Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, та після уточнення своїх позовних вимог просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири від 29 квітня 2005 року, укладений між [PERSON], діючої від імені [PERSON], на підставі нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського приватного нотаріального округу [PERSON] довіреності від 28 березня 2003 року (продавець) та [PERSON] (покупець) - недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначає, що його донька [PERSON] та колишня дружина - [PERSON] ввели його в оману, умовивши підписати довіреність на отримання грошей, яку фактично використали від його імені для передачі у власність однокімнатної квартири [ADDRESS] іншій особі. [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про стягнення відшкодування витрат на утримання квартири, матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на те, що нею із відповідачем була досягнута домовленість щодо сплати [PERSON] заборгованості за надані комунальні послуги по квартирі [ADDRESS], власником якої був [PERSON] Позивачем були виконані умови домовленості та сплачено борг за комунальні послуги у розмірі 3565, 91 грн. Відповідач в свою чергу ухиляється від повернення [PERSON] зазначених вище витрат, тим більш звернувся до суду із позовом про визнання договору купівлі - продажу від 29 квітня 2005 року квартири [ADDRESS] - недійним з підстав введення [PERSON], [PERSON] його в оману, умовивши підписати довіреність на отримання грошей, яку використали від його імені для укладення договору купівлі-продажу, хоча 28 березня 2003 року їм власноручно була підписана довіреність, якою останній уповноважив [PERSON] розпоряджатися вищевказаним нерухомим майном. З огляду на вищевикладене [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на її користь витрати на утримання квартири в сумі 3565,91 грн; матеріальну шкоду в сумі 2500, 70 грн.; моральну шкоду в сумі 2500 грн.; судові витрати в сумі 60,67 грн., ІТЗ судового розгляду справи в сумі 30 грн. До провадження судді Боярського О.О. справа надійшла після розгляду її судом апеляційної інстанції та Вищим спеціалізованим судом України. Так, Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2010 року було залишено без змін рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 липня 2009 року, яким позовні вимоги [PERSON] були задоволені та скасовано договір купівлі-продажу квартири від 29 квітня 2005 року; в задоволенні зустрічного позову [PERSON] було відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 25 січня 2012 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 січня 2009 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2010 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд, у звязку із тим, що суд першої інстанції, з висновками якого погодилась і апеляція не зазначив конкретні підстави для визнання правочину недійсним та скасував його без поважних на те правових підстав, тобто вийшов за межі позовних вимог. Також в матеріалах справи наявний позов [PERSON] до [PERSON] про виселення, який ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 червня 2009 року було залишено без розгляду. Ухвала сторонами не оскаржувалась та набрала законної сили.(том 1 а.с. 252). У судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Проти задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] заперечував в повному обсязі з підстав їх необґрунтованості. Представник [PERSON], [PERSON], за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечувала, вимоги зустрічної позовної заяви [PERSON] підтримала, просить задовольнити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за первісним і зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не з'явився, в матеріалах справи наявна його заява, відповідно до якої просить справу розглядати у його відсутності. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення [PERSON], представника [PERSON], [PERSON], суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в судовому порядку та від якого мають доньку [PERSON] Після розірвання шлюбу та розподілу майна [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою 28.01.1995 року по реєстру за №1-92, і зареєстрованого у Білгород-Дністровському МБТІ, 31.01.1995 року під №108-4810 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 10425418. Зі слів [PERSON] між ним та [PERSON] була досягнута домовленість про те, що остання буде слідкувати за тим, щоб орендар квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON] на праві власності, вчасно сплачував кошти за проживання у квартирі та оплату комунальних послуг. У разі ухилення орендаря від сплати вищевказаних коштів [PERSON] буде вирішувати це питання у судовому порядку, як представник [PERSON], задля чого 28 березня 2003 року [PERSON] на ім'я [PERSON] була видана довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] 29 квітня 2005 року між [PERSON], діючої від імені [PERSON], на підставі нотаріально посвідченої довіреності (продавець) та [PERSON] (покупець) був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири. Суд вважає, що вказаний вище договір купівлі-продажу має бути визнаний недійсним, оскільки він був вчинений у результаті зловмисної домовленості між відповідачами з огляду на наступне. Згідно ч. 3 ст. 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах. Згідно ч. 1 ст. 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Згідно п. 22 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. N 9, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Так, спірний договір купівлі-продажу від 29 квітня 2005 року, укладений між [PERSON], діючої від імені [PERSON], та [PERSON] - підлягає визнанню судом недійсним на підставі ч.1 ст. 232 ЦК України, з огляду на наступне. При виданні довіреності [PERSON] позивач за первісним позовом був впевнений, що уповноважує останню здійснювати той обсяг повноважень, які були ними обумовлені, а саме вирішення [PERSON] питань по сплаті орендарем коштів за користування квартирою [ADDRESS], яка належить [PERSON] на праві власності та у разі необхідності здійснити дії (представляти його інтереси в суді), необхідні для виселення орендаря. Зважаючи на похилий вік, юридичну необізнаність, довірчі стосунки між сторонами, [PERSON] під час укладення довіреності не перевірив її змісту, оскільки не мав сумніву в порядності [PERSON] та у відповідності змісту довіреності домовленості між сторонами. Факт того, що метою видачі довіреності було саме уповноваження [PERSON] на отримання коштів за користування квартирою, сплату комунальних послуг та виселення квартиранта, а не продаж квартири підтверджується тим, що квартира [ADDRESS] є єдиним нерухомим майном позивача, та її продаж суперечить інтересам останнього, оскільки іншого житла він не має. [PERSON] досі зареєстрований за зазначеною адресою, що також підтверджує той факт, що наміру продавати належне йому житло [PERSON] не мав, фактично не давав згоди на продаж квартири та не виказував волевиявлення на вчинення спірного правочину. Таким чином, укладаючи спірний договір купівлі-продажу квартири [PERSON] чітко усвідомлювала, що вона порушувала домовленість та діє не в інтересах [PERSON], оскільки вона розуміла, що крім спірної квартири у позивача іншого житла немає, крім того грошей за продану квартиру [PERSON] не отримував, що не спростовується матеріалами справи та сторонами по справі. Таким чином, укладаючи договір купівлі-продажу квартири, який є оплатним договором, [PERSON] не мала наміру розрахуватися із [PERSON], та здійснила продаж квартири, діючи не в інтересах довірителя, внаслідок зловмисної домовленості із другою стороною своєю дочкою [PERSON] З огляду на викладене, укладення спірного договору купівлі-продажу викликало несприятливі наслідки для [PERSON] у вигляді позбавлення його права власності на єдине належне йому нерухоме майно, у зв'язку із чим останній вже впродовж декількох років змушений проживати із своєю матір'ю [PERSON], сестрою [PERSON], її чоловіком [PERSON] та сином, в їх помешканні, яке складається з двох житлових кімнат, площею 6 та 9 кв.м., що було підтверджено свідками [PERSON], [PERSON] Таким чином суд приходить до висновку, що видаючи довіреність [PERSON] не перевірив її змісту та підписав, будучи переконаним, що уповноважує свою колишню жінку на отримання коштів за користування квартирою, сплату комунальних послуг та виселення квартиранта, в той час, як [PERSON] зловживаючи довірою літнього чоловіка, з яким знаходилась у добрих стосунках, ввела останнього в оману та отримала довіреність на розпорядження квартирою. Домовившись зі своєю донькою [PERSON], діючи від імені [PERSON], передала квартиру у власність [PERSON] шляхом укладення договору купівлі-продажу, діючи нібито в інтересах колишнього чоловіка, а фактично залишивши останнього без житла. Щодо зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про стягнення відшкодування витрат на утримання квартири, матеріальної та моральної шкоди. Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, а саме довідками КП «ЖЕО №2», КЕЧ, «Білгород-Дністровськводоканал», Білгород -Дністровського РЕМ (том №1 а.с. 136-141), що позивачем за зустрічним позовом [PERSON] дійсно була погашена заборгованість щодо спожитих комунальних послуг по квартирі за [ADDRESS], всього на суму 3565, 91 грн. Однак, доводи [PERSON] щодо стягнення зазначеної вище суми грошей із відповідача за зустрічним позовом [PERSON] є голослівними та необґрунтованими з огляду на наступне. Ст. 11 ЦК України встановлені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України такими підставами зокрема є договори та інші правочини. Відповідно ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем [PERSON] не було надано до суду жодного доказу, що передумовою понесення нею відповідних витрат на сплату вказаної вище заборгованості за комунальні послуги було укладення із відповідачем відповідного договору або будь-якого правочину, які б встановлювали певні обов'язки для [PERSON] внаслідок сплати [PERSON] коштів за квартиру. Таким чином, в матеріалах справи відсутні та сторонами не надано доказів того, що зобов'язання щодо сплати комунальних послуг за квартиру [ADDRESS], власником якої був [PERSON] було покладено на [PERSON], та що погашення зазначеного боргу є її обов'язком. Отже, суд приходить до висновку, що сплата боргу щодо спожитих комунальних послуг по квартирі [ADDRESS] є ініціативою самої [PERSON] та її власним волевиявленням, що в свою чергу не надає їй права на стягнення на її користь зазначених витрат з відповідача, а отже позовна вимога щодо відшкодування витрат на утримання квартири в сумі 3565,91 грн. є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Позивачка також вказує, що дізнавшись про те, що [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання договору-купівлі продажу спірної квартири недійсним з нею сталося нервове потрясіння, що призвело до захворювання, почалася гіпертонічна криза, яка спровокувала інші хвороби. На підтвердження своїх доводів позивач надала до суду копію лікарняного листа за №3437262, виписку з медичної карти стаціонарного хворого за №158, виписки з медичної карти амбулаторного хворого. В підтвердження того, що на своє лікування [PERSON] витратила 2500, 70 грн. нею до матеріалів справи долучені копії фіскальних чеків на придбання медикаментів. Таким чином, [PERSON] переконана, що відповідачем була заподіяна їй матеріальна шкода у розмірі 2500, 70 грн. та моральна шкода, яку вона оцінила в 2500 грн. Однак, суд критично ставиться до зазначених вище доводів позивача та вважає їх також необґрунтованими з наступних підстав. Статтею 23 ЦК України передбачено, право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду і з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач не надала суду жодних належних та допустимих доказів того, що внаслідок дій відповідача їй було завдано фізичних та душевних страждань, або вона зазнала інше ушкодження здоров'я, або було знищено її майно, або була принижена честь, гідність чи ділова репутація. Стаття 1167 ЦК України визначає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, зокрема моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статі. Само по собі звернення до суду із позовом, навіть із зловживанням процесуальними правами не тягне за собою підстав для відшкодування моральної шкоди. Таким чином, суд приходить до висновку, що правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди не має. Та, зважаючи на відсутність причинного зв'язку між перебуванням позивача на стаціонарному та амбулаторному лікування та протиправними діями [PERSON], яких не було по суті, вимога позивача щодо стягнення з відповідача на її користь матеріальної шкоди у вигляді понесених нею витрат на лікування не підлягає задоволенню. Також, у відповідності до ст. 88 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позовних вимог позивача відповідач не відшкодовує позивачу, понесені ним судові витрати. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] суд вважає за доцільне відмовити. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved