Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], третя особа: Суворовський РВ ГУ ДМС України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення, про зобовязання зняття з реєстраційного обліку. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач, [PERSON], є власником будинку № 27/6, розташованого по вулиці Училищній/Гаріна в Суворовському районі міста Одеси, що складається з трьох кам'яних житлових будівель, загальна житлова площа яких становить 82,9 кв.м., та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці розміром 516 кв.м. Право власності на вказане майно зареєстровано на підставі договору дарування від 19 серпня 1997 року за № 4-817. В будинку залишається зареєстрованою колишня дружина [PERSON] - [PERSON], [INFO]. 18 листопада 2014 року, Суворовським районним судом міста Одеси, прийнято рішення по справі № 523/11298/14-ц, за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яким задоволено позов, а шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. На теперішній час будь-які спільні відносини з колишньою дружиною [PERSON] припинені, а сумісне проживання неможливе у зв'язку з тим, що виникають постійні сварки, претензії, образи та приниження стали систематичними, що, в свою чергу, і стало підставою для розірвання шлюбу. Позивач також стверджує, що відповідачка навмисно та безпідставно затягувала процес розлучення, намагалась залишитись у подружніх відносинах з Позивачем лише з особистих міркувань та корисливих мотивів. Після розлучення спільне проживання у вказаному приміщенні суттєво впливає на особисте життя Позивача га унеможливлює створення його нової сім'ї. Позивач посилається також на те, що згідно ч. 1 ст. 405 ЦК, право користування житлом, яке належить на праві приватної власності іншій особі надається лише члену сім'ї власника цього житла, а тому особистий сервітут не може бути встановлений щодо колишніх членів сім'ї. Крім того, позивач посилається на п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК, де обставиною встановлення особистого сервітуту є укладення шлюбу, який в подальшому був розірваний, а отже і обставина була припинена. На підставі ст. 319, ст.ст. 379, 380, 383, 391, ч.1 ст. 405, п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України позивач просить: - визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком № 27/6, розташованим по вулиці Училищній/Гаріна в Суворовському районі міста Одеси, яка належить [PERSON]; - усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права власності, шляхом виселення [PERSON] з будинку № 27/6 по вул. Училищній/Гаріна в Суворовському районі міста Одеси; - зобовязати Суворовський районний відділ ГУ ДМС в Одеській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON], яка зареєстрована за адресою [INFO], б. № 27. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Позивач також пояснив, що після розірвання шлюбу відповідачка не бажає покидати належній йому будинок, а також не дає йому утворити нову сімю. Відповідачка позовні вимоги не визнала та пояснила, що була зареєстрована в будинку як член сімї позивача за його особистою згодою. Вона постійно проживає у будинку, при цьому вона не створює перешкод у користуванні будинком позивачу. Вона також пояснила, що позивач вселив в будинок іншу жінку, проте вона їм не заважає. Відповідачка також пояснила, що не має іншого житла, а тому вона не може виселитись з будинку. Представники Суворовського районного відділу ГУ ДМС в Одеській області в судове засідання не зявились, від отримання судової повістки відмовились, що підтверджується довідкою з поштового відділення, у звязку з чим, на підставі ч. 8 ст. 76 ЦПК України вважаються повідомленими про розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. Так судом встановлено, що позивач, [PERSON] є власником 19/100 частин будинковолодіння № 27/6 по вул. Училищній/Гаріна в Суворовському районі міста Одеси на підставі договору дарування від 19.08.1997р. (а.с. 9) [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 20 серпня 1993 року, який був зареєстрований в Приморському відділі реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 658. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.11.2014р. шлюб між сторонами було розірвано. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка [PERSON] була зареєстрована в [INFO]/Гаріна в м. Одесі з 01.09.1998р., тобто вона була вселена до будинку як член сімї позивача за його згодою. В судовому засіданні позивач не заперечував того факту, що саме за його згодою відповідачка була вселена та зареєстрована в будинку. Частинами 1, 4 ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст.\~\~64 цього Кодексу, зокрема один з подружжя власника, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Разом з тим, відповідно до ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, а саме у разі систематичного руйнування чи псування ними належного власнику жилого приміщення або використання його не за призначенням, або систематичного порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Також, відповідно до ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Відповідно п. 39 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сімї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Таким чином, виселення або визнання таким, що втратив право на користування житлом члена сімї або колишнього члена сімї власника будинку лише можливо на підставі ч. 1 ст. 116 та 157 ЖК України, або ч. 2 ст. 405 ЦК України і таки підстави є вичерпаними. В судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] постійно проживає в [INFO]/Гаріна в м. Одесі з дати реєстрації, тобто 01.09.1998р. по теперішній час. Вищевказаний факт в судовому засіданні підтвердив безпосередньо позивач, а також підтвердили свідки [PERSON], [PERSON]. Частиною 1 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, факт постійного проживання [PERSON] в будинку № 27/6 по вул. Училищній/Гаріна в м. Одесі не підлягаю доказування. В звязку з чим, неможливо застосувати до даних правовідносин ч. 2 ст. 405 ЦК України, а тому позовні вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В позовних вимогах позивач посилається на те, що сумісне проживання з відповідачкою є неможливим, оскільки вона систематично створює сварки, висловлює претензії, образи та приниження. В матеріалах справи є матеріали ЖЕО № 23983 від 03.09.2014р., з яких вбачається, що до міліції дзвонила [PERSON], яка є дочкою сторін, та повідомила, що батько бє мати. Однак конфлікт був владнано, у звязку з чим, сторони до адміністративної відповідальності не притягувались. (а.с. 26) В судовому засіданні зі сторони позивача не надано жодного доказу, що відповідачка систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. В звязку з чим, суд вважає, що відповідачка не створює позивачу перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналогічна позиція висловлена в ухвалі палати у цивільних справах Верховного Суду України № 6-56907св. 10 від 15.06.2011р. Таким чином, позовні вимоги позивача про усунення перешкод у здійсненні [PERSON] права власності, шляхом виселення [PERSON] з будинку № 27/6 по вул. Училищній/Гаріна в Суворовському районі міста Одеси не підлягають задоволенню. Суд також вважає, що не підлягає задоволенню позовні вимоги про зобовязання Суворовського районного відділу ГУ ДМС в Одеській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON], яка зареєстрована за адресою [INFO], б. № 27, оскільки вони є похідними від первісних. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed