Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із [PERSON], про розподіл майна, посилаючись на те, що під час зареєстрованого шлюбу останніх, було набуто рухоме та нерухоме майно, частину якого [PERSON] відчужила без згоди [PERSON], проте останній просить виділити у власність [PERSON] майно в натурі та стягнути на його користь половину вартості останнього в рахунок компенсації. В судовому засіданні [PERSON] та представник останнього позов підтримали, просили задовольнити. Представник [PERSON] позовні вимоги визнав в частині поділу квартири, побутової техніки, окрім частини майна наявність якого невстановлена та просив відмовити у поділі земельної ділянки, оскільки остання належить [PERSON] на праві особистої приватної власності, як подароване майно, а також будинку розташованого на земельній ділянці, оскільки останній будувався за кошти матері [PERSON] нею особисто та [PERSON]., гаражного боксу, оскільки останній не зареєстрований на праві власності за сторонами. Крім того, [PERSON], звернулась до суду з зустрічним позовом про поділ майна та визнання майна особистою приватною власністю. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила про те, що вважає необхідно поділити квартиру та відступити від засади рівності часток, оскільки [PERSON] ухиляється від сплати аліментів, не несе витрат по утриманню майна. Крім того, садовий будинок будувався за її особисті кошти та кошти її матері, а тому останній є її особистою приватною власністю. В судовому засіданні представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. [PERSON] та представник останнього зустрічні позовні вимоги не визнали, посилаючись на відсутність правових підстав для відступлення від засади рівності часток при поділі квартири, а також просили відмовити у задоволенні вимог щодо визнання садового будинку особистою приватною власністю подружжя, оскільки будинок будувався саме останнім, за спільні кошти в період шлюбу. Вислухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.07.1998 року по 26.10.2012 рік/а.с. 6 - 10/. Згідно судового рішення, про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили сторони припинили введення спільного господарства у травні 2012 року, а отже така обставина відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. В період шлюбу 13.09.2001 року сторони в рівних частинах придбали квартиру [ADDRESS] /Т. І а.с. 11/. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. ч. 1 - 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 4 ст. 355 ЦК України, спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Враховуючи, що вище вказана квартира, належить сторонам на праві спільної часткової власності, оскільки у договорі купівлі - продажу визначені частки сторін, остання не підлягає поділу, оскільки поділ майна набутого за час шлюбу, можливий за умови, що останнє належить на праві спільної сумісної власності. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що у задоволенні первісного та зустрічних позовних вимог в частині поділу вище вказаної квартири слід відмовити. 12.09.2006 року [PERSON] подарував [PERSON] належну йому на праві власності земельну ділянку 33 площею 0,0596 га. 596 кв.м., яка знаходиться по [ADDRESS] /Т.І а.с. 17, 18, 73, 72/. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно ст. 64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи наведене, спірна земельна ділянка поділу не підлягає, оскільки є особистою приватною власністю [PERSON], набута нею на підставі договору дарування, у зв'язку з чим у задоволенні вимог первісного позову в цій частині суд відмовляє. 10.09.2004 року між ТОВ «Ванбуд» та [PERSON] був укладений інвестиційний договір на будівництво гаражного боксу в підземному паркінгу по вул. Григоренка, 3 - Б в м. Києві, № машиномісця [NUMBER], умови по оплаті якого виконані 100% в період шлюбу 20.12.204 року /Т. І а.с. 12 - 16/. 26.02.2013 року ТОВ «Ванбуд» було видано технічний паспорт на напівпідземну стоянку № 5а по проспекту Григоренка в м. Києві /Т. ІІ а.с. 172-176/. 13.08.2013 року ТОВ «Ванбуд» було видано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації /Т.І а.с. 99/. Згідно листа від 14.10.2014 року ТОВ «Ванбуд», окремо на гаражний бокс, що розташований в напівпідземному паркінгу за адресою: м. Київ, проспект Григоренка, 5- А машиномісце № [NUMBER] технічна документація не виготовлялась /а.с. 170/. Таким чином право власності на гаражний бокс у встановленому законом порядку за жодної із сторін не зареєстровано. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч. 5 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність», інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України. Згідно ст. 876 ЦК України, власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором. Як зазначено вище, грошові кошти за гаражний бокс внесені в період шлюбу у повному обсязі, гаражний бокс побудовано, введено в експлуатацію, грошові кошти за гаражний бокс у повному обсязі були сплачені в період шлюбу, у зв'язку з чим, суд вважає, що гаражний бокс підлягає поділу саме як об'єкт нерухомості. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, а саме підземної стоянки було видано 13.08.2013 року, тоді як 24.10.2013 року на гаражний бокс було накладено арешт судом, що унеможливлює державну реєстрацію, оформлення та видачу правовстановлюючого документа /Т. І а.с. 49/. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно висновку експертизи вартість вказаного гаражного боксу становить 311667 грн. Враховуючи те, що представник [PERSON], не надав заперечення щодо виділу гаражного боксу останній, суд вважає, що в цій частині вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки останній погоджується на виділ йому грошової компенсації за ? частку гаражного боксу із виділенням [PERSON] його у власність, про що сам і просить суд. Суд вважає, правило ч. 5 ст. 71 СК України у даному випадку не підлягає застосуванню, оскільки вимога про стягнення грошової компенсації за частку у майні ставиться особисто позивачем за первісним позовом і в подальшому може бути оспорено відповідачем за первісним позовом, а тому попереднєвнесення [PERSON] відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду є неспроможним. 19.09.2009 року за [PERSON] був зареєстрований транспортний засіб «Nissan note» д.н.з. [NUMBER](далі - транспортний засіб) /Т.І а.с. 54/. 08.06.2012 року [PERSON] відчужила транспортний засіб своїй матері [PERSON] /Т.І а.с. 54, 74/. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. З пояснень учасників процесу не встановлено, а також відсутні і письмові докази того, що на відчуження транспортного засобу набутого сторонами в період шлюбу, [PERSON] надавав згоду та був обізнаний із такими діями [PERSON] За таких обставин суд дійшов висновку про те, що [PERSON] вчинила відповідну дію без згоди [PERSON], хоча такий правочин виходить за межі дрібного побутового. Разом з тим, під час розгляду даної справи транспортний засіб, був неодноразово в подальшому відчужений подальшими власниками /Т.ІІ а.с. 242/, таким чином вимога про виділення транспортного засобу у власність [PERSON] є юридично не обґрунтованим за фактичною відсутністю такого майна, у зв'язку з чим в цій частині первісного позову суд відмовляє. Проте, вимога про стягнення з [PERSON] половини вартості від відчуженого нею, без згоди [PERSON] транспортного засобу, в рахунок компенсації, є законною та обґрунтованою, оскільки транспортний засіб набутий сторонами в період шлюбу і перебував у спільній суміснійвласності подружжя, у зв'язку з чим в цій частині вимоги первісного позову підлягають задоволенню. Згідно висновку експертизи вартість транспортного засобу становить 145046 грн. 92 коп. /Т.ІІ а.с. 98-100/. Крім того, [PERSON] просить виділити у власність [PERSON] наступне майно:холодильник «Samsung» «SidebуSide», модель RSH1KLMR; пральну машину «Еlectrolux», модель ЕWS106430W; набір меблів для кухні «Рода», коричневого кольору із підсвіткою, складається: шафа навісна 1-дверна із скляними дверцятами (2 шт.), шафа навісна 1-дверна (3 шт.), шафа навісна 1-дверна кутова, шафа навісна 2-дверна із нішею для зберігання різних предметів, шафа-пенал, шафа-стіл робоча 1-дверна (3 шт.), шафа-мийка, шафа-стіл робоча із висувними шухлядами, ніша під плиту та духову шафу, 2003 року; телевізор «Samsung 42» LCD ТV модель LE32А430Т1 ХUА, 2009 року; пилосос «Zelmer» Аguos тип 829.0 SТ; набір м'яких меблів, із декоративними накладками і підлокітниками, оббивка шкіра, коричневого кольору, складається: диван та два крісла; водонагрівач електричний побутовий «Termal» Spain СВ-100UT, 2008 року; водонагрівач електричний побутовий «Atlantic» РС15S; насосна станція «Sperony» RSM 5/40, 2008 року; електрична піч кам'янка для сауни «Harvia» Vega ВС 60; cтабілізатор напруги «Volter» СНПТО - 20 кВт, у кількості 3 шт.; мінімийка «Karcher» 4.500, модель 1.180-50І.0, 2010 року; набір меблів для кухні, коричневого кольору із підсвіткою, складається: шафа навісна 1-дверна із скляними дверцятами (2 шт.), шафа навісна 1-дверна (3 шт.), шафа навісна 1-дверна кутова, шафа-стіл робоча 1-дверна, шафа-мийка, шафа-стіл робоча із висувними шухлядами, ніша під плиту та духову шафу, шафа-стіл робоча 2-дверна, шафа-стіл робоча 1-дверна кутова, 2010 року; духова шафа «Zanussi», Вuiltin 881 N 03 ЕU SС, 2003 року; холодильник «Wirpool», модель АRG774, 2003 року; пральна машина «Zanussi», модель FE1004, 2003 року та стягнути половину від вартості такого майна. Згідно висновку експертизи вартість вище вказаного майна становить 83494 грн. 76 коп. /Т.ІІ а.с. 111 - 122/. Представник [PERSON] не заперечував проти виділення вказаного майна у власність останньої, окрім електричної пічі кам'янка для сауни «Harvia» Vega ВС 60 та cтабілізатора напруги «Volter» СНПТО - 20 кВт, у кількості 3 шт.; мінімийка «Karcher» 4.500, модель 1.180-50І.0, 2010 року, посилаючись на те, що такі речі відсутні. Проте, суд вважає доводи представника [PERSON] в цій частині неспроможними, оскільки представником [PERSON] не надано доказів на підтвердження останніх. Згідно копій фотокарток речі наявність яких заперечує представник [PERSON] знаходились у будинку /Т.ІІ а.с. .14, 15, 17/. Крім того, [PERSON] у будинку не проживає і не міг змоги розпорядитися вказаними речами на власний розсуд, що також не встановлено в судовому засіданні і питання представником [PERSON] з цього приводу не порушувалось. За таких обставин суд вважає, що вимоги первісного позову в цій частині є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Представником [PERSON] висловлювалась думка щодо невірно визначеної вартості всього майна експертною установою, на його думку вартість є завищеною, проте доказів на обґрунтування доводів у передбачений законом спосіб згідно ст.ст. 57, 60, 61, 137 ЦПК України, останнім надано не було. Таким чином доводи представника [PERSON] в цій частині суд вважає неспроможними. Крім того, [PERSON] просить виділити у власність [PERSON] будинок в садовому товаристві «Битовик» в Дарницькому районі м. Києва, [ADDRESS] та стягнути в рахунок компенсації половину його вартості/Т.І а.с.101/. В свою чергу [PERSON] заперечує проти поділу вказаного будинку та просить визнати його особистою приватною власністю, посилаючись на те, що останній будувався за кошти її матері та її власні кошти, які вона позичала. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], показали, що надавали у борг [PERSON] грошові кошти із слів останньої для будівництва, зокрема і отримані у кредит, проте якого будівництва, де воно відбувалося свідки не обізнані. Також в обґрунтування вимог [PERSON] надала договір будівельного підряду від 15.05.2007 року, укладеного між матір'ю останньої [PERSON] та ПП «Новація - Буд» щодо будівництва будинку /Т.І. а.с. 237, 238/. Згідно ч.1 ст. 877 ЦК України, підрядник зобов'язаний здійснювати будівництво та пов'язані з ним будівельні роботи відповідно до проектної документації, що визначає обсяг і зміст робіт та інші вимоги, які ставляться до робіт та до кошторису, що визначає ціну робіт. Підрядник зобов'язаний виконати усі роботи, визначені у проектній документації та в кошторисі (проектно-кошторисній документації), якщо інше не встановлено договором будівельного підряду. [PERSON] та представник останньої не надали суду доказів про виконання сторонами даного вказаного договору, зокрема здійснення оплати за договором, підписання акту прийму передачі виконаних робіт тощо, що в свою чергу передбачено Главою 61 ЦК України. Таким чином, суд вважає зазначений договір таким, що не підтверджує будівництво будинку за кошти матері [PERSON] Крім того, суд вважає і покази свідків щодо позик [PERSON] коштів такими, що не підтверджують будівництво будинку за особисті кошти останньої. Так, показами свідків не може підтверджуватися укладення договорів позики згідно ч. 2 ст. 218 ЦК України. Суд вважає за необхідне зазначити, що сторони припинили ведення спільного господарства тощо у травні 2012 року, що згідно ч. 3 ст. 61 ЦК України не підлягає доказуванню, тоді як право власності на спірний будинок було зареєстровано у грудні 2010 року, тобто за два роки до припинення шлюбно - сімейних відносин сторін, які одружені з 1998 року. Таким чином, суд вважає, що спірний будинок був побудований сторонами в період шлюбу, а отже є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу. Крім того, будівництво спірного будинку сторонами в період шлюбу підтвердили свідки, які безпосередньо приймали участь у будівництві будинку, як будівельники [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] /Т.ІІ а.с. 8, 19/, а також сусіди, будинок який знаходиться поруч із спірним будинком [PERSON], [PERSON], [PERSON], які показали, що будинок будував [PERSON] з 2007 року, [PERSON] також відвідувала будівництво проте рідко. Раніше на земельній ділянці знаходилась старенька дача [PERSON], після закінчення будівництва у 2010 році [PERSON] стала приїздить до будинку частіше /а.с. Т. а.с. 201-210, 222/. Крім того, покази вище вказаних свідків про початок будівництва у 2007 році, а також покази батьків [PERSON] свідків [PERSON] та [PERSON]. про те, що батько останнього фінансово допомагав у будівництві підтверджується заявами на видачу готівки /Т.І а.с. 155 - 159/. Враховуючи те, що представник [PERSON] не надав заперечень щодо виділу останній у власність спірного будинку, з урахуванням зазначеного, суд вважає, що вимоги первісного позову в частині виділу [PERSON] спірного будинку та стягнення в якості компенсації на користь [PERSON]половини його вартості є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Згідно висновку експерта вартість спірного будинку становить 1949527 грн. /Т.ІІ а.с. 186 - 213/. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність та взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги зустрічного позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні є незаконними, необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають. В свою чергу вимоги первісного позову підлягають задоволенню в частині зазначеній в мотивувальній частині рішення. Крім того, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати: судовий збір, витрати на проведення експертиз та витрати на правову допомогу, які відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розраховані правильно та підтверджені належними та допустимим доказами /Т.ІІІ а.с. 1-7/.

Outcome: partial