Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспних дворів. Станом на 15 квітня 1991 року членами даного колгоспного двору були він (позивач), [PERSON] , яка померла [INFO] , [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадщину після смерті [PERSON] прийняв її син (батько позивача) [PERSON] , а після смерті [PERSON] - він (позивач) та його мати (дружина спадкодавця) [PERSON] . Він (позивач) прийняв спадщину після смерті [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, але нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину на частини зазначеного житлового будинку, які належали [PERSON] та [PERSON] Державний реєстратор відмовив йому (позивачу) у реєстрації права власності на належну йому, як члену колишнього колгоспного двору, частину зазначеного житлового будинку. У судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив їх задовольнити, розгляд справи проводити без його участі. У судове засідання представник Носівської міської ради Чернігівської області не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що міська рада визнає позовні вимоги, не заперечує проти їх задоволення та просить розгляд справи проводити без участі їх представника. Суд проводить підготовче засідання у відсутності учасників справи та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відповідач визнав позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року в ньому були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідками виконавчого комітету Носівської міської ради № 943 від 1 липня 2019 року (а.с. 15) та комунального підприємства «Носівське бюро технічної інвентаризації» Носівської міської ради № 160 від 27 вересня 2019 року (а.с. 24). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. За таких обставин [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належало по 1/4 частині житлового будинку [ADDRESS] , як членам колишнього колгоспного двору. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 12). Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. У судовому засіданні встановлено, що за життя [PERSON] заповіту не складала, спадкова справа після її смерті не заводилася, що підтверджується обставинами, викладеними у позовній заяві, та матеріалами справи (а.с. 49). Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, встановлено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути, крім іншого, довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом (син), після смерті [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, безпосередньо перед її смертю проживав та був зареєстрований разом із нею, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 18) та копією довідки виконавчого комітету Носівської міської ради Чернігівської області № 1053 від 17 липня 2019 року (а.с. 36а). Таким чином, [PERSON] визнається таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] , успадкував після її смерті 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 13). Ураховуючи те, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, то спадкові відносини після його смерті регулюються ЦК України. У судовому засіданні встановлено, що за життя [PERSON] заповіту не складав, спадкова справа після його смерті не заводилася, що підтверджується обставинами, викладеними у позовній заяві, та матеріалами справи (а.с. 37). Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У судовому засіданні встановлено, що на день смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав в [ADDRESS] . Разом із ним проживали дружина [PERSON] та син [PERSON] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Носівської міської ради № 1054 від 17 липня 2019 року (а.с. 16) та копіями свідоцтв про одруження (а.с. 19) і про народження (а.с. 20). Таким чином, в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці першої черги за законом, вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON] , успадкували кожен по 1/4 частині житлового будинку [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 14). У судовому засіданні встановлено, що спадщину після смерті [PERSON] прийняв її син [PERSON] , [INFO] на його ім`я було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкову земельну ділянку, що підтверджується копією спадкової справи № 85/2014 до майна померлої [PERSON] (а.с. 39-45). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У судовому засіданні встановлено, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частини вищезазначеного житлового будинку, які належали [PERSON] та [PERSON] , в зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на будинок, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 27-28). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У судовому засіданні встановлено, що позивач звертався до державного реєстратора з метою реєстрації за собою права власності на належну йому, як члену колишнього колгоспного двору, 1/4 частину вищезазначеного житлового будинку, але йому було відмовлено у зв`язку із тим, що державний реєстратор не наділений правом визначення часток у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно колгоспного двору, що підтверджується повідомленням № 709/01-16 від 15 жовтня 2019 року (а.с. 29). З матеріалів справи вбачається, що на житловий будинок [ADDRESS] виготовлена технічна документація (а.с. 21-23). За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Ураховуючи те, що відповідач не вчинив жодних дій, які б порушували права позивача, судові витрати по сплаті судового збору необхідно покласти за рахунок позивача. На підставі вищевикладеного та ст.ст. 120, 123, 529, 548, 549 ЦК УРСР, ст. 392, 1261, 1268 ЦК України, ст.ст. 200, 259, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, постановою Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», суд, -

Outcome: approved