Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання частини квартири спільною сумісною власністю подружжя, вказуючи, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 06 серпня 1993 року до 17 квітня 2019 року. В період шлюбу 09 листопада 2001 року на підставі нотаріально посвідченого договору міни вони обміняли належну йому на праві власності однокімнатну квартиру [ADDRESS] на 3/4 частини трикімнатної квартири [ADDRESS] . 20 березня 2003 року за відповідачем на праві спільної часткової власності зареєстровано 3/4 частини квартири [ADDRESS] . Відповідач стверджує, що вказана частина квартири є лише її власністю. Тому просить суд визнанати 3/4 квартири [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] із визначенням часток по 3/8 частини за кожним. В заяві на ім`я суду позивач [PERSON] позовні вимоги підтримує у повному об`ємі. Просить розглянути справу за його відсутності та задовольнити позов. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Відповідач [PERSON] \~у судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення судових повісток та оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Шевчук О.А. неодноразово подавали клопотання про відкладення розгляду справи на інший день. Відзив на позовну заяву не подали. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Однією з основних засад цивільного судочинства, у відповідність до ст.2 ЦПК України, є неприпустимість зловживання процесуальних прав. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно п.11 ч.3 ст.2 ЦПК України основною засадою (принципом) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами. Суд розцінює безпідставну неявку позивача та її представника в судове засідання як зловживання своїми процесуальними правами, що є недопустимим. \~ \~ \~ \~Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 06 серпня 1993 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб у районному відділі ЗАГС м.Здолбунів Рівненської області, актовий запис № 139, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 06 серпня 1993 року. Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 квітня 2019 року в справі № 562/360/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. За договором міни від 09 листопада 2001 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] поміняли належні їм на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Здолбунівським міськвиконкомом 02 березня 1994 року та зареєстрованого в Рівненському ОБТІ в реєстровій книзі № 23, під реєстровим № 193-1725, 3/4 частини квартири [ADDRESS] на належну [PERSON] на підставі договору купівлі -продажу, посвідченого Здолбунівською державною нотаріальною конторою 14 травня 1996 року за реєстровим № 2-734 і зареєстрованого в Рівненському ОБТІ в реєстровій книзі № 23, під реєстровим № 124-1659, квартиру [ADDRESS] . Даний договір укладено в письмовій формі та посвідчено приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області Банацькою Л.І. Таким чином, з вищевказаного договору міни від 09 листопада 2001 року вбачається, що належна [PERSON] квартира [ADDRESS] , яка підлягала обміну, також була придбана в період перебування сторін у шлюбі на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Здолбунівською державною нотаріальною конторою 14 травня 1996 року. За правилами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до частин 3, 4 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Частиною 1 ст.61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 187615634 від 05 листопада 2019 року вбачається, що 3/4 частини квартири [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] . Дата державної реєстрації права власності за [PERSON] 20 березня 2003 року. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Виходячи з положень частин 1, 2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У п.23\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~11\~від 21.12.2007\~року «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя»\~роз`яснено,\~що вирішуючи\~спори між\~подружжям про\~майно,\~необхідно встановлювати\~обсяг спільно\~нажитого майна,\~наявного на\~час припинення\~спільного ведення\~господарства,\~з`ясовувати\~джерело і\~час його\~придбання.\~Спільною сумісною\~власністю подружжя,\~що підлягає\~поділу (статті\~60,\~69\~СК),\~ч.3\~ст.368\~ЦК,\~відповідно до\~частин 2,\~3\~ст.325\~ЦК можуть\~бути будь-які\~види майна,\~за винятком\~тих,\~які згідно\~із законом\~не можуть\~їм належати\~(виключені\~з цивільного\~обороту),\~незалежно від\~того,\~на ім`я\~кого з\~подружжя вони\~були придбані\~чи внесені\~грошовими коштами,\~якщо інше\~не встановлено\~шлюбним договором\~чи законом. З наданих позивачем доказів вбачається, що 3/4 частини квартири [ADDRESS] були набуті\~за час\~перебування сторін\~у шлюбі\~іє об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. За таких обставин, суд вважає доведеними вимоги позивача, тому позов підлягає до задоволення. У відповідності до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору.

Outcome: approved