Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до суду, в якому просить визнати недійсним, з моменту укладання, договір про відступлення прав вимоги зі іпотечним договором від 10.05.2019, укладений між КС «ЗаРаЗ» та [PERSON] . Вимоги позову обґрунтовує тим, що 06.02.2019 позивач на підставі договору дарування набув право власності на кв. [ADDRESS] . 15.02.2019 між позивачем та КС «ЗаРаЗ» укладено кредитний договір, у відповідності до якого позивач отримав кредит у вигляді кредитної лінії з лімітом в сумі 350 000 грн. договір укладено на строк до 15.02.2022. 15.02.2019 між позивачем та КС «ЗаРаЗ» укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку в якості забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором кв. [ADDRESS] . 10.05.2019 між КС «ЗаРаЗ» та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором. Відповідно до умов оспорюваного договору, [PERSON] перейшло право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладеними з позивачем. Позивач вважає вказаний договір відступлення прав вимоги недійсним, оскільки він є договором факторингу, та укладений з фізичною особою, а не з банківською установою, що суперечить вимогам законодавства. 23.08.2019 ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання по справі. 02.10.2019 до суду зі сторони відповідача [PERSON] надійшов відзив, у відповідності до якого заперечує щодо задоволення вимог позову, посилаючись на те, що оспорюваний договір не є договором факторингу, а є саме договором відступлення права вимоги (цесія). При цьому, норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень до договору купівлі-продажу прав вимоги, й до договору відступлення права вимоги. 03.12.2019 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. 22.09.2020 до суду зі сторони позивача надійшли письмові дебати, у відповідності до яких вимоги позову підтримує та просить їх задовольнити. В судовому засідання представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення вимог позову, посилаючись на викладене у відзиві. Представник відповідача Кредитної спілки «ЗаРаЗ» в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Третя особа [PERSON] та її представник заперечували проти вимог позову, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність. Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду невідомі, про розгляд справи повідомлялась належним чином. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Встановлено, що 15.02.2019 між позивачем та КС «ЗаРаЗ» укладено кредитний договір №КВ-00037/02-19/2105, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику фінансовий кредит у формі кредитної лінії з лімітом в сумі 350 000 грн. в межах якого позичальник може отримувати будь-які суми кредиту на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпечуваності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та інші нараховані суми (за наявності підстав для їх нарахування) на умовах та в строки, встановлених цим Договором. Плата за користування кредитом (проценти) становить 36 % річних. Згідно з п. 1.4 Договору кредит надається строком на 36 місяців від дати отримання позичальником кредиту, тобто з 15.02.2019 по 15.02.2022. 15.02.2019 між позивачем та КС «ЗаРаЗ» укладено Договір Іпотеки, у відповідності до умов якого, Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за Кредитним договором №КВ-00037/02-19/2105 про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту від 15.02.2019, з будь-якими наступними змінами до нього, нерухоме майно, а саме кв. [ADDRESS] . 10.05.2019 між КС «ЗаРаЗ» та [PERSON] укладено договір відступлення прав за Іпотечним договором, згідно з умовами якого первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредитору, і стає кредитором за: кредитним договором №КВ-00037/02-19/2105 про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту від 15.02.2019, укладеним між КС «ЗаРаЗ» та [PERSON] ; Договором Іпотеки від 15.02.2019, укладеним між КС «ЗаРаЗ» та [PERSON] . У відповідності до договору купівлі-продажу від 04.07.2019 [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла у власність кв. [ADDRESS] . Разом з тим, в матеріалах справи наявна заява [PERSON] , посвідчена приватним нотаріусом КМНО Косенко М.О., від 14.05.2019, в якій позивач заявив, що 14.05.2019 ним отримано заяву-вимогу [PERSON] . В Вказаній заяві позивач повідомив, що борг визнає, але сплатити його в даний час не має можливості, не заперечує проти застосування [PERSON] всіх передбачених договором іпотеки засобів, форм, способів тощо, для задоволення його вимог як Іпотекодержателя/Позикодавця (а.с. 135-136). Крім вказаного, до суду надано розписку [PERSON] датовану 14.05.2019, згідно з якою позивач зазначає, що йому відомо про те, що КС «ЗаРаЗ» зробила переуступку боргу та новим іпотеко держателем став [PERSON] . Претензій до [PERSON] не має, згоду дає. (а.с. 137). Зокрема, до суду надано копію висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 05.12.2019 №17-3/1915 за результатами почеркознавчої експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження №12019100030005571 від 30.07.2019, згідно з яким підписи в вказаній вище заяві та розписці виконані [PERSON] . Ст. 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Ч. 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину ( частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з ч. 2 та 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст. 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України зазначених у п. 7, 8 постанови № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Ч. 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відступлення права вимоги по суті - це договірна передача зобов`язальних вимог первісного (попереднього) кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним (попереднім) кредитором та новим кредитором. Положеннями ст. 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуги товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до ст. 203 ЦК України зумовлює його недійсність. За договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти. Позивач в обґрунтування позову, посилається на те, що відповідач [PERSON] не має права надавати фінансові послугу, договір відступлення права вимоги є договором факторингу, а тому підлягає визнанню недійсними. Разом з тим, згідно вимог ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У ч. 1 ст. 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Договір відступлення права вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки укладені між КС «ЗаРаЗ» та [PERSON] на підставі ст.ст.512-519 ЦК України, тобто в порядку уступки права вимоги. Форма спірного Договору відповідає встановленим законом вимогам. Сторони мали необхідну право та дієздатність для укладення оспорюваного договору. Волевиявлення сторін під час укладання Договорів відступлення прав вимоги (цесії) порушене не було. При цьому, в спірних правовідносинах змінився лише суб`єктний склад сторін у зобов`язанні і відповідач [PERSON] став новим Кредитором за Кредитним договором та Новим Іпотекодержателем відносно предмета іпотеки, який виступив в якості забезпечення належного виконання умов Кредитного договору. Вищевказаним договором було передано лише право вимоги щодо належного виконання за Кредитним договором та Договором іпотеки, а саме стягнення заборгованості, що не передбачає надання фінансових послуг. ЦК України не містить заборони відступлення кредитором права вимоги за кредитним договором іншій особі до фізичної особи, що не є суб`єктом підприємницької діяльності. Оспорюваним договором не передбачено плати за передачу новим кредитором грошових коштів первинному кредитору у рахунок оплати вартості права вимоги, така оплата первинним кредитором на користь нового кредитора не здійснювалася, доказів надання за оскаржуваними правочином фінансових послуг позивачем не надано. Виходячи з цього, оспорюваний позивачем договір укладений у зв`язку із відступленням права вимоги за основним зобов`язанням шляхом укладення договору цесії, а не факторингу. Так, предметом оскаржуваного позивачем договору не є набуття [PERSON] , як новим кредитором, права на надання боржнику фінансових чи банківських послуг, які підлягають ліцензуванню, а є право на отримання уже сформованого боргу, п. 1.3, 1.4 оспорюваного договору передбачена загальна сума права вимоги. Таким чином, оспорюваний договір не суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а тому підстав недійсності договору визначених ст. ст. 203,215 ЦК України судом не вбачається. Згідно з ст. 77-80 ЦПК України, належними, допустимими та достатніми є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі них можна встановити дійсні обставини справи, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не надав належних, достовірних, допустимих, достатніх доказів на підтвердження вимог, викладених в позовній заяві. З огляду на викладене суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Підстав для відшкодування позивачу понесених судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed