Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку, крім членів його родини, зареєстрована його онука - відповідачка у справі [PERSON] , яка з моменту своєї реєстрації до теперішнього часу у будинку не проживає. Тому, просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки він позбавлений можливості оформити житлову субсидію. Представник позивача - адвокат Габун А.Л. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідачка про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не відомі, на відзив на позовну заяву не подала. Вислухавши пояснення представника позивача, показання свідків: [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 30.05.1980 року, посвідченого нотаріусом Першої Первомайської державної нотаріальної контори Ендріжієвським А.І., № 445, [PERSON] на праві приватної власності належить будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . (а.с.6,7). Згідно ксерокопії будинкової книги, яка міститься в матеріалах справи, з 11.04.2018 року у даному будинку зареєстрована [PERSON] , [INFO] (а.с.4,5). В позові позивач стверджував, що [PERSON] , з моменту своєї реєстрації і до теперішнього часу у будинку не проживає, що перешкоджає йому оформити житлову субсидію Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ст. 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Положеннями ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. За приписами ч. 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно вимог ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вказаною норою матеріального права визначається право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права, у спосіб, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у особи права власності та встановлення судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. За приписами ч.ч. 1, 4 ст.156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. З показань свідка [PERSON] вбачається, що відповідачка, будучи неповнолітньою, якийсь час проживала у спірному будинку, а потім, разом із матір`ю, виїхала до м. Києва, коли саме, пояснити не змогла. Судом встановлено, що відповідачка досягла повноліття [INFO] і була зареєстрована у спірному будинку, будучи неповнолітньою особою. Підстава, на якій було зареєстроване місце проживання неповнолітньої в спірному будинку, сторонами не оспорювалася, тому суд вважає, що вона набула право користування цим житлом на законних підставах. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Таким чином, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, позивач не надав суду жодних належних достатніх та допустимих доказів непроживання повнолітньої відповідачки, яка має цивільну процесуальну дієздатність, у спірному будинку без поважних причин понад один рік, а також відсутності поважності причин такого непроживання. Матеріали справи не містять наявних обставин, які б дали право визнати відповідачку особою, що втратила право користування житловим приміщенням. Крім того, втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого, за обставинами цієї справи, позивачем не доведено. Отже, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення, в зв`язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed