Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. Позивач зазначав, що [INFO] відповідач в загальнодоступній групі Facebook « [INFO] ), в якій зареєстровано 1607 учасників, поширила свідомо неправдиві відомості про нього та його сім`ю, а саме: «Що я обібрав своїх рідних сестер і відібрав гектари на Чернігівщині», а також «Одиноких пенсіонерів обробляю». Вказані фрази завдали шкоди його честі та гідності, передбачені Конституцією України, чим спричинили йому непоправної моральної шкоди, яку він оцінив у одну тисячу гривень. У вищевказаній групі позивач не зареєстрований і про це йому стало відомо від односельців та доньки [PERSON] , яка робила відписи від свого імені відповідачу. Дана сторінка у Facebook належить відповідачу, про що свідчить дата народження, фото, інформація про родичів та сфера діяльності. Адміністратор вищевказаної загальнодоступної групи Facebook «[INFO] », [PERSON] , [INFO] в переписках групи, знає відповідача і остання не спростовує інформації про себе. При зверненні до адміністратора дана інформація була видалена з загальнодоступної групи Facebook «[INFO] », але не спростована. Пізніше відповідач змінила акаунт, що ще раз підтверджує приховування інформації про себе. Так, як вищевказана група є загальнодоступною, моральну шкоду обґрунтовує тим, що повинен був пояснювати він і його сім`я великій кількості людей, що не має жодного відношення до вказаних фактів викладених у групі, чим він і його сім`я зазнали моральних страждань. Посилаючись на викладене, позивач просив суд зобов`язати відповідача попросити у нього вибачення публічно за приниження його честі та гідності та розповсюдження відомостей, які не відповідають дійсності і правдивості стосовно нього та його сім`ї, спростувати їх, стягнути з відповідача на його користь 1000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, а також витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні позовній заяві, просив про задоволення позову в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник адвокат Харін М.Б. позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення в повному обсязі. Відповідач зазначала, що ніякого вищевказаного коментарю у зазначеній соціальній мережі на адресу позивача не викладала та, взагалі, не розуміє, чому позивач з вказаними позовними вимогами звертається на її адресу. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 28 Конституції України, ст. 270 ЦК України, фізична особа має право, зокрема, на повагу до гідності та честі. Також, статтею 32 Конституції України проголошено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування здійснюється, зазвичай, у такий самий спосіб, у який була поширена неправдива інформація, з урахуванням того, що спростування повинно бути ефективним, тобто охопити максимальну кількість реципієнтів, що сприйняли попереднє поширення інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до ст.ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності, честі та недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації. Згідно п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Відповідно до ч.ч. 1, 4, 6, 7 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, в тому числі гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Саме тому не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Більше того, якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що інформація та висловлювання в коментарях відносно позивача носять характер оціночних суджень, що виключає можливість доведення їх правдивості. Також, суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки: - примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 Цивільного кодексу України; - згідно зі ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством; - ч. 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. На недопустимості вжиття такого способу захисту прав як зобов`язання публічно вибачитись за розповсюдження недостовірної інформації наголосив Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 26.06.2013 р. у справі №6-8073св13. З огляду на викладене, суд вважає недоведеним факт, що поширена недостовірна інформація завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача та його сім`ї, або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право; позивач посилається на повідомлення, які містять оціночні судження, стверджуючи, що це фактичні дані, які підлягають спростуванню; позивач вибрав неналежний спосіб захисту, а саме зобов`язання відповідача публічно вибачитися; позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed