Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], виконавчого комітету Ковельської міської ради про визнання недійсним розпорядження органу приватизації та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що 26.12.1994 року отримала ордер на житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] та на правах наймача житла вселилась у спірну квартиру. ЇЇ онук [PERSON] за згодою позивача теж поселився в даній квартирі, де проживає до теперішнього часу. Позивач зазначила, що випадково дізналась про приватизацію відповідачем [PERSON] квартири. Вказує, що згоди на приватизацію вона не давала, як і не підписувала заяву на приватизацію квартири, а підпис в заяві від 04.12.1998 року, адресованої керівнику органу приватизації вчинений не нею, а іншою особою. Тобто відповідач [PERSON] без її відома та згоди провів приватизацію, після чого останньому було видано свідоцтво про право власності на житло від 07.12.1998 року, яке посвідчує, що квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] Покликаючись на викладені обставини позивач просила визнати недійсним розпорядження органу приватизації № 22 від 07.12.1998 року про передачу у приватну власність квартири [ADDRESS] та визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 07 грудня 1998 року ВАТ «Ковельським меблевим комбінатом» на підставі розпорядження органу приватизації № 22 від 07.12.1998 року, яке посвідчує, що квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON]. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали повністю, з підстав, викладених у заяві, прохають позов задовольнити. Позивач в судовому засіданні зазначила, що про приватизацію квартири дізналась у 2013 році, коли зверталась з заявами в Ковельський МВ з приводу того, що її онук [PERSON] виганяє її з помешкання. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов не визнали, рахують його безпідставним та прохають в його задоволенні відмовити. Відповідач подав суду заяву про застосування строків позовної давності. В обґрунтування заяви вказує, що [PERSON] було відомо про приватизацію спірної квартири ще у 1998 році, під час підготовки пакету документів на приватизацію. Вказав, що при оформленні пакету документів [PERSON] сплачувались кошти, що стверджується квитанцією від 01.12.1998 року. Оскільки загальна позовна давність застосовується у три роки, позивачу було відомо про приватизацію квартири, остання пропустила строк звернення до суду, що є самостійною підставою для відмови в позові. Представник Ковельської міської ради в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоч завчасно та належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, заперечення проти позову не подав. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. У відповідності до ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до пунктів 2 - 4 статті 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вказала позивач в судовому засіданні про приватизацію спірної квартири вона дізналась у 2013 році, коли зверталась до Ковельського МВ з заявами про те, що [PERSON] виганяє її з квартири. Під час проведення перевірки за її зверненням виявилось, що квартира по [ADDRESS] оформлена на [PERSON] Стосовно представленої відповідачем [PERSON] квитанції, то вказала, що ніяких коштів за оформлення пакету документів на приватизацію квартири вона не сплачувала, можливо від її імені дані кошти вносив [PERSON] Свідок [PERSON] суду показав, що возив дружину та [PERSON], які збирали довідки та оформляли документи на приватизацію квартири. Ініціатором приватизації була [PERSON] Суд не приймає до уваги подану відповідачем [PERSON] квитанцію про оплату [PERSON] у 1998 році послуг за оформлення пакету документів на приватизацію як доказ того, що [PERSON] особисто вносила дані кошти за приватизацію, оскільки саму квитанцію надав суду відповідач [PERSON], а як пояснила позивач про існування даної квитанції вона не знала, як і не знала про приватизацію спірного житла. Також суд критично оцінює покази свідка [PERSON] про те, що [PERSON] було відомо про приватизацію спірної квартири, оскільки як пояснила позивач в судовому засіданні ніяких документів на приватизацію вона не подавала та не підписувала. Враховуючи, що позивач дізналась про приватизацію спірної квартири у 2013 році, тому строк позовної давності за даними вимогами позивачем не пропущено. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. З копії заяви від наймача квартири [ADDRESS] [PERSON]. від 04.12.1998 року № 4829, яка адресована керівнику органу приватизації вбачається, що [PERSON] просить оформити передачу в приватну власність квартиру по [ADDRESS] на ім'я [PERSON] Розпорядженням органу приватизації від 07.12.1998 року № 22 за заявою наймача [PERSON] квартиру [ADDRESS] передано у власність [PERSON] На підставі розпорядження органу приватизації № 22 від 07.12.1998 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житло, яке посвідчує, що квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON]. Позивач зазначає, що заяву на приватизацію квартири вона не підписувала та про її існування не знала. Посилання відповідача [PERSON] про те, що позивач [PERSON] знала та приймала особисту участь у приватизації квартири по [ADDRESS] повністю спростовуються висновком почеркознавчої експертизи. З висновку № 2474 криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підпису, зробленого судовим експертом Львівського НДІ судових експертиз від 05.09.2014 року вбачається, що підпис від імені [PERSON], який розташований у графі «підписи наймача та повнолітніх членів сім'ї» в заяві від 04.12.1998 року за вих. № 4829, адресованої керівнику органу приватизації від наймача [PERSON], проживаючої по [ADDRESS] виконаний не [PERSON], а іншою особою. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. У відповідності до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизуватися займане ним житло. Відповідно до ч.2, ч.3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», (в редакції чинній на момент приватизації житла), передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Судом встановлено, що позивач не давала згоди та не підписувала заяву на приватизацію вищевказаної квартири, а підпис в її заяві, адресованій керівнику органу приватизації, вчинений не позивачем, а іншою особою. Посилання відповідача на те, що [PERSON] використано право на безоплатну приватизацію житла, і остання не мала права претендувати на приватизацію спірної квартири суд не приймає до уваги, оскільки як вбачається з справи про приватизацію житла дана обставина ПП «Послуга» при оформленні документів на приватизацію квартири по [ADDRESS] не досліджувалась, а суд не є органом приватизації і не може оцінювати та проводити розрахунки даних щодо приватизації вказаних помешкань. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності судом встановлено, що доводи позивача [PERSON] про те, що вона, як член сім'ї наймача та мешканець спірної квартири не підписувала заяви від 04.12.1998 року про надання згоди на приватизацію квартири знайшли своє ствердження у судовому засіданні. Таким чином, під час приватизації квартири по [ADDRESS], порушено вимоги ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» щодо процедури приватизації даної квартири на підставі поданих [PERSON] документів, зокрема заяви позивача [PERSON], яку вона не подавала та не підписувала. Оскільки [PERSON], як повнолітній член сім'ї не надавала письмової згоди на приватизацію квартири по [ADDRESS], то в даному випадку порушена вимога Закону щодо письмової згоди всіх повнолітніх членів сім'ї на приватизацію квартири, а саме рішення про приватизацію порушує права позивача, оскільки приватизація проведена без її письмової згоди. Таким чином, розпорядження органу приватизації № 22 від 07.12.1998 року про передачу [PERSON] у приватну власність квартири [ADDRESS] та передачу квартири у власність [PERSON] оформлену свідоцтвом про право власності від 07.12.1998 року слід визнати недійсними. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] в користь позивача слід стягнути судові витрати в справі - судовий збір та витрати за проведення експертизи. На підставі викладеного та

Outcome: approved