Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з даною позовною заявою, мотивуючи тим, 07.08.2010 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблений відповідний запис за №102. За час шлюбу в них народилися троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що за останній рік спільне життя з [PERSON] не склалося через різні погляди несімейне життя, непорозуміння посприяли їхньому відчуженню та втраті відчуття любові, поваги один до одного. На даний час їхній шлюб носить формальний характер, шлюбні відносини між ними припинені, проживають вони окремо, спільного господарства вони не ведуть. Примирення між ними є неможливим та суперечить їхнім інтересам та інтересам їх дітей. За весь час окремого проживання з [PERSON] , їхні малолітні діти перебувають повністю на його утриманні, він дбає про них, забезпечує їх розвиток та виховання. За таких обставин, позивач просить шлюб, який був укладений 07.08.2010 між [PERSON] та [PERSON] розірвати, місцем проживання дітей визначити за батьком за його місцем проживання, стягнути на його користь кошти на утримання дітей в розмірі 2 531 грн. з яких: 779,50 грн. на утримання [PERSON] , 779,50 грн. на утримання [PERSON] та 972 грн. на утримання [PERSON] та стягнути з [PERSON] на його користь понесені ним судові витрати. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак надав суду заяву відповідно до якої, позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити та розглянути справу у його відсутні, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася повторно, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, в т.ч. шляхом розміщення повідомлення на офіційному веб сайті судової влади України. Представник служби у справах дітей Ужгородської районної державної адміністрації у судове засідання не з`явився, однак надав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відзиву у визначений судом строк відповідач не надіслав. Згідно з ч.8 ст.178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи вищенаведене, суд у відповідності до ст.ст.211,223 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу у відсутність учасників справи, на підставі наявних у суду матеріалів. Крім того судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, виходячи з їх належності, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з свідоцтва серії [NUMBER] від 07.08.2010 року про шлюб, 07.08.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблений відповідний запис за №102. За час шлюбу у подружжя народилася донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] та донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що шлюб між подружжям [PERSON] та [PERSON] виявився невдалим, сімейне життя між ними не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, проживають окремо, тобто даний шлюб існує тільки формально. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Що стосується вимоги про встановлення місця проживання дітей, слід зазначити наступне. З довідки про склад сім`ї №481/02-12 від 20.12.2017 виданої Невицькою сільською радою, слідує, що малолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проживають разом з батьком за адресою [ADDRESS] та відвідують Невицьку та Кам`яницьку загальноосвітні школи І-ІІІ ступенів Ужгородського району, що підтверджується довідками за №219 та №45/01-35 від 01.10.2019 виданими директорами вищевказаних шкіл. Враховуючи вищенаведене, місцем проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , слід визначити за місцем проживання батька [PERSON] . Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. У статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ст.182 ЦПК України та роз`яснень, що містяться в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. №3, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні встановлено, що малолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , перебувають повністю на утриманні батька [PERSON] , який дбає про них, забезпечує їх розвиток та виховання, діти відвідують начальні заклади в с. Кам`яниця та в с. Невицьке. При визначенні розміру аліментів суд враховує відсутність у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, матеріальне становище відповідача та позивача. Аналізуючи в сукупності всі зібрані та досліджені судом обставини, приймаючи до уваги, що обов`язок щодо утриманні неповнолітніх дітей покладено на обох батьків, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення та слід стягнути з [PERSON] на користь позивача кошти на утримання їх малолітніх дітей, у твердій грошовій сумі у розмірі 2 531 грн., з яких : 779,50 грн. на утримання [PERSON] , [INFO] , 779,50 грн. на утримання [PERSON] , [INFO] та 972,00 грн. на утримання [PERSON] , [INFO] , щомісяця починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 704,80 грн. сплаченого судового збору та 1535,80 грн. судового збору на користь держави.

Outcome: approved