Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки і піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області про визначення порядку участі у вихованні малолітньої дитини та зобов`язання вчинити певні дії. Позивач зазначав, що 17 жовтня 2015 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який був зареєстрований у Броварському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №1052. За час спільного проживання у шлюбі у них народилась донька - [PERSON] , [INFO] . 15 січня 2019 року шлюб між ними було розірвано рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області. Після розлучення малолітня донька залишилась проживати з відповідачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Ще до розлучення подружні стосунки у позивача з відповідачем не склалися, у зв`язку з чим кожен з подружжя до розлучення проживали окремо. У зв`язку з тим, що між ними не було досягнуто згоди з приводу участі позивача у вихованні їхньої доньки, виконавчим комітетом Броварської міської ради Київської області 26.12.2017 р. прийнято рішення №814 про призначення порядку його участі у вихованні дитини. Підставою для видання такого рішення став протокол комісії з питань захисту прав дитини №46 від 20.12.2017 р. з питання призначення порядку у часті у вихованні дитини відповідно до заяви позивача. Згідно вказаного вище рішення, було призначено порядок участі у вихованні малолітньої [PERSON] , [INFO] , яка проживає з матір`ю [PERSON] , окремо проживаючому батьку [PERSON] , визначивши такі дні та години для зустрічей з дитиною: щовівторка з 16 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.; щочетверга з 16 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.; щосуботи з 10 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. враховуючи інтереси дитини. З часу прийняття вказаного рішення з боку відповідача мали місце випадки неналежного його виконання. А з початку 2018 року з боку відповідача взагалі чиняться перепони в участі позивача, як батька у вихованні його малолітньої доньки. Так, упродовж останніх двох років він не має можливості сповна користуватись своїм правом на побачення із донькою та приймати участь у її вихованні. Причиною цього є постійні відмови з надуманих причин відповідача надавати можливість позивачу навіть бачитись зі своєю донькою. Востаннє, 13.10.2019 р. відповідач, у відповідь на чергове прохання надати можливість побачити свою доньку, відповіла, що це питання має бути вирішено у судовому порядку. Позивач зазначав, що відсутні обставини, які б давали підстави для висновку, що спілкування дитини з її батьком зашкодить дитині чи створить для неї певну загрозу, або що таке спілкування буде всупереч дійсним інтересам дитини. Незважаючи на те, що позивач проживає окремо, намагається підтримувати батьківські стосунки з донькою, брати участь у її вихованні та утриманні, забезпеченні необхідним для нормального розвитку та становлення, але відповідач чинить в цьому супротив. Він намагається владнати відносини для можливості спілкування з дитиною, але такі дії лише призводять до конфліктів з боку відповідача. Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив суд визначити йому спосіб участі у спілкуванні та вихованні неповнолітньої доньки [PERSON] [INFO] , яка проживає з матір`ю [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , шляхом встановлення періодичних побачень з донькою та безперешкодного спілкування за його місцем проживання [ADDRESS] : щовівторка з 16 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.; щочетверга з 16 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.; щосуботи з 10 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв., та два тижні взимку та два тижні влітку під час канікул для оздоровлення та санаторно-курортного відпочинку, враховуючи інтереси дитини, зобов`язати [PERSON] дотримуватися встановленого графіку побачень і не чинити перешкод [PERSON] у спілкуванні та побаченнях з дитиною, стягнути на його користь понесені судові витрати. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення в повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] та її представник адвокат Ліщук О.В. не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник відповідача направила до суду заяву про розгляд справи у їхню відсутність, позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення в повному обсязі. В судове засідання представник третьої особи органу опіки і піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області Сундук Л.І. не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Направили до суду письмові пояснення, в яких просили про розгляд справи у відсутність представника, покладалися на розсуд суду. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 жовтня 2015 року (а.с.207 том І). Від спільного подружнього життя мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] (а.с.15 том І). Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2019 року шлюб між ними було розірвано (а.с.13-14 том І). Малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає разом із матір`ю відповідачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.51,52 том І). Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Метою законодавчого закріплення права батьків на спілкування з дитиною і є насамперед захист інтересів дитини. Здійснення батьками своїх прав і виконання обов`язків повинно ґрунтуватися на повазі до прав дитини і її людської гідності. Вiдповiдно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (ч.ч. 1, 2 ст. 159 СК України). Із системного тлумачення ч.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини», ст.ст.7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 р. №2402-III, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. В силу ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Позивач, будучи батьком дитини прагне спілкування із нею, оскільки участь у вихованні та розвитку дитини є його правом та обов`язком. Окрім наведеного, суд вважає, що реалізація одним із батьків свого права на спілкування з дитиною у будь-якому разі не повинна перешкоджати нормальному розвиткові дитини. Згідно ч. 4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області №814 від 26 грудня 2017 року призначено порядок участі у вихованні малолітньої [PERSON] , [INFO] , яка проживає з матір`ю [PERSON] , окремо проживаючому батьку [PERSON] , визначивши такі дні та години зустрічей з дитиною: щовівторка з 16 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.; щочетверга з 16 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.; щосуботи з 10 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв., враховуючи інтереси дитини (а.с.16 том І). Приймаючи рішення суд також керується практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Так у п. 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст.77-80 ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 77, ч. 1 ст. 79 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Пленум Верховного Суду України у п. п. 10, 11 постанови №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції України) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , відвідує ДЕНЦ «Камелія», вартість навчання в школі коштує 1100 грн. на місяць. Дитині дуже подобається в ДЕНЦ «Камелія», вихованням дитини займається мати та бабуся. Також, [PERSON] навчається у художньому хореографічному колективі сучасного та класичного танцю «Славія» (а.с.47,53 том І). З 10.01.2019 р. малолітня дитина відвідує Броварський заклад дошкільної освіти ясла-садок «Сонечко», батько дитини участі у вихованні доньки не приймає (а.с.46 том І). З 01.03.2018 р. по 01.08.2018 р. відповідач [PERSON] разом з донькою [PERSON] , [INFO] , відвідували розвиваючі заняття в Центрі розвитку «ЧеloveчеК», а також заняття раннього розвитку в клубі щасливої родини «Слоненятко-сонечко» (а.с.48,49 том І). З фототаблиці вбачається, що відповідач [PERSON] приділяє багато часу та уваги для розвитку малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , її оздоровлення, надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей, сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, виявляє інтерес до її внутрішнього світу, створює умови для отримання дитиною освіти (а.с.61-77 том І). За період з 26 грудня 2017 року по теперішній час позивач [PERSON] регулярно не користався наданим йому правом прийняття участі у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини, що підтверджується актами із підписами свідків, про те, що у визначений рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області №814 від 26 грудня 2017 року час позивач не з`являвся на побачення із донькою (а.с.78-195 том І, а.с.11-56 том ІІ). З огляду на викладене, з врахуванням того, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження порушення його прав у вихованні дитини та спілкуванні з нею, діючи в інтересах неповнолітньої дитини, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Крім того,

Outcome: dismissed