Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Хустського районного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON], в якому просить: зобов'язати громадянку [PERSON] вибачитися за розповсюдження неправдивої інформації; стягнути на його користь з [PERSON] суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 гривень та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 12 червня 2017 року до нього прийшли працівники поліції і повідомили, що до Хустського ВП ГУ НП у Закарпатській області надійшла заява відповідачки [PERSON] про здійснення ним підпалу двох автомобілів її сина у Чеській Республіці. У Хустському відділі поліції від нього взяв пояснення оперуповноважений [PERSON], який кілька разів сфотографував обличчя, руки і верхню частину тіла, повідомивши, що дані фото відправлять колегам до Чеської Республіки. Крім того, [PERSON] відмовився надати йому можливість ознайомитись із заявою [PERSON] чи із будь-яким іншим документом, що стосується даної зави. Того ж дня він звернувся із заявою до Хустського ВП ГУ НП у Закарпатській області про розповсюдження відповідачкою [PERSON] відносно нього неправдивих чуток про підпал автомобілів її сина та безпідставному звинуваченні його у підпалах двох автомобілів її сина. З сином відповідачки він ніяких справ не мав, ніколи не спілкувався і знайомий з ним лише візуально. Відповідачка має неприязні відносини із його тещею і систематично зводить наклепи та всякими способами шкодить тещі та її родині. Жодних відносин із відповідачкою та її сином у нього не було. Окрім того, відповідачка розповсюджує серед знайомих і сусідів неправдиву інформацію про те, що він підпалив автомобілі її сина. В результаті неправомірних дій відповідачки йому доводиться постійно спростовувати цю безпідставну інформацію та пояснювати людям, що це неправда. Він також звернувся до відділу поліції із заявою про притягнення відповідачки до відповідальності за безпідставне звинувачення у підпалі автомобілів її сина. Заява була розглянута, проведено перевірку та зроблено висновок про відсутність у діях відповідачки кримінального та адміністративного правопорушення. Йому рекомендовано звернутися до суду у порядку приватного звинувачення за розповсюдження [PERSON] неправдивих чуток відносно нього. Вважає, що відповідачка діями, які виразились у поширюванні неправдивих відомостей, що порочать його честь, гідність і ділову репутацію, наданні непристойної та негативної оцінки його поведінки і особистості у формі, що суперечить формі спілкування між людьми, заподіяла йому моральної шкоди. Він відчуває сильні моральні страждання і нервовий стрес. Порушився нормальний хід його життя. Йому доводиться пояснювати і спростовувати брехню, поширювану відповідачкою [PERSON] перед сусідами і близькими йому людьми, що вимагає додаткової організації його життя. У нього порушився сон і погіршилось самопочуття. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила суд позов задоволити з підстав, наведених у заяві. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] суду пояснила, що позов є безпідставним, просила суд у задоволенні позову відмовити. В судове засідання подала письмове заперечення, на яке посилалась у своїх поясненнях. У судовому засіданні допитано свідка [PERSON], яка пояснила суду, що є дружиною позивача, все почалося з дзвінка на її телефон 12 червня 2017 року десь біля обіду працівника поліції [PERSON] Зустрівшись з ним біля їх хати, вони довідались, що відповідачка звернулася із заявою до поліції і вони змушені з'явитися до поліції на допит. У відділ поліції відібрали у них пояснення, але вони ні під чим не підписувались, перевірили їх закордонні паспорти, а саме час їх виїзду з Чехії. Також їм повідомили, що чеські колеги поросили їх сфотографувати її чоловіка тому, що відповідачка сказала, що він весь у опіках та шрамах: руки, шия, обличчя, а працівники поліції повинні надіслати його фотографії у Чехію на електронну пошту поліції. За неправдиві відомості, які [PERSON] розповсюджувала вони того дня у відділі поліції написали заяву на відповідачку, але отримали відповідь, що у її діях правопорушення не виявлено і їм порадили звернутися до суду. Вони звернулися до суду за те, що вона поширює неправдиві чутки про її чоловіка. З сином [PERSON] її чоловік знайомий дуже мало, бачив його чотири-п'ять разів у житті, разом з ним не працював ніколи, автомобілі, які згоріли були: один - роботодавця чоловіка, а інший - сина відповідачки, спочатку звинувачували у підпалі її, потім її матір, а тепер чоловіка. Від неї у Чехії поліція відбирала біозразки, але дійшли висновку, що вона не винувата. У селі односельчани їх перепитують чи є правдою те, що говорить [PERSON] Мати позивача, дізнавшись про плітки, розповсюджувані [PERSON], потрапила у лікарню. До суду позивачем було заявлено клопотання про витребування доказів, яке було задоволено. Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не проводилось. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Як вбачається з пояснень представника [PERSON], відповідачка [PERSON] звернулася до Хустського відділу поліції ГУ НП у Закарпатській області про те, що [PERSON] здійснив підпал двох автомобілів її сина у Чеській Республіці. Крім того, відповідачка розповсюджує неправдиву інформацію про підпал позивачем автомобілів її сина у селі між знайомими односельчанами і сусідами. Свідомо поширюючи неправдиві відомості, що порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача [PERSON], відповідачка [PERSON] завдала йому моральної шкоди, яку він оцінює у 5000 гривень. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Рішенням Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей) зроблено висновок про те, що викладені у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомості особою, на думку якої певними особами вчиняються правопорушення або порушують права, не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Виходячи з Рішення Конституційного Суду України, звернення відповідачки [PERSON] із заявою до правоохоронного органу про вчинення злочину не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь і гідність позивачка [PERSON] У даному випадку мало місце не поширення відповідачкою недостовірної інформації, а реалізація нею конституційного права на звернення із заявою до органів державної влади. Метою звернення було не поширення щодо позивача будь-якої інформації, а захист права, яке відповідачка вважала порушеним. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» доказуванню в справах про захист честі, гідності та ділової репутації слід довести наступні обставини: - те, що відомості дійсно стали відомими третім особам; - відповідач не доклав достатні зусилля, щоб забезпечити конфіденційність розповсюдженої інформації; - причинно-наслідковий зв'язок між тим, що відповідач не забезпечив достатньої конфіденційності поширюваної інформації, в результаті чого така інформація стала відомою третім особам. Відповідно до ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). В свою чергу, негативною вважається інформація, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. На думку суду, позивачем не наведено докази, що зазначені ним відомості дійсно стали відомими третім особам, оскільки відсутня подальша інформація щодо обговорення іншими (односельцями, сусідами) інформації, яку позивач вважає такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію. Крім того, на виконання ухвали суду від 02 листопада 2017 року про витребування доказів до суду надійшов лист з Хустського ВП ГУ НП у Закарпатській області, в якому зазначено, що протягом 2016-2017 років звернень громадянки [PERSON] про вчинення злочину чи будь-якого правопорушення громадянином [PERSON] до відділу поліції не надходило. За правилами ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдавала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач у встановленому цивільним процесуальним законодавством порядку не надав жодного доказу на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди з вини відповідачки. Враховуючи встановлене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] про захист честі, гідності шляхом зобов'язання відповідачки [PERSON] вибачитися за розповсюдження неправдивої інформації та стягнення на його користь з відповідачки 5000 гривень у відшкодування завданої моральної шкоди, слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. Питання щодо розподілу судових витрат, суд вирішує згідно ст. 141 ЦПК України. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог позивача суд відмовляє в повному обсязі, на останнього покладено тягар сплатити судовий збір за розгляд даної цивільної справи. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed