Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], вказавши, що 01.10.2016 року між сторонами був укладений договір позики, за яким [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 2675 доларів США строком до 01.11.2016 року. Натомість обовязку з повернення позики [PERSON] не виконала, у звязку з чим позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу у 2675 доларів США, 3% річних за період часу з 01.11.2016 року по 09.12.2016 року у сумі 219 гривень, а також пеню у розмірі облікової ставки НБУ за період з 01.11.2016 року по 09.12.2016 року в сумі 4100,64 гривні, а також судовий збір. В судовому засіданні 31.01.2017 року позивач на позові наполягав, вказуючи, що [PERSON] звернулась за позикою до матері позивача та на прохання матері [PERSON] надав [PERSON] позику в сумі 2675 доларів США строком на 1 місяць Натомість у визначений строк [PERSON] позику не повернула, а згодом [PERSON] зясував, що [PERSON] позичала кошти також і у іншої особи, якій також гроші не повернула, що змусило позивача звернутися до суду. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 31.01.2017 року позовні вимоги визнала повністю, пояснивши, що дійсно між сторонами був укладений договір та вона зобовязалась до 01.11.2016 року повернути позивачеві 2675 доларів США, натомість через проблеми у бізнесі не змогла кошти повернути вчасно. У судовому засіданні 31.01.2017 року за клопотанням сторін судом було оголошено перерву до 14.02.2017 року для вирішення питання про укладення мирової угоди, натомість в судове засідання 14.02.2017 року відповідач не з'явилась, про причини неявки суд не сповістила, а позивач у свою чергу вказав, що мирова угода між сторонами укладена не була через невиконання відповідачкою досягнутих домовленостей, та звернувся до суду з письмовою заявою, в якій просив розглянути справу за своєї відсутності, наполягаючи на заявлених вимогах. При вивченні наданих доказів судом встановлено наступне. 01.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] надав [PERSON] позику у сумі 2675 доларів США, а [PERSON] у свою чергу зобовязалась повернути позичені кошти в строк до 01.11.2016 року. Статтею 61 ч. 1 ЦПК України визначено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З пояснень сторін в судовому засіданні 31.01.2017 року вбачається, що [PERSON] визнано, що між сторонами дійсно був укладений договір позики, що підтверджено письмовою розпискою від 01.10.2016 року, яка написана відповідачем власноруч, грошові кошти нею були отримані та в визначений договором строк не повернуті, тож вищевказані факти визнані сторонами та не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Перевіривши матеріали справи, з'ясувавши всі обставини, дослідивши докази, суд вважає, що існують законні підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13. Так, як зазначено у Постанові ВСУ письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Як вказує ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Враховуючи пояснення сторін у судовому засіданні, визнані сторонами обставини та текст дослідженої розписки, суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, яким притаманні ознаки договору позики, що у свою чергу обумовлює обовязок відповідача повернути отримані кошти та виконати інші зобов'язання, що випливають з умов договору або норм чинного законодавства. При вирішенні вимог про стягнення 3% річних та процентів за користування позикою, суд виходить з наступного. За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вказує ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вказує ст. 625 ч. 2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді застосування індексу інфляції та відсотків річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання і може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки. Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, суд, враховуючи розяснення Верховного Суду України, викладені в Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, вбачає підстави для стягнення зазначеної суми. При вирішенні вимоги про стягнення відсотків за користування позикою в розмірі облікової ставки Національного Банку України суд керується наступним. Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Окрім того, підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобов'язання. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 07.09.2016 року по справі № 6-1412цс16 та є обовязковою для застосуванням відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України. Оскільки термін повернення позики за договором від 01.10.2016 року визначений до 01.11.2016 року, тож суд погоджується з правомірністю нарахуванням 3% річних та процентів у розмірі облікової ставки НБУ за час прострочення, підстави для чого не заперечувались відповідачем. Правильність здійсненого позивачем розрахунку відповідачем не заперечувалась. Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсягу. З урахуванням вимог ст. 88 ч. 1 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved