Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], де третя особа орган опіки і піклування Тячівської райдержадміністрації про визначення місця проживання дітей. В позовній заяві зазначила, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 11 лютого 2003 року по 13 січня 2015 року. Оскільки сімейні відносини між ними не склалися через діаметрально протилежні характери, погляди на життя , фізичну та психологічну несумісність, що призводило до безпричинних сварок та скандалів в сімї, то шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу мають трьох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дочка [PERSON] залишилася проживати з нею, а інших двох дітей відповідач забрав до себе. Згідно рішення Тячівського районного суду від 17 лютого 2015 року з відповідача стягуються аліменти на утримання доньки в розмірі 1000 гривень щомісячно до досягнення нею повноліття. А згідно висновку Тячівської районної державної адміністрації № 95 від 01.04.2015 року їй було надано згоду на зустріч з малолітніми дітьми: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у визначені дні по місцю проживання матері. В 2015 році вона неодноразово приїздила в с. Терново до відповідача для зустрічі з дітьми з метою приймання активної участі у їх вихованні та утриманні, однак відповідач не надавав їй такої можливості. Увесь час, коли вона намагалася зустрітися з дітьми, постійно брутально висловлювався на її адресу і не допускав її до дітей. До даного часу вона та відповідач не дійшли згоди щодо місця проживання дітей. Від сусідів її колишнього чоловіка дізналася, що він постійно залишає дітей, виїжджає за кордон, і майже не займається вихованням дітей. У звязку з цим вона запропонувала відповідачу передати дітей на її утримання та виховання, однак відповідач безпідставно їй відмовив. Вважає, що дітям краще буде з нею, так як відповідач, на її думку своєю аморальною поведінкою негативно впливає на їх виховання. Вона має роботу, самостійний дохід і постійне місце проживання. Спиртними напоями не зловживає, за місцем проживання характеризується позитивно. Вона не згодна з тим, щоб її малолітні діти проживали з відповідачем і наполягає на визначенні місця проживання їх малолітніх дітей разом з нею їхньою мамою. Просить визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] з нею [PERSON] в с. Новоселиця вул. Кубинця № 30, Тячівського району. Позивачка і її представник в судовому засіданні позов підтримали посилаючись на викладені в письмовій позовній заяві обставини і просять позов задоволити. Позивачка додатково пояснила, що малолітнім дітям потрібна материнська увага. На її думку діти бояться батька через його негативну поведінку, а сина [PERSON] батько умисно налаштував проти неї. Наполягає, щоб діти були з нею і вважає, що спроможна забезпечити їм комфортні умови для проживання і навчання. При цьому вказує, що відповідач також власного житла немає. Твердження відповідача про те, що вона перебувала на лікуванні в психіатричній лікарні вважає надуманими,оскільки саме він обманом завіз її і залишив у тій лікарні, звідки одразу наступного дня забрали її родичі. Також вона заперечує проти доводів відповідача про те, що вона згодна була відмовитися від дітей взамін купівлі для неї автомобіля, оскільки вона ніколи на таке не погоджувалася. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив посилаючись на те, що після розірвання шлюбу за згодою дружини сини проживали з ним і він забезпечував їх всім необхідним. На доньку [PERSON], яка проживає з матірю, він сплачує аліменти. Це питання про місце проживання дітей було вирішено остаточно ще при розгляді справи про стягнення аліментів. Однак в подальшому позивачка без його відому забрала і малолітнього сина [PERSON] та перешкоджає бачитися з ним. При цьому мала місце розмова з позивачкою, що підтверджує аудіо записом, де вона погоджувалася відмовитися і залишити йому дітей у разі якщо він купить для неї новий автомобіль. Вважає, що позивачка поводиться неадекватно, вона направлялася для лікування в психіатричну лікарню і, на його думку, не спроможна забезпечити дітям належні умови для проживання, лікування і виховання. Настоює щоб малолітні сини проживали за місцем його проживання і просить в задоволенні позову відмовити. Представник органу опіки і піклування Тячівської райдержадміністрації в судове засідання не зявився, так як згідно до поданої заяви просив розглянути справу у його відсутності, позов підтримав частково з посиланням на рішення органу опіки і піклування,а тому суд в порядку ст. 169 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних в справі доказів. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 лютого 2003 року і від шлюбу мають трьох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]( а.с.8-10). Згідно до рішення Тячівського районного суду від 13 січня 2015 року шлюб між сторонами розірвано( а.с.18). Після розірвання шлюбу донька [PERSON] залишилася проживати з матірю, а сини [PERSON] та [PERSON] з батьком, що підтвердили в судовому засіданні сторони. Відповідно до рішення Тячівського районного суду від 17 лютого 2015 року зобовязано відповідача до сплати аліментів на користь позивачки в розмірі по 1000 гривень щомісячно на утримання доньки [PERSON] починаючи з 18 листопада 2014 року і до її повноліття( а.с.11, 12). Одночасно між сторонами існував спір щодо участь кожного з батьків у вихованні малолітніх синів [PERSON] і [PERSON], що стало підставою для звернення позивачки [PERSON] з цього приводу в комісію з питань захисту прав дитини при Тячівській райдержадміністрації та рішенням органу опіки та піклування від 01.04.2015 року надано їй згоду на зустрічі з дітьми у визначені дні, а відповідачу [PERSON] рекомендовано не перешкоджати зустрічам матері з дітьми( а.с.13). 23 жовтня 2015 року відповідачем зареєстровано шлюб з іншою жінкою( а.с.35). Свідки [PERSON] і [PERSON], які є сестрами позивачки, в судовому засіданні ствердили, що за час сумісного проживання відповідач [PERSON] ображав їх сестру, що негативно впливало на дітей. А після розірвання шлюбу він перешкоджав їх сестрі в зустрічах з дітьми. На даний час донька [PERSON] і син [PERSON] проживають з матірю, де їм створені всі відповідні умови і де, як їм відомо, вони бажають залишатися в подальшому. Син [PERSON] на даний час проживає з батьком і про його бажання не знають. Подібні показання надав в судовому засіданні свідок [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є двоюрідним братом відповідача і часто буває у нього вдома. Йому відомо, що на даний час їх син [PERSON] проживає з своїм батьком і дитині там добре. За інших дітей йому нічого невідомо. Однак памятає випадок, коли перевозили речі відповідачки, то малолітній [PERSON] хотів поїхати з батьком, однак мати дитини цього не дозволила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є двоюрідним братом позивачки і раніше працював військовим лікарем. Одного разу, точну дату не памятає, йому зателефонували родичі і повідомили, що [PERSON] знаходиться в психіатричній лікарні в м. Берегово. Приїхавши в дану лікарню мав розмову з лікарями про підстави її госпіталізації в психіатричну лікарню, з якої зрозумів, що єдиною підставою прийняття на обстеження були виключно пояснення відповідача. У позивачки мав місце нервовий стрес, викликаний розладами у сімї і жодних психіатричних захворювань вона не мала. Її в той же день одразу відпустили додому. Згідно ст. 141 CK України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. А згідно до ст..ст. 160, 161 цього Кодексу місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними вирішується судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Як встановлено в судовому засіданні, на час розгляду справи в суді малолітні [PERSON] і [PERSON] проживають з позивачкою, а малолітній [PERSON] з відповідачем та згоди сторін щодо місця проживання не досягнуто, що підтвердили сторони. При цьому сторони за місцем проживання характеризуються позитивно і хоч не мають власного житла, однак кожний забезпечений належними умовами для проживання і здатен створити комфортні умови для проживання і виховання дітей( а.с.14, 36-40). Жодних доказів, які б достовірно стверджували, що якась з сторін неналежно виконувала свої батьківські обовязки чи ухилялася від їх виконання в судовому засіданні не наведено. У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Крім того, згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості;\~малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей. Малолітня [PERSON], яка досягла десятирічного віку, в судовому засіданні заявила, що вона бажає проживати з матірю і повертатися до батька не хоче. Її молодший брат [PERSON], як їй відомо, також не бажає зустрічатися з батьком і хоче залишатися з матірю. А малолітній [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що бажає залишатися проживати в сімї з батьком, оскільки йому там добре. До матері переїжджати категорично відмовляється. Від батька також знає, що той хоче щоб і брат [PERSON] жив з ними. Згідно до висновку органу опіки і піклування рекомендовано залишити малолітніх [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] на вихованні у матері [PERSON], а малолітнього [PERSON], [INFO] у батька [PERSON]( а.с.33,34). Оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд при вирішенні спору щодо місця проживання дітей бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дітей до кожного з них, їх вік, стан здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Беручи до уваги факт вже проживання дітей [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] разом з матірю, належні умови їх проживання, особисту заяву малолітньої [PERSON], яка досягла десятирічного віку, про бажання проживати з матірю та відсутність жодних підстав для відібрання малолітнього [PERSON] від матері, суд вважає , що в інтересах дітей позов в цій частині слід задовольнити. А беручи до уваги факт постійного проживання малолітнього [PERSON], [INFO] разом з батьком, з яким після розірвання шлюбу між сторонами не розлучався, його особисту прихильність до батька і категоричне небажання повертатися до матері, що в даному випадку є винятковими обставинами, суд вважає, що в інтересах дитини в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Заперечення відповідача проти позову і його доводи про те, що за станом здоровя позивачка не може виховувати дітей, суд вважає необґрунтованими, оскільки остання на обліку у психіатра не перебуває(а.с.17), а інших належних і допустимих доказів щодо цього не наведено. На заслуговують на увагу і твердження відповідача про те, що позивачка погоджувалася відмовитися від дітей взамін на новий автомобіль, оскільки із змісту аудіо запису розмови між сторонами, на яку посилається відповідач, такий факт не встановлений. На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати в частині сплати судового збору покласти на позивачку.

Outcome: partial