Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Ексіменерго» паливно-енергетичної компанії про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя під час виконання ним трудових обовязків. Крім того, просив на підставі пункту 2 статті 367 ЦПК України допустити негайне виконання повністю або частково рішення суду. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 27 січня 2017 року позовні вимоги [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Ексіменерго» паливно-енергетичної компанії про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя задоволено частково: - стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Ексіменерго» паливно-енергетичної компанії на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я 60 000 гривень; - стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Ексіменерго» на користь держави судовий збір в розмірі 551 гривня 20 копійок; - в задоволенні решти частини вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду, товариство з обмеженою відповідальністю «Ексіменерго» паливно-енергетичної компанії подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову з таких підстав: - звернувшись до суду в 2016 році, позивач пропустив строк позовної давності для звернення в суд з вимогами про відшкодування моральної шкоди, завданої нещасним випадком, який стався під час виконання трудових обовязків в 2013 році; - позивачем не надано доказів спричинення йому саме моральної шкоди, довідка МСЕК містить дату переогляду, що свідчить про те, що втрата працездатності не є стійкою, - позивачем не надано доказів, що через отримання виробничої травми порушені його нормальні життєві звязки та що він додає додаткових зусиль для організації свого життя; - при визначенні розміру моральної шкоди, яку стягнуто на користь позивача, судом не врахована відсутність вини відповідача у спричиненні моральної шкоди, та підвищено загальноприйняту суму на відшкодування моральної шкоди позивачу. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції сторони не зявились, повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчать направлені їм телефонограми, зареєстровані в журналі телефонограм апеляційного суду. Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з таких підстав. З матеріалів справи вбачається. [PERSON] перебував в трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «Ексіменерго» паливно-енергетичної компанії з 16 лютого 2013 року, де працював гірником підземним 3-го розряду з повним робочим днем на підземних роботах в шахті та був звільнений 8 травня 2014 року у звязку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоровя згідно пункту 2 частини 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 7). 19 червня 2013 року під час виконання позивачем трудових обовязків мав місце нещасний випадок, під час якого він був травмований. 25 червня 2013 року комісією з розслідування нещасного випадку був складений Акт про ведення розслідування нещасного випадку за формою Н-5, яким визнано нещасний випадок таким, що пов'язаний з виробництвом (а.с. 10-11). 25 червня 2013 року комісією був складений Акт №10 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-1, пунктом 9 якого визначено, що діагноз згідно з листком непрацездатності або довідкою лікувально-профілактичного закладу є: закритий перелом кісток тазу, тупа травма живота, розрив брижу кишки, гемоперітоніум, розрив сечового пузиря, травматичний шок 3-го ступеню (а.с. 8-9). Згідно із медичними документами позивачу була завдана важка поєднана травма. Закриті переломи лонної і сполучної кісток з обох сторін, розрив крестцово-підвздошного зчленування з обох сторін, тупа травма живота, розрив сечового міхура, розрив брижейки підвздошної кишки. Гемоперітоніум. Обширна забрюшинна гематома, травматичний шок 2-3 ступ. Висновком МСЕК від 8 травня 2014 року позивачу вперше встановлено 60% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності (а.с. 12). Згідно частини 2 статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже з матеріалів справи вбачається, що під час роботи на підприємстві позивач був травмований 19 червня 2013 року. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з моменту встановлення вперше стійкої втрати професійної працездатності висновком МСЕК 8 травня 2014 року (а.с. 14). Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 60 000 гривень, суд першої інстанції виходив із тяжкості ушкодження здоровя позивача, характеру та тривалості моральних страждань позивача в звязку з отриманням травми, істотності вимушених змін у життєвих стосунках потерпілого та врахував засади розумності, виваженості та справедливості. Виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про часткове задоволення позову. Разом з тим, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення послався на положення статей 22, 1168 ЦК України, які не можуть застосовуватись до цих правовідносин. Положеннями статей 153 та 237-1 КЗпП України передбачені підстави виникнення правовідносин по відшкодуванню власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові. До юридичного складу, що є підставою відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди роботодавцем, є моральні страждання робітника, втрата нормальних життєвих звязків та необхідність для працівника докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Вина роботодавця не відноситься до обовязкових умов для настання відповідальності за спричинення працівнику моральних страждань під час виконання своїх трудових обовязків. Наявність у Кодексі законів про працю України статті 237-1 виключає застосування до випадків заподіяння працівникові моральної шкоди статті 1168 ЦК України, оскільки ці норми встановлюють різні підстави для виникнення обовязку відшкодування шкоди, а саме, згідно із статтею 1168 ЦК України обовязковими умовами відшкодування шкоди є: наявність такої шкоди, протиправність дій і вина її заподіювача, причинний зв*язок між шкодою та протиправними діями. Виходячи з наведеного, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення помилково послався на статтю 1168 ЦК України, яка не розповсюджуються на вказані правовідносини, оскільки між сторонами склалися трудові правовідносини, отримання травми сталось з позивачем під час виконання ним трудових обов'язків і пов'язано з виробництвом. Крім того, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення посилається на статтю 22 ЦК України, положеннями якої передбачені підстави відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, що також не може бути застосовано до спірних правовідносин, оскільки предметом спору в даній справі є відшкодування моральної шкоди. За таких обставин із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції вказаний правовий висновок підлягає виключенню. В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги про необхідність зменшення розміру моральної шкоди на користь позивача є необґрунтованими, оскільки судом врахована тяжкість отриманої позивачем важкої травми: закритого перелому кісток тазу, тупої травми живота, розриву брижу кишки, гемоперітоніуму, розриву сечового міхура, травматичного шоку 3-го ступеню, наслідки цієї травми та встановлення третьої групи інвалідності, порушення нормального укладу життя та істотність вимушених змін у життєвих стосунках потерпілого. Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що при визначенні розміру моральної шкоди не було враховано відсутність вини роботодавця при нещасному випадку, то апеляційний суд виходить із того, що відсутність вини не звільняє роботодавця від відповідальності за спричинення працівнику моральних страждань, завданих йому пошкодженням здоровя під час виконання ним своїх трудових обовязків. Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів спричинення йому саме моральної шкоди спростовуються рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004, пунктом 4.1 якого визначено, що ушкодження здоровя, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні і фізичні страждання. Втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоровя потерпілого погіршено. Щодо доводів апеляційної скарги, що позивачем не було надано доказів, що через отримання виробничої травми порушені його нормальні життєві звязки та що він додає додаткових зусиль для організації його життя, то такі доводи спростовуються Актом про нещасний випадок на виробництві, в якому зазначено діагноз згідно з листком непрацездатності щодо важкості отриманої ним травми під час виконання трудових обовязків та висновком МСЕК про встановлення позивачу втрати працездатності, які були предметом розгляду суду першої інстанції і яким суд дав вірну правову оцінку. Крім того, 8 травня 2014 року позивач був звільнений з роботи за ініціативою адміністрації у звязку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоровя згідно пункту 2 частини 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 7). З наведеного вбачається, що позивач у 51 рік свого життя отримав третю групу інвалідності та був звільнений з роботи за ініціативою відповідача. Доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності є неспроможними, оскільки відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 268 ЦК України позовна давність на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю не поширюється. До апеляційної скарги представником відповідача не було надано жодного нового доказу щодо спростування висновків суду першої інстанції про відшкодування моральної шкоди, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким була надана правова оцінка, та висновки суду першої інстанції не спростовують.

Outcome: partial