Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право на користування житловим будинком в с. Хлопчиці по вул. Зеленій, 57 Самбірського району Львівської області, який належить позивачу на праві власності згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.10.2012 року серії САЕ №595096. [PERSON] у звязку із розірванням шлюбу з дочкою позивача у жовтні 2013р. забрав свої речі та після цього перейшов проживати до своїх батьків у с. Долобів Самбірського району Львівської області; з того часу до будинку №57 по вул. Зеленій у с. Хлопчиці не повертався, - відповідач фактично не проживає за місцем реєстраційного обліку понад один рік, а тому [PERSON] просить у судовому порядку визнати його таким, що втратив право на користування вищевказаним житловим приміщенням. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] в обґрунтування позовних вимог посилались на обставини, викладені у зверненні до суду. Відповідач [PERSON] та його представник-адвокат [PERSON] позову не визнали; відповідач суду ствердив, що лише із травня 2017 року перестав проживати у спірному будинку, оскільки йому в тому числі чиняться перешкоди, а до того він вільно приходив до визначеної своєї кімнати у будинку позивача, інколи давав кошти з оплати за газ, господаркою не цікавився, але своїми відвідуваннями брав участь у вихованні дітей. Однаково відповідач пояснив, будучи допитаним як свідок, що в нього із власником житла була домовленість про проживання у [INFO] ще із 2003 року. У звязку з цим [PERSON] вкладав у будинковолодіння кошти: робив ремонти, замінив вікна, полагодив фасад будинку. Через це і складені обставини, а також через реєстрацію у вказаному будинку він має намір надалі приділяти якось час дітям, а тому відповідач [PERSON] переконаний, що не втратив право на користування житлом за зареєстрованим місцем проживання. Аналогічну позицію більш у правовому полі підтримав представник відповідача [PERSON], котрий вважає свого довірителя членом сімї власника спірного житла і переконаний, що позивачем не доведено спірного питання у суді як власними поясненнями, поданими суду документами, так і показаннями свідків. Зясувавши обставини справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного: Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обовязок доказування і подання доказів. Тому, при задоволенні позову суд виходить із засад змагальності щодо подання таких, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства; з аналізу представлених і наявних у цивільній справі документів. Судом установлено, що будинок №57 по вул. Зеленій в с. Хлопчиці Самбірського району Львівської області документально перебуває у власності [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №35971106 від 24.10.2012 року та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24.10.2012 року серії САЕ №595096. Із копії будинкової книги відомо, що в спірному будинку із 30.10.2012р. є зареєстрований [PERSON], - відповідач у цивільній справі. Згідно довідки Новосілко-Гостиннівської сільської ради Самбірського району №18 від 05.01.2017 року про склад сімї або зареєстрованих у житловому будинку осіб у будинку №57 по вул. Зеленій у с. Хлопчиці Самбірського району відповідач зареєстрований, але не проживає. Із акту обстеження матеріально-побутових умов сімї [PERSON] за участі двох депутатів Новосілко-Гостиннівської сільської ради та двох сусідів, завіреного сільським головою від 20 березня 2017 року відомо, що в будинку №57 по вул. Зеленій Самбірського району [PERSON], [INFO], починаючи із жовтня 2014 року фактично не проживає; спільного майна вони не мають і спільного господарства не ведуть. Вислухавши категоричну позицію сторони відповідача не брати до уваги наведені вище два докази того, що вони сфальсифіковані: чи то в різний час підписані, чи не тими особами, суд не бере до уваги, оскільки на противагу цій позиції наведена інформація у Довідці та в Акті знайшла своє підтвердження у судовому засіданні із пояснень представника позивача [PERSON], із допитаної останньої в якості свідка та її послідовних та однакових показань, із показань допитаних судом свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Водночас суд не погоджується із твердженням представника відповідача [PERSON], що його довіритель [PERSON] є членом сімї власника спірного житла. Сторона відповідача як і позивачі взаємно опираються на вимоги ст. 405 ЦК України, відповідно до якої установлено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У наведеному випадку Цивільним кодексом України як загальним актом порівняно з Сімейним та Житловим кодексами введено додаткові вимоги для набуття прав користування житлом; разом з тим і відсутнє однозначне узгодження СК України та ЖК України стосовно визначення поняття «сімя» та «члени сімї». Ч. 1 ст. 405 ЦК України підлягала б швидше до застосування із житловим законодавством, ніж сімейним, оскільки право користування житловим приміщенням за своєю природою є правовідношенням сервітутного типу і не може регулюватись нормами житлового законодавства. Тому застосування ст. 64 СК України та ст. 156 ЖК України, на що посилається представник-адвокат, можливе тільки за аналогією. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сімї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. У судовому засіданні із представлених документів, пояснень представників позивача [PERSON] та [PERSON], допитаних свідків, знайшло своє підтвердження, що відповідач [PERSON] фактично не проживає на протязі більше трьох років і лише формально залишився зареєстрованим у [INFO], відтак, позов підставний і його слід задовольнити. У свою чергу безпосередньо відповідачем [PERSON] суду не доведено і не надано жодних даних про те, що він із власником житла [PERSON] мав домовленість щодо користування будинком останнього із початку проживання там із 2003 року, чи із часу реєстрації 30.10.2012 року, в який спосіб і на яких конкретно умовах; не доведено нічим продовження проживання в займаному житлі, - постійного проживання із жовтня 2013 року по травень 2017р. із власником будинку та про те, що він вів з ним спільне господарство у цей період; відповідач також суду не ствердив, що обумовлена ніби то його кімната в будинку [PERSON] є його житловим приміщенням, яке він має право займати за визначенням власника будинку, - як того вимагає ст. 405 ЦК України. Крім наведеного представники позивача наголосили, що їх довіритель [PERSON] звернувся до суду виходячи із захисту права власності. А згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до Цивільного Закону України позивач є субєктом права приватної власності, де в тому числі регламентовано право використовувати належне майно; власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків; захист права власності здійснюється судом. Вслід цьому, гарантуючи захист права власності, закон надає [PERSON] як власнику право вимагати усунення порушення його права, хоча це порушення і не є поєднане з позбавленням володіння у спосіб, передбачений ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України на обєкт права власності житло житловий будинок, який розташований в с. Хлопчиці Самбірського району по вул. Зеленій, 57 Львівської області (ст. 379 ЦК). А право власника житлового будинку визначені ст. 380 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном; тому, враховуючи все вище наведене, суд прийшов до висновку про підставність позову [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на проживання та користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку [PERSON], [INFO]. Судові витрати по цивільній справі підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦК України.

Outcome: approved