Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій заінтересованими особами визначив Дніпровську міську раду і Першу Дніпровська ДНК, про встановлення факта його постійного проживання разом зі спадкодавицею - бабусею [PERSON] станом на [INFO] - на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] ; про встановлення факта родинних відносин між ним і спадкодавцем - бабусею [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 2 - 8). В обґрунтування заяви посилається на те, що [INFO] померла його бабуся - [PERSON] , що була зареєстрована і мешкала за адресою: [ADDRESS] .У свідоцтві про смерть [PERSON] зазначено, що вона померла саме в місті Дніпропетровську. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на вказану квартиру. Заявник зазначив, що його батьками є - [PERSON] і [PERSON] . Батько [PERSON] , [INFO] , був єдиним сином [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 16.12.1994р. № 812 [PERSON] була призначена опікуном неповнолітнього онука [PERSON] (заявника). Місцем його проживання було призначено: [ADDRESS] . Отже, з моменту як бабуся забрала його (заявника) з дитячого будинку (з осені 1994р.) і по день її смерті включно (до [INFO].) вони постійно проживали разом у квартирі [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві власності. Заявник проживав з бабусею однією сім`єю, вів спільне господарство, мав побутові зобов`язання, піклувався та догляд за бабусею. З грудня 1997 року по квітень 2005 року він був зареєстрований за іншою адресою - адресою його бабусі по матері ( [ADDRESS] ). Однак наприкінці квітня 2005 року знявся з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , узгодив з бабусею [PERSON] свою реєстрацію за постійним місцем проживання у квартирі [ADDRESS] , але не встиг оформити необхідні документи, оскільки [PERSON] померла. При цьому, хвороба [PERSON] розвивалася стрімко, бабуся потребувала лікування, постійного стороннього догляду. Заявник єдиний її доглядав, спільно проживаючи з нею, купував продукти, ліки, готував їжу, прав речі і прибирав у квартирі. Досі він проживає у квартирі спадкодавиці. За життя, а саме, 26.04.2005р . [PERSON] склала заповіт, яким заповіла [PERSON] все своє майно. У заповіті також зазначено, що він посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської ДНК на дому за адресою: [ADDRESS] . Заповіт спадкодавцем не змінювався, не скасовувався у судовому порядку, є дійсним і відповідає волі спадкодавиці [PERSON] . Встановлення юридичного факту постійного проживання разом з бабусею [PERSON] станом на час відкриття спадщини необхідно заявникові для оформлення спадщини. В передбачений законодавством України шестимісячний термін після відкриття спадщини він не звернувся до нотаріальної контори з заявою про оформлення спадкових прав, оскільки вважав, що він фактично прийняв спадщину після смерті бабусі - [PERSON] , відмову від спадщини не заявляв. Згодом, 21.12.2019р. звернувся до першої Дніпровської ДНК для отримання свідоцтва про право на спадщину, однак йому було відмовлено через те, що у нього відсутні документи, які є доказом родинних відносин між ним та померлою бабусею [PERSON] , а також пропущений строк для подання заяви про прийняття спадщини. Просив врахувати, що довідкою Дніпровського національного університету ім. О. Гончара №87-225-003 від 21.01.2020р. підтверджено, що прізвище « [PERSON] » є російською графікою, а українською мовою згідно з нормами чинного правопису передається як « [PERSON] ». Отже, за часів СРСР в різних документах бабусі російською мовою зазначалося прізвище « [PERSON] », яке на українську мову було перекладено як « [PERSON] ». Вказав, що встановлення юридичних фактів - постійного проживання разом з його бабусею [PERSON] на [INFO] (на час відкриття спадщини), родинних відносин між [PERSON] і бабусею [PERSON] , мають для нього юридичне значення, оскільки їх встановлення надасть йому можливість отримати свідоцтво про право на спадщину, яка відкрилася після смерті бабусі [PERSON] . Заявник та його представник - адвокат Борисенко Л.Ф. (діє на підставі ордеру на надання правової допомоги серія ДП № 2530/003 від 28.05.2020р. (а.с. 69 - 71)) в судовому засіданні свою заяву підтримали. Після допиту свідків та дослідження матеріалів справи надали заяву, в якій просили продовжити розгляд справи без їх участі та без фіксації технічними засобами, вимоги заяви задовольнити (а.с. 93). Представник Дніпровської міської ради - Кузюр О.О. (діє на підставі довіреності № 7/10-708 від 17.03.2020р.(а.с. 61 - 62)) надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу на розсуд суду, судове засідання просила проводити без фіксування технічними засобами (а.с. 60). Від завідуючої Першої Дніпровської ДНК Водолазської Н.В. надійшла заява про розгляд справи без участі їхнього представника (а.с. 63). Суд, врахувавши позицію заявника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до таких висновків. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] . померла [PERSON] , про що відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області здійснений актовий запис № 3950 (а.с. 9). 26.04.2005р. [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Гузєєвою І.В., який зареєстрований у реєстрі за № 7-850, яким заповіла [PERSON] все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати її на день смерті і на що вона за законом матиме право (а.с. 10). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04.10.1993р. [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] (а.с. 12 - 13). 20.12.2019р. [PERSON] звернувся доПершої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с. 29). 21.12.2019р. державним нотаріусом Першої Дніпровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М. направлений запит до Дніпровського національного університету ім. Олеся Гончара Факультет української й іноземної філології та мистецтва про надання інформації щодо ідентичності прізвища « [PERSON] »-« [PERSON] » на українській мові (а.с. 30). Постановою державного нотаріуса Першої Дніпровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М. від 21.12.2019р. [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті [PERSON] , померлої [INFO] .Постанова мотивована тим, що заявником не надані документи, які підтверджують родинні відносин між ним і померлою бабусею [PERSON] , а також пропущений строк для подання заяви про прийняття спадщини (а.с. 27 - 28). Інших підстав відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину рішення нотаріуса не містить. Відповідно до довідки Дніпровського національного університету ім. О. Гончара №87-225-003 від 21.01.2020р. прізвище « [PERSON] » (російська графіка», а українською мовою згідно з нормами чинного правопису передається як « [PERSON] »(а.с. 31). 12.08.2019р. адвокат Борисенко Л.Ф. направила до Тополинської сільської ради Нікольського району Донецької області запит на отримання повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про актовий запис про народження [PERSON] або [PERSON] (а.с. 21-22). Нікольський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГУ ТУЮ у Донецькій області листом №16.47-7-1497 від 20.08.2019р. відмовив у наданні повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження [PERSON] або [PERSON] , [INFO] з причини, що актовий запис цивільного стану містить персональні данні фізичної особи, які є конфіденційною інформацією - інформацією з обмеженим доступом, що не підлягає розголошенню (а.с. 23-24). З матеріалів справи встановлено, що рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 812 від 16.12.1994р. призначено [PERSON] (спадкодавицю) опікуном над неповнолітнім онуком [PERSON] , 1979 року народження. Місце проживання неповнолітнього [PERSON] призначено як: [ADDRESS] (а.с. 11). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи - [PERSON] з 19.11.2019р. зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20). Ухвалою суду від 28.04.2020р. витребувано з архіву Нікольського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГУ ТУЮ у Донецькій області копію актового запису про народження громадянина України [PERSON] (або прізвище може бути написано « [PERSON] »), [INFO] , місце народження: Україна, Донецька область, Володарський район, Тополине. Батьки: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , актовий запис про народження №03 був складений 19 березня 1958 року виконкомом Тополинської сільської ради Володарського району Донецької області (а.с. 48). 20.05.2020р. до суду надійшла копія актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , складеного 19.03.1958р., виконавчим комітетом Тополинської сільської ради Нікольського району Донецької області, з якого видно, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] (а.с. 53 - 54). Факт постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] підтвердили допитані під час розгляду справи свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є сусідами заявника та були сусідами померлої [PERSON] . Свідки надали послідовні свідчення, які узгоджуються між собою про те, що заявник [PERSON] з 12-річного віку постійно мешкав з [PERSON] приблизно з 1994 року і по день її смерті у вказаній квартирі, жодних родичів вони ніколи не бачили, [PERSON] здійснив поховання своєї бабуся, досі мешкає в успадкованій квартирі (а.с. 74 - 89). Згідно вимог ст.ст. 1269-1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину за законом чи за заповітом, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори по місцю відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини до 6 місяців з дня смерті спадкодавця. Якщо заява про прийняття спадщини спадкоємцем, який бажає спадкувати, не була вчасно подана, то за позовом спадкоємця, який не подав, у встановлений законом строк заяви про прийняття спадщини, з поважної причини, останній має змогу у судовому порядку враховуючи положення ст. 1270 ЦК України, надавши суду всі необхідні та достатні докази встановити додатковий строк для прийняття спадщини, або в суді встановити факт проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який на час відкриття спадщини проживав із спадкодавцем вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначений законом строк не відмовився від її прийняття у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1222 ЦК України встановлено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Заявник [PERSON] є спадкоємцем за заповітом померлої [PERSON] , однак матиме можливість оформити свої права на спадкове майно у нотаріальному порядку після встановлення факту родинних відносин між ними. Крім того, заявник є спадкоємцем після смерті [PERSON] ,яким пропущений строк на прийняття спадщини визначений ст. 1269 ЦК України. Він постійно проживав зі спадкодавцем на момент її смерті, однак позбавлений можливості оформити свої спадкові права на спадщину, оскільки хоча на момент смерті фактично постійно проживав за місцем проживання спадкодавця, проте був зареєстрований за іншою адресою: [ADDRESS] , а тому не може документально довести нотаріусу факт свого постійного спільного проживання зі спадкодавцем на день її смерті за однією адресою. З огляду на те, що не пред`явлено доказів про постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини за однією адресою ( [ADDRESS] ), хоча заявник проживав постійно із спадкодавцем [PERSON] на момент її смерті, суд вважає за можливе встановити факт постійного проживання заявника разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Доказами постійного проживання разом зі спадкодавцем згідно вимог п.п. 3.22 п. 3 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5 є: - відмітка у паспорті спадкоємця про реєстрацію його місця проживання із спадкодавцем; - довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. З огляду на положення наведеної норми Закону, Верховний Суд у справі № 404/2163/16-ц від 04.07.2018р. виклав свою позицію, згідно якої: відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця не є доказом того, що він не проживав із спадкодавцем, вказавши, що відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця не є доказом того, що він не проживав із спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені частиною третьою статті 1268 ЦК України обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами. Як зазначено у ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Таким чином особа, яка проживала разом із спадкодавцем на час його смерті без місця реєстрації має право у судовому порядку встановити факт постійного проживання із спадкодавцем на момент його смерті. Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 21.02.2018р. по цивільній справі №317/2329/15-ц та від 28.02.2018р. по цивільній справі № 633/344/16-ц. З огляду на викладене, заявник вимушений звернутися до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин та факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вирішуючи питання про встановлення даних фактів, суд має виходити з того, що відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч.2 ст. 293 ЦПК України). Статтею 315 ЦПК України передбачено перелік справ про встановлення фактів, які розглядаються судом, зокрема згідно з ч. 2 вказаної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Аналогічна позиція викладена у п. 9 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13. Так, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини. Згідно вимог п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Абзацом 2 вказаного пункту Постанови визначено, що наведений у ст. 273 ЦПК (на даний час ст. 315 ЦПК) перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення, наприклад, факти визнання батьківства щодо дітей, які народилися до 1 жовтня 1968 року; батьківства; реєстрації батьківства; факти прийняття спадщини, встановлення місця відкриття спадщини та фактів володіння будівлею на праві приватної власності. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у листі Верховного Суду України від 01.01.2012р. «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Враховуючи положення ч. 1 ст. 1235 ЦК України, якою встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин, а також ст. 1261 ЦК України, якою визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки, заявник [PERSON] є єдиним спадкоємцем як за заповітом, померлої [PERSON] , інші спадкоємці, які могли б прийняти спадщину після смерті останнього, відсутні. Таким чином для звернення до суду із позовною заявою за правилами позовного провадження не має підстав, оскільки встановлення фактів, що мають юридичне значення, не можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб, у зв`язку з їх відсутністю. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. № 7, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. За правилами п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Від встановлення факту родинних відносин та факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, залежить виникнення спадкових прав заявника та можливість їх подальшої реалізації, однак такі факти можуть бути встановлені виключно в судовому порядку, у зв`язку з чим заявник і звернувся до суду. Спадщину після смерті [PERSON] заявник прийняв своєчасно, шляхом фактичного постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і не заявив про відмову від неї, а також факт родинних відносин між заявником [PERSON] , та спадкодавцем [PERSON] повністю підтверджується наступними доказами: - копією свідоцтва про народження [PERSON] , яке повторно видане Соборним районним у місті Дніпрі ВДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області 16.07.2019р., актовий запис № 642 (а.с. 17); - копією актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , складеного 19.03.1958р. виконавчим комітетом Тополинської сільської ради Нікольського району Донецької області (а.с. 54); - копією рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 812 від 16.12.1994 року (а.с. 11). При цьому, з повторно виданого 16.07.2019р. свідоцтва про народження заявника зазначено, що його батьком є [PERSON] . У свою чергу, [PERSON] є сином спадкодавиці [PERSON] , що видно з наданої на вимогу суду копія актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , складеного 19.03.1958р., виконавчим комітетом Тополинської сільської ради Нікольського району Донецької області (а.с. 53 - 54). Суд також враховує, що у документах наявні розбіжності у написанні прізвища « [PERSON] ». Так, у свідоцтві про народження українською мовою прізвище батька зазначено як « [PERSON] », прізвище матері « [PERSON] », прізвище заявника зазначено « [PERSON] ». У паспорті прізвище заявника зазначено як « [PERSON] ». У рішенні №812 від 16.12.1994р. про встановлення опіки бабусі над заявником його прізвище зазначено « [PERSON] », прізвище батька « [PERSON] », прізвище бабусі - « [PERSON] ». Водночас, відповідно довідкою Дніпровського національного університету ім. О. Гончара №87-225-003 від 21.01.2020р. підтверджено, що прізвище « [PERSON] » (російська графіка), а українською мовою згідно з нормами чинного правопису передається як « [PERSON] » (а.с. 31). Отже, за часів СРСР в різних документах спадкодавиці [PERSON] російською мовою зазначалося прізвище « [PERSON] », яке на українську мову перекладається як « [PERSON] ». Однак вищенаведеними наявними у матеріалах справи доказами достеменно підтверджений факт родинних відносин між заявником [PERSON] , [INFO] , та спадкодавцею - його бабусею [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані заявником докази, приймаючи до уваги їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, та беручи до уваги ту обставину, що заявник позбавлений можливості у досудовому порядку вирішити заявлене питання, а встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини має для заявника юридичне значення і необхідне для прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: approved