Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив здійснити тлумачення заповіту, складеного [PERSON] 11.08.1989 року, який посвідчено секретарем виконавчого комітету Карачієвецької сільської ради, що за своїм змістом розпорядження (волевиявлення) спадкодавця було спрямоване на те, щоб заповісти йому [PERSON] все майно, яке належало [PERSON] В обґрунтування позову вказував, що згідно заповіту, посвідченого секретарем Карачієвецької сільської ради Віньковецького району 11.08.1989 року та зареєстрованого в реєстрі за № 25 [PERSON] заповіла [PERSON] все майно, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право. 10.07.1998 року [PERSON] померла, та після її смерті відкрилась спадщина. [PERSON] як спадкоємець за заповітом звернувся до нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину, але нотаріус повідомив йому про відмову у видачі свідоцтва через те, що заповіт складено на внука [PERSON], яким заявник не являється, і тому факт родинних відносин він довести не може. У звязку з цим позивач просить тлумачити заповіт таким чином, що заповіт складено на нього, тобто [PERSON], а не на внука [PERSON]. У судовому засіданні [PERSON] свої вимоги підтримав, та пояснив, що [PERSON] доводилась йому рідною тіткою по лінії батька [PERSON], а не бабусею. У вказане судове засідання сторони не зявились, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, у зв`язку з чим справа розглянута згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Секретар виконкому Карачієвецької сільської ради [PERSON] надала суду письмову заяву, у якій зазначила, що не заперечує проти позовних вимог [PERSON] Заслухавши заявника, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що згідно заповіту від 11 серпня1989 року, посвідченого секретарем Карачієвецької сільської ради [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 25, [PERSON] заповіла все належне їй майно своєму внуку [PERSON]. 10 липня 1998 року [PERSON], яка проживала в [INFO], одиноко, померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-БВ № 084524 та довідкою Карачієвецької сільської ради від 02.03.2017 року № 258. Згідно довідки Карачієвецької сільської ради від 02.03.2017 року № 259 після смерті [PERSON] шляхом вступу в оперативне управління майном вступив заявник [PERSON], і таким чином прийняв спадщину. Інших спадкоємців немає. Згідно інформації від 26.06.2016 року, наданої на запит суду, приватним нотаріусом Віньковецького районного нотаріального округу [PERSON] спадкова справа не заводилась, але заявнику повідомлено про неточності у складеному заповіті та неможливість у звязку з цим видати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 1256 ЦК України спадкоємці вправі здійснити тлумачення заповіту з дотриманням правил тлумачення правочинів, встановлених ст. 213 ЦК України. За відсутності згоди між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 ЦК України. Виходячи з аналізу положень норм ст. ст. 213, 1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт викликає питання у спадкоємців, має суперечливий характер, у зв'язку з чим необхідно уточнити його зміст. При цьому ч. 2 ст. 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину. Таким чином, при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов'язків на випадок своєї смерті (ст. 1233ЦК України). Відповідно до частин 1 та 2 статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Правила, за якими має здійснюватися тлумачення правочину, закріплені у частинах 3, 4 ст. 213 ЦК України. При тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з'ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Встановлений статтею 213 ЦК України перелік обставин, які мають значення для тлумачення заповіту, не є вичерпним. За змістом вказаних норм тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства оцінюється судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов'язком за умови наявності спору. Метою тлумачення правочину є з'ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі. Зі змісту спірного заповіту вбачається, що заповідач заповів все майно [PERSON], який зазначений у заповіті як «онук», однак згідно пояснень заявника фактично він доводиться [PERSON] племінником. Отже, при розгляді даної справи, суд, беручи до уваги роз`яснення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», дійшов висновку про те, що між сторонами дійсно існує спір щодо розуміння змісту правочину і тому його слід витлумачити у судовому порядку, однак, лише відповідно до того, що в ньому дійсно виражено. Тому враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що зі змісту заповіту чітко вбачається, що заповідач заповів все своє майно саме [PERSON], який не є внуком заповідача, про що останньому було відомо, та за таких обставин позов слід задовольнити.

Outcome: approved