувала, а тому він проходив лікування, особисто перебувала з ним в лікарні, намагалася йому допомогти та бути з ним разом. Чоловік до дня смерті перебував у свідомості, орієнтувався у просторі та часі, спілкувався з родичами, знайомими та друзями. На складанні заповіту на користь відповідачки наполіг особисто [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Відповідачка особисто організувала його похорон, здійснила ритуальні обряди. У свою чергу позивач не перебував на похоронах батька та ритуальних заходах. [PERSON] стверджує, що у встановлений строк прийняла спадщину після смерті чоловіка. На думку відповідачки позивач нічого не знав про стан здоров`я батька та з ним не спілкувався. Окрім цього, існує презумпція психічного здоров`я особи. [PERSON] не погоджується з тим, що [PERSON] виявляв бажання залишити спадкове майно на користь своїх синів. Ухвалою Долинського районного суду Кіровоградської області від 12 лютого 2020 року у справі витребувано докази. Ухвалою Долинського районного суду Кіровоградської області від 30 червня 2020 року у справі призначено судову посмертну психіатричну експертизу. Ухвалою Долинського районного суду Кіровоградської області від 9 лютого 2021 року залучено Долинську міську раду як правонаступника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Молодіжненської селищної ради Долинського району Кіровоградської області. Ухвалою Долинського районного суду Кіровоградської області від 16 квітня 2021 року занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено у клопотанні представника відповідачки про призначення у справі повторної посмертної судової психіатричної експертизи. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] , [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у ньому. Представник Долинської міської ради в судове засідання не з`явився, про причину неявки не повідомив, письмових пояснень щодо позову до суду не надіслав. Свідок [PERSON] , [INFO] суду пояснила, що була лікарем [PERSON] , який перебував під її наглядом кожні 10-15 днів. Дійсно у зв`язку із хворобою, [PERSON] приймав наркотичні засоби знеболювального характеру. У період його лікування коригували дозу прийому наркотичних медичних препаратів. [PERSON] розумів свої дії, тобто те, що здійснюється. Будь-яких запаморочень не виявляв. Мав поганий фізичний стан, а не психічний. Щодо психічного стану [PERSON] будь-яких питань не виникало. Він розумів, що має тяжку хворобу. Дозування наркотичних засобів здійснювала залежно від його фізичного стану. Кількість прийому наркотичного засобу визначається лікарем. Кількість прийому ліків суворо визначалось. Стверджує, що будь-яких сумнівів щодо психічного стану [PERSON] не виникало. Свідок [PERSON] , [INFO] суду пояснив, що із [PERSON] постійно підтримував гарні відносини, допомагав у лікуванні. Спілкувалися із ним часто. [PERSON] брав у нього на лікування грошові кошти. Особисто у нього не виникало будь-яких сумнівів у психічному стані [PERSON] . Особисто йому [PERSON] повідомляв, що виявляє бажання скласти на [PERSON] заповіт. У період хвороби з [PERSON] спілкувався особисто та за телефоном. Сумнівів у психічному стані [PERSON] не виникало. Свідок [PERSON] , [INFO] суду пояснила, що спадкодавець [PERSON] був двоюрідним братом її чоловіка. [PERSON] з відповідачкою проживав близько п`яти років. З ними спілкувалися постійно. На вихідних навідували один одного. За два дні до смерті бачились та спілкувались з [PERSON] . За телефоном з ним спілкувалась кожен день. Сумнівів у його психічному стані не виникало. [PERSON] виявляв бажання скласти заповіт на користь [PERSON] . Не чула про бажання спадкодавця скласти заповіт на користь сина. Коли [PERSON] хворів то син його не відвідував. Стверджує, що спадкодавець був адекватний, у свідомості, сумнівів у його психічному стані не виникало. Свідок [PERSON] , [INFO] суду пояснив, що [PERSON] є його рідним дядьком по материнській лінії. [PERSON] мав намір зареєструвати з відповідачкою шлюб. Останніх 2-3 роки із сином сильних стосунків не підтримував, зазначав, що має іншу сім`ю. [PERSON] все розумів до дня смерті. З ним спілкувались кожен день у період хвороби. Після хіміотерапії часто навідував [PERSON] за місцем проживання, спілкувались. Спадкодавець мав плани на життя та ясну свідомість. Спадкодавець казав своїй сестрі, тобто його матері, що має намір залишити заповіт на користь [PERSON] , а тому наказував їй не вмішуватись у ці справи. [PERSON] постійно був адекватним, на його думку мав здорову психіку. Свідок [PERSON] , [INFO] суду пояснив, що зі спадкодавцем спілкувались та він був у здоровому розумі. Спілкувались разом у той час, зокрема коли він здійснював лікування. За тиждень до смерті разом із [PERSON] спілкувалися за телефоном, він не виявляв ознак психічних розладів, був у такому стані як завжди. Особисто з [PERSON] працювали близько десяти років. [PERSON] його особисто повідомив про свою хворобу. [PERSON] будучи хворим до нього особисто приїжджав керуючи автомобілем. Розмовляли про його хворобу. Спадкодавець психічних розладів не виявляв, мав охайний вигляд, був адекватним. [PERSON] зазначав, що відповідачка є його сім`єю. У період хвороби теплих стосунків із сином [PERSON] не мав. Свідок [PERSON] , [INFO] суду пояснила, що їй відомо про те, що з приблизно 2014 року [PERSON] з відповідачкою проживали разом. Особисто з [PERSON] почала спілкуватися з 2015 року. [PERSON] є її подругою. Знала про хворобу [PERSON] з липня 2019 року. Відвідувала спадкодавця особисто, а також спілкувались на вулиці. Сумнівів у психічному стані [PERSON] не виникало. Будь-яких марень чи галюцинацій не виявляв. Любив жартувати. Будучи хворим виявляв плани на майбутнє. Був сильний духом. Стверджує, що не виявляв ознак психічних розладів. Свідок [PERSON] , [INFO] суду пояснив, що відповідачка є його двоюрідною сестрою. Особисто забирав [PERSON] із лікарні за декілька днів до його смерті. [PERSON] у період лікування майже не змінився, мав іншу зачіску, особисто йшов до автомобіля. Їх підвіз до квартири. Було видно, що [PERSON] є хворим, однак його розум був ясним. Був адекватний. Зазначав про біль у спині. Було зрозуміло його думки. Виявляв надію на видужання. Ознак психічної хвороби не виявляв. Судовий експерт [PERSON] суду пояснила, що під час здійснення судової експертизи експерт керується ухвалою суду та об`єктами, що надає суд, зокрема матеріалами цивільної справи. Висновки експертами надаються, у тому числі на підставі клінічного уявлення щодо стану психічного здоров`я особи. Сімейний лікар [PERSON] не є лікарем-психіатром, а є іншим лікарем, відповідно не може стверджувати щодо психічного стану особи, а лише може припускати про конкретний психічний стан особи. Матеріали цивільної справи, у тому числі показання свідків не можуть братися до уваги у разі коли вони суперечать конкретній медичній документації щодо особи. При наданні висновку експертів бралися до уваги показання свідків у справі. Будь-яка інтоксикація впливає на функціонування організму людини. Прийом анальгетиків не впливає на больовий синдром. Надаючи висновок експертів вирішували конкретний випадок людини та хвороби. Коли людина у свідомості це не виключає наявність у неї психічної патології. 17 вересня 2019 року [PERSON] мав важкі психічні розлади за наявної у нього хвороби. У медичній картці хворого станом на 17 вересня 2019 року зазначено про його стабільний важкий стан. В який час [PERSON] не розумів значення своїх дій 17 вересня 2019 року не має значення, оскільки такий стан психіки не припиняється протягом одного дня. 18 вересня 2019 року за медичною документацією загальний стан пацієнта без позитивної динаміки. 19 вересня 2019 року також без позитивної динаміки, стан пацієнта продовжує бути важким, болі не знімаються, стан навпаки погіршується. [PERSON] на думку експертів стабільно не усвідомлював значення своїх дій. Не може фізичний стан людини погіршуватись, а психічний навпаки покращуватись. Знеболювання ніяким чином не впливає на розумові здібності, не лікує хворобу, а знімає симптоми. Не має значення о котрій годині 17 вересня 2019 року складено заповіт, оскільки стан [PERSON] постійно погіршувався, цілодобово, кожного дня. При здійсненні експертної діяльності експерти керуються діючими нормативно-правовими актами, а також досвідом, який у них є професійним. Стверджує, що [PERSON] у момент складання заповіту абсолютно неспроможний був розуміти значення своїх дій та керувати ними, не усвідомлював свої дії. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, відповідачки, свідків, експерта, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (чч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України). Судом установлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] (а. с. 10). 17 вересня 2019 року від імені [PERSON] секретарем Молодіжненської селищної ради Долинського району Кіровоградської області Вітренко В.В. було посвідчено заповіт, зареєстрований у реєстрі за № 10 (а. с. 18). За цим заповітом [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті та на що за законом матиме право, заповів [PERSON] , [INFO] . 16 жовтня 2019 року спадкоємець за заповітом [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Шумейко І.Ю. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а. с. 35). Також 4 листопада 2019 року із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся його син - позивач у справі [PERSON] (а. с. 44). За змістом ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1 та 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1221 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно зі ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За містом ст. ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Положеннями ст. ст. 1233-1236 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (ст. 1247 ЦК України). Відповідно до ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (чч. 1-3 ст. 203 ЦК України). За правилами ст. ст. 215, 216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України). Статтею 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. За змістом п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. У цій справі, про що суд вище зазначав, ухвалою від 30 червня 2020 року було призначено посмертну судову психіатричну експертизу та на вирішення експерта (експертів) постановлено таке питання: чи усвідомлював [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] значення своїх дій та чи міг керувати ними на момент складання заповіту, що посвідчений 17 вересня 2019 року о 15.30 годині секретарем Молодіжненської селищної ради Долинського району Кіровоградської області Вітренко В.В., зареєстрований у реєстрі за № 10? Проведення цієї експертизи доручено експертам Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня Кіровоградської обласної ради». За змістом висновку судової психіатричної експертизи № 304 від 4 серпня 2020 року, [PERSON] станом на 17 вересня 2019 року страждав на певний розлад психічної діяльності у формі вираженої астенії, яка є конгруєтною та коморбідною до тяжкого соматичного стану внаслідок злоякісного новоутворення внечерепної локалізації через систему нервово-рефлекторних та гуморальних взаємодій на центральну нервову систему і насамперед на функціонування її вищих функцій. Про це свідчить діагностований лікарями інтоксикаційний синдром, що руйнував функціонування всіх систем та органів, у тому числі і центральної нервової системи, руйнуючи психічні функції внаслідок дії токсичних речовин. Про порушення діяльності центральної нервової системи та її функцій у [PERSON] свідчить і SpO2 (сатурація кисню) 17 вересня 2019 року, яка дорівнювала 86 відсоткам, що свідчить про виражену кисневу недостатність метаболізму клітин мозку. Астенія, яка є наслідком паталогічного впливу вищевикладених соматичних факторів, характеризується загальною психічною неспроможністю, утрудненням мислення, кмітливості, зниженням пам`яті, послабленням афективно-вольових властивостей, що суттєво впливала на функціональну діяльність головного мозку, поглиблюючи прояви психічної астенії, виснажуючи функціональні резерви як організму в цілому так і центральної нервової системи. У клінічній картині захворювання впродовж всього перебігу хвороби лікарями зазначено, що [PERSON] страждав на хронічний біль високої інтенсивності. Біль, особливо хронічний високої інтенсивності, викликає органічні і функціональні порушення в організмі, впливає на психологічний стан людини, формує больову поведінку, яка дезінтегрує психічну діяльність, викликає емоційно-вольові розлади. Розлади емоційно-вольової сфери, що є складовою стану вираженої астенії проявляються у формі апатії, обмеження інтересів, навіюваністю, підкоряємістю, байдужістю. А наявність хронічного болю високої інтенсивності ще більше поглиблюють прояви астенії та емоційно-вольових розладів, викликає відчуття розпачу, песимізму, байдужості до всього, єдиною метою страждаючої людини є позбавлення болю. Таким чином і тому, у стані астенії значно страждають процеси мислення, вищі його форми - аналіз та синтез, особливо в ускладнених ситуаціях прийняття рішень в юридично-значимій ситуації, унеможливлюють прогностичну функцію мислення та здатність передбачати наслідки своїх дій. Звертають увагу, що зазвичай лікарі загальної практики спостерігаючи за хворою людиною, акцентують увагу на соматичних проявах хвороби, особливо при їх важкому перебігу, у тому числі й щодо стану свідомості. Констатація факту «в свідомості» є кількісною характеристикою та не свідчить про якісну характеристику свідомості, що виявляється при спеціальному огляді, тому стан «в свідомості» не викликає наявності певних психічних розладів. Таким чином, наявність у [PERSON] станом на 17 вересня 2019 року тяжкого соматичного страждання з тяжким прогресуючим перебігом, термінальної стадії хвороби, ракової інтоксикація, хронічного болю високої інтенсивності, кисневої недостатності, вираженої астенії, унеможливлювали його здатність адекватно сприймати ситуацію прийняття рішення внаслідок руйнівної дії тяжкого захворювання на загальне самопочуття та когнітивної функції центральної нервової системи, вищі її форми аналізу та синтезу, що реалізують критичність та розуміння своїх дій. Показання свідків опрацьовані, взяті до уваги. Однак, наголошують, що окремі форми психічних розладів можуть перебігати без вираженої психопатології симптоматики і не привертають увагу оточуючих. У цьому випадку стан здоров`я [PERSON] стрімко погіршився, 17 вересня 2019 року його психічний стан безпосередньо залежав від його соматичного стану - «загальний важкий» (дивись вище) й оцінка його стану є прерогативою лікарів та клінічного уявлення про перебіг хвороби, враховуючи, що свідки не спілкувалися з ним безпосередньо в день 17 вересня 2019 року. Комісія дійшла до висновку, що [PERSON] в момент складання заповіту, а саме 17 вересня 2019 року страждав психічними розладами внаслідок самотинної хвороби (згідно з МКХ 10 F 06). За своїм станом здоров`я не усвідомлював значення своїх дій та не міг розумно керувати ними (а. с. 152-156). У судовому засіданні експерт [PERSON] , яка перебувала у комісії експертів, стверджувала на прийнятому комісією висновку про абсолютну неспроможність [PERSON] усвідомлювати значення своїх дії та можливість керувати ними під час складання спірного заповіту. З огляду на вищезазначене, належним, допустимим та достатнім доказом підтверджено той факт, що [PERSON] абсолютно неспроможний був у момент складання спірного заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, що є підставою для визнання заповіту недійсним. Отже, суд дійшов до висновку про обґрунтованість та задоволення цього позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Долинська міська рада про визнання заповіту недійсним. Відповідно до п. 2 ч. 3, ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи. За змістом чч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. У цій справі [PERSON] понесено судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн та витрати пов`язані із залученням експертів та проведення експертизи в розмірі 8009 грн, а всього 8849,80 грн, що підлягають стягненню з відповідачки на його користь. Вирішення питання про судові витрати на правничу допомогу підлягає згідно з положеннями ч. 8 ст. 141, п. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 270 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved