Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, до [PERSON] про виділення частки у спільній частковій власності, усунення перешкод в користуванні власністю та зобов'язати вчинити певні дії, зокрема перенести внутрішню перегородку сараю зі свого боку на 0,59 метра, знести самовільну прибудову до сараю літ. «Б» площею 4,95 кв.м., що розташований по [ADDRESS], усунути перешкоди в користуванні вбиральнею літ. «В» та стягнути судові витрати, пов'язані з проведенням експертиз. Позов мотивує тим, що він являється власником квартир [ADDRESS]. Власником квартири [NUMBER] є відповідач - [PERSON]. Право власності на квартиру [NUMBER] у нього виникло на підставі договору дарування квартири від 26.05.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Бендеровим О.В. (зареєстрований в реєстрі за №2225). Згідно п. 1 вказаного договору дарування, він набув право власності на однокімнатну квартиру площею 34,2 кв.м. з надвірними будівлями до цієї квартири - 1/3 сараю літ. «Б» Право власності на квартиру [NUMBER] виникло у нього на підставі договору дарування квартири від 18.11.1993 року, посвідченого державним нотаріусом першої Олександрійської державної нотаріальної контори (зареєстрований в реєстрі за № 2-3486). Згідно п.1 вказаного договору дарування, він набув право власності на двокімнатну квартиру площею 30,6 кв. м. з надвірними будівлями до неї. При набутті права власності, частка належного до квартири [NUMBER] сараю літ. «Б» в договорі не була визначена. Позивач вказує, що за весь час користування надвірними будівлями встановився сталий порядок користування спільною власністю - надвірною будівлею сараю літ. «Б» - кожен власник квартир [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER] використовував по 1\\3 сараю. Під час набуття ним права власності на квартиру №[NUMBER] попередній власник квартири [NUMBER] [PERSON], користуючись моментом переходу права власності на квартиру №[NUMBER], самочинно, без отримання згоди інших співвласників сараю - переніс внутрішню дерев'яну перегородку, чим збільшив належний йому розмір площі (частку) сараю літ. «Б». Крім того, вказує, що [PERSON] самочинно побудував прибудову до сараю літ. «Б», яка створює перешкоди в користуванні його часткою сараю. Оскільки [PERSON] отримала двокімнатну квартиру [NUMBER] (загальна площа 42,2 кв. м.) у спадщину, в силу статті 1216 ЦК України до неї перейшли всі права та обов'язки, що випливають з права власності на квартиру [NUMBER], а тому вказує, саме [PERSON] має відповідати за цим позовом. На численні прохання до [PERSON], (а згодом і до його правонаступниці [PERSON]) відновити його порушені права та перенести внутрішню перегородку в сараї на попереднє місце і знести добудову до сараю він отримував категоричні відмови. Вважає, що відповідачкою порушено його право власності у спільній частковій власності, яке підлягає захисту в порядку та у спосіб, визначений ст.16 ЦК України. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки вважає ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Оскільки згоди між ним та [PERSON] щодо користування сараєм не досягнуто він вимушений просити суд виділити йому в натурі частку майна, що є у спільній частковій власності - сараю літ. «Б». Також, на прибудинковій території будинку [ADDRESS] споруджена вбиральня літ. «В», яка також являється спільної частковою власністю власників квартир у будинку і за змістом права власності він має право також користуватися цією спорудою. Але відповідачка чинить йому у цьому перешкоди і в разі нагальної потреби він не може потрапити до вбиральні, оскільки [PERSON] на шляху до вбиральні облаштувала місце утримання своєї собаки і через це він не може пройти до туалету. На зауваження з цього приводу та прохання забезпечити вільний доступ до вбиральні і прибрати собаку - відповідач ніяк не реагувала. Крім того, самовільним спорудженням прибудови до сараю літ «Б», площею 4,95 кв. м., порушені його права користування своєю часткою та іншими господарськими будівлями. Так, нахил покрівлі незаконної прибудови, зумовлює стікання води в двір та потрапляння цієї води в належний йому погріб. Також він звернувся до органів Держтехногенбезпеки України з проханням перевірити на відповідність прибудови до сараю пожежним нормам. У відповіді від 10.03.2015 року № 01-238/01-22 йому було повідомлено, що за результатом проведеної перевірки за його заявою було встановлено порушення відповідачкою [PERSON] Правил пожежної безпеки України, зокрема п. 4.2.2 щодо дотримання протипожежних вимог при реконструкції, переплануванні та капітальному ремонті. На підставі викладеного, просить суд його позов задовольнити та стягнути з відповідачки судові витрати за проведення експертиз. Ухвалою від 31 березня 2015 року провадження по справі відкрите. Ухвалою від 19 жовтня 2015 року по справі призначена судово-технічну будівельну експертизу. Ухвалою від 19 січня 2017 року було призначено судову будівельно-технічну експертизу. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позов підтримали у повному обсязі з підстав, зазначених у позові. Пояснили суду, що їх позовні вимоги повністю підтверджуються висновками експертизи. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти позову заперечила, оскільки вважає його безпідставним. Вона володіє цим майном у такому вигляді як зараз і жодним чином не перешкоджає позивачу у користуванні його власністю. Також повідомила, що нею не чиняться перешкоди позивачу до вбиральні, оскільки для проходу позивача вбиральні достатньо місця від собаки, який там тримається. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника та відповідачки, дослідивши матеріали справи та надавши їм правову оцінку, дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017року, яким ЦПК України викладено в новій редакції. Пунктом 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст.77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 04.11.2014 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю відмовлено, оскільки позивачем не наведено доказів на обґрунтування позовних вимог. Судом встановлено, що позивач [PERSON] отримав у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 30.6 кв.м. і надвірні будівлі до цієї квартири на підставі договору дарування від 18.11.1993 року. 26.05.2004 року позивач [PERSON] отримав у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 34.2 м кв. з надвірними будівлями до цієї квартири (1/3 сараю» Б») на підставі договору дарування 26 травня 2004 року. Відповідачка [PERSON] отримала у спадщину двохкімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 42.2 кв.м. з належною частиною надвірних будівель на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.12.2007 року. Встановлено, що на території двору будинку знаходиться ряд надвірних будівель, в тому числі і сарай, який на плані земельної ділянки в технічних паспортах як до кв. [NUMBER] та кв. [NUMBER] зазначений під літ. «Б». Згідно технічних паспортів даний сарай збудований в 1964 році, загальною площею 21.6 кв.м, довжиною 7.08. У правовстановлюючому документі на квартиру [NUMBER] (договору дарування) зазначено, що власнику належить 1/3 частина сараю «Б» без визначення площі даної частки. В правовстановлюючих документах на квартиру [NUMBER] та квартиру [NUMBER] зазначено лише про належність власнику частини надвірних будівель без зазначення яких саме та їх розміру. Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи №2058,2059 від 23.03.2016 року (а.с.92-104) власниками сараю літ.«б2,б1,Б,б» загальною площею 43,05кв.м, що належить до квартир [ADDRESS], в умовних частках у спільній сумісній власності, є: квартира [NUMBER] ([PERSON].) - 8/25; квартира [NUMBER] ([PERSON].) - 29/100; квартира [NUMBER] ([PERSON]) - 39/100. Ідеально, по площі сараю літ.«Б», що належить до квартир [ADDRESS], співвласникам умовних часток у спільній сумісній власності, припадає: -квартира [NUMBER] ([PERSON].), з часткою 8/25 - 5,15 кв.м.; -квартира [NUMBER] ([PERSON].), з часткою 29/100 - 4,67 кв.м.; -квартира [NUMBER] ([PERSON]), з часткою 39/100 - 6,28кв.м. Варіант порядку користування сараєм літ.«Б», що належить до квартир [ADDRESS], з відступом від ідеальних умовних розмірів часток в одиницях площі, з перенесенням внутрішньої перегородної стінки сараю літ.«Б», між квартирами [NUMBER] та [NUMBER] на 0,59 м. детально викладено в дослідницькій частині висновку та схематично зображено в додатку№3, до висновку. Загальна площа сараю літ.«Б», що належить до квартир [ADDRESS], на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку, за внутрішнім обміром складає - 16,1 кв.м. Зіставляючи вимоги нормативних документів з результатами візуально- інструментального обстеження слід зазначити що сарай літ.«Б» побудований у 1964 році, та прибудовані до нього тимчасові споруди, а саме сараї літ. «б2,б1,б» не належить до самочинного будівництва. За результатами візуально-інструментального обстеження внутрішня перегородка сараю літ.«Б» між власниками квартир [NUMBER] та [NUMBER] може бути перенесена без завдання шкоди цілісності будівлі сараю. Згідно з висновками судової будівельно-технічної експертизи №17-356,366 від 25.04.2017 року (а.с.146-153) прибудова «[NUMBER]» до сараю «Б» за адресою: [ADDRESS] є самовільною забудовою. При цьому порушуються п. 3.25*, ДБН 360-92**, Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» Стаття 26. «Забудова територій» та Стаття 34. «Право на виконання будівельних робіт», «Правила утримання будинків та прибудинкових територій» затверджених наказом Держжитлокомунгоспу 17.05.2005 року № 76, п. 1.4.5., пунктів 4.2.2 та п.4.1.16. НАПБ А 01.001-2004 «Правила пожежної безпект в Україні». Стікання атмосферних опадів з покрівлі прибудови «[NUMBER]» здійснюється в бік погребу, що належить [PERSON], що призводить до замокання стін погребу. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Статтею 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно до ст.6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники мають право вільно користуватись спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом та рішенням співвласників. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.3 ст.375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільофвим призначенням. Згідно з вимогами ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Враховуючи висновки судових будівельно-технічних експертиз, оцінивши які в сукупності з матеріалами справи суд вважає належними та допустимими доказами по справі, суд дійшов висновку, що слід задовольнити позовні вимоги щодо виділення в натурі позивачу належних до квартири [NUMBER], а відповідачу належних до квартири [NUMBER] по 1\\3 частини надвірних будівель сараю літ. «Б», усунути перешкоди в користуванні позивачу належною частиною сараю шляхом зобов'язання перенести внутрішню перегородку сараю зі свого боку на відстань 0,59 м. Щодо вимоги про знесення самовільної прибудови до сараю літ. «Б» відповідачем не надано суду доказів, що за нею визнано право власності на прибудову до сараю, з висновку експертизи вбачається, що ця прибудова є самовільною забудовою, при цьому порушено приписи закону в сфері містобудівної діяльності та правила пожежної безпеки, а також стікання опадів з покрівлі прибудови призводить до замокання стін погребу, а тому суд дійшов висновку, що ця позовна вимога також підлягає задоволенню. Щодо вимоги щодо усунення перешкод у користуванні вбиральнею через місце тримання собаки суд вважає, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цієї вимоги, а тому у її задоволенні слід відмовити. Згідно ст.141 ЦПК України оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову з відповідачки слід стягнути на користь держави судовий збір за 4 вимоги позовні вимоги, які заявлені у березні 2015 року, в розмірі 974 грн. 40 коп., а також стягнути на користь позивача судові витрати за проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Outcome: partial