Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до начальника ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» [PERSON] та Шепетівської місцевої прокуратури про відшкодування моральної шкоди в розмірі 250000 грн. В подальшому позивач та його представник поданими заявами просили замінити неналежного відповідача начальника установи [PERSON] на ДУ «Замкова виправна колонія (№58)». Зазначені заяви були судом задоволено та замінено відповідача у справі. Також ухвалою суду від 20.09.2017 року за клопотанням позивача та його представника було звільнено позивача від сплати судового збору. В своїй позовній заяві [PERSON] вказує на порушення його прав відповідачами, що призвело до завдання йому моральної шкоди, яку він оцінює в 250000 грн. В обґрунтування позову зазначає, що в порушення вимог Кримінально-виконавчого кодексу України, Кодексу законів про працю України, Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 07.03.2013 року №296/5, в ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» порушувались його трудові права; службовими особами установи виконання покарань здійснювалась підробка документів; порушувались норми його харчування як засудженого, передбачені постановою Кабінету Міністрів України №336 від 16.06.1992 року «Про норми харчування осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках розподільниках та інших приймальниках Національної поліції»; в жилих приміщеннях колонії не дотримувались температурні норми в опалювальний період; кошти, що знаходились на його особовому рахунку, а також його сигарети викрадались працівниками ДУ «Замкова виправна колонія (№58)». Також вказує, що Шепетівська місцева прокуратура на його неодноразові звернення з приводу порушення зазначених прав не реагувала належним чином, чим допустила бездіяльність. В судове засідання, призначене на 19.03.2019 року, позивач, повідомлений належним чином про дату, час, місце судового розгляду, про що свідчить розписка про вручення повістки, в якій зазначено про відмову [PERSON] від її отримання, не прибув, причин неявки суд не повідомив, із заявою про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Крім того, як свідчить повідомлення ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» від 06.03.2019 року №2/1396, [PERSON] 04.03.2019 року був звільнений із вказаної установи, а тому мав можливість особисто зявитись в судове засідання. Належним чином повідомлений представник позивача в судове засідання, призначене на 19.03.2019 року, не прибув, причин неявки суду не повідомив. Представники Шепетівської місцевої прокурати та ДУ «Замкова виправна колонія (№58)», повідомлені належним чином про дату, час, місце судового розгляду, в судове засідання не прибули. Представник установи виконання покарань подав заяву про слухання справи за його відсутності, зазначивши, що проти задоволення позову заперечує. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною другою вказаної статті встановлено вичерпний перелік підстав для відкладення розгляду справи, яких судом в даній справі не встановлено. При цьому ч.3 ст.223 ЦПК України зобовязує суд провести судовий розгляд справи у випадку неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Таким чином, суд, враховуючи, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час, місце судового розгляду, не прибули в судове засідання, про причини неявки не повідомили, вважає за необхідне вирішити дану справу на підставі наявних в ній доказів. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. В судових засіданнях, які були проведені за участю сторін (їх представників), позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Крім того позивач пояснив, що він працював в їдальні та днювальним в установі виконання покарань, при цьому роботодавцем порушувались вимоги трудового законодавства щодо тривалості його робочого часу, нарахування та виплати йому заробітної плати. Із вказаних приводів він звертався до Шепетівської місцевої прокуратури, але працівники останньої не реагували на такі звернення, не вчинили дії, направлені на поновлення його прав. В судових засідання, в яких були присутні представники відповідачів, останні проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, вказуючи про його необґрунтованість. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, допитавши свідка, приходить до наступних висновків. Відповідно до положень ст.56 Конституції України,\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до приписів ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Частиною 2 статті 1167 ЦК України\~визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Згідно ст.1174 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Пунктами 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.01.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В ході\~розгляду справи\~встановлено,\~що [PERSON],\~під час\~виникнення спірних\~правовідносин,\~відбував покарання\~у виді\~позбавлення волі\~у ДУ\~«Замкова виправна\~колонія (№58)»,яка є установою максимального рівня безпеки. Як підтверджується довідкою №419 (т.1, а.с.85) та копіями наказів про призначення на роботу та звільнення з роботи (т.1, а.с.86-96), [PERSON] був призначений у вказаній колонії на посаду робітника з роздачі та доставки їжі на 0,5 ставки 02.06.2014 року, звідки звільнений наказом від 15.09.2014 року. В подальшому, 16.09.2014 року, позивач був призначений на зазначену посаду на повну ставку. З даної посади він був звільнений 01.10.2014 року. Наказом начальника установи №11 від 03.11.2014 року [PERSON] знову був прийнятий на зазначену посаду на 0,5 ставки. Надалі, 01.12.2014 року наказом начальника установи №12 позивач був звільнений з посади робітника з доставки та роздачі їжі та призначений на посаду днювального на 0,5 ставки, звідки був звільнений 03.03.2015 року. За час роботи позивача в установі виконання покарань складалися табелі виходу на роботу (т.1, а.с.208-216), зі змісту яких встановлено, що він виконував покладені на нього трудові обовязки: в червні 2014 року протягом 75,5 годин (при нормі тривалості робочого часу 151 година на місяць), в липні 2014 року 92 годин (при нормі 184 годин), в серпні 2014 року 80 годин (при нормі 160 годин), у вересні того ж року, коли позивач по 15.09.2014 року працював на 0,5 ставки, а з 16.09.2014 року на повну ставку, 128 годин (при нормі 176 годин), в листопаді 2014 року 60 годин (при нормі 160 годин), в грудні 2014 року протягом 70,5 годин (при нормі 183 години), в січні 2015 року 73,5 годин (при нормі - 159 годин), в лютому 2015 року 80 годин ( при нормі 160 годин) та в березні 2015 року протягом 7 годин (при нормі 168 годин). Як підтверджується довідками ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» №№421,422 від 01.12.2017 року (т.1, а.с.98, 99), №35 від 01.02.2018 року (т.1 а.с.201), копією особового рахунку по заробітній платі [PERSON], останньому заробітна плата нараховувалась за фактично відпрацьований час (погодинна система оплата праці), виходячи із норми тривалості робочого часу та законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати, тобто з 1218 гривень. Після утримання з нарахованої заробітної плати податків та зборів, витрат на харчування позивача, його речове забезпечення, на використані ним комунально-побутові послуги, йому було виплачено (зараховано на особовий рахунок) в 2014 році: за червень, липень, серпень по 152, 25 грн. щомісячно, за роботу у вересні 344,57 грн., у листопаді 114, 19 грн., у грудні 117, 31 грн. За січень 2015 року позивачу було виплачено 140, 76 грн., за лютий 2015 року 152, 25 грн., за березень 2015 року було виплачено заробітну плату в загальній сумі 22, 40 грн. Відповідно до приписів, встановлених ст.ст.119, 120 КВК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), для осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, робочий тиждень не може перевищувати норму тривалості робочого часу, встановленого законодавством про працю. Час початку і закінчення роботи (зміни) визначаються адміністрацією колонії. Засуджені звільняються від роботи у вихідні, святкові та неробочі дні, визначені законодавством про працю. З урахуванням характеру виконуваних засудженим робіт допускається підсумований облік робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин. Праця засуджених організовується з додержанням правил охорони праці, техніки безпеки виробничої санітарії, встановлених законодавством про працю. Праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України. У виправних колоніях на особовий рахунок засуджених, які працюють на виробництві, зараховується незалежно від усіх відрахувань не менш як двадцять пять відсотків нарахованого їм місячного заробітку. Слід вказати, що умови праці засуджених до позбавлення волі та її оплата, регулюється Інструкцією про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 07.03.2013 року №296/5. Відповідно до приписів, викладених в п.п.3.1., 4.1., 4.1.1., 4.2., 5.1., 5.2., 5.4., 5.8.1. вказаної Інструкції, засуджені до позбавлення волі працюють у місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією установи. Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей залежно від статі, віку, працездатності, стану здоровя, спеціальності. Для засуджених робочий тиждень не може перевищувати норму тривалості робочого часу, встановленого законодавством про працю. Час початку і закінчення роботи (зміни), перерви для відпочинку і приймання їжі визначається начальником установи, слідчого ізолятора згідно з Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затвердженими наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 25 грудня 2003 року № 275, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 31 грудня 2003 року за № 1277/8598. До тривалості робочого часу засуджених не включається час: перевірок наявності засуджених на робочих місцях, проведення огляду і обшуку виробничих обєктів, якщо це призводить до зупинки виробничого процесу; виведення на роботу та зняття з роботи. Якщо за характером виробництва та умовами роботи, а також виходячи з особливостей функціонування установ, слідчих ізоляторів, запровадження пятиденного робочого тижня є недоцільним, за рішеннями начальників установ, слідчих ізоляторів, погодженими з територіальними органами управління Державної пенітенціарної служби України (далі - ДПтС), встановлюється шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. При шестиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи не може перевищувати 7 годин при тижневій нормі 40 годин, 6 годин - при тижневій нормі 36 годин і 4 години - при тижневій нормі 24 години. Засуджені звільняються від роботи у вихідні, святкові та неробочі дні, визначені законодавством про працю. Залучення засуджених до роботи у ці дні проводиться за письмовим наказом начальника установи, слідчого ізолятора. Праця засуджених оплачується відповідно до її кількості і якості. Підприємства установ розраховують тарифні ставки, посадові оклади для диференціації оплати праці залежно від професії і кваліфікації засуджених, складності й умов виконуваних ними робіт. Заробітна плата, нарахована засудженим, за умови виконання ними норми виробітку (денної, тижневої, місячної) або тривалості робочого часу (у тому числі при залученні до робіт на підприємствах державної або інших форм власності) не може бути менше законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати. Праця засуджених оплачується відрядно, погодинно або за іншими системами оплати праці. Погодинна система оплати праці для засуджених застосовується лише на роботах, що не піддаються нормуванню та точному обліку. Заробітна плата, нарахована засудженим, зайнятим на роботах з господарського обслуговування, за умови виконання ними встановленої норми виробітку (денної, тижневої, місячної) або тривалості робочого часу, не може бути менше законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати. З досліджених судом матеріалів справи, зокрема з табелів обліку робочого часу, не вбачається, що позивач залучався до роботи у вихідні та/або святкові дні, в надурочний чи нічний час. Також, зважаючи на встановлені у червні-вересні, листопаді, грудні 2014 року, січні березні 2015 року норми тривалості робочого часу та величина ставки, на яку був прийнятий на роботу [PERSON], судом не встановлено фактів перевищення тривалості встановленого йому робочого часу. Нарахування та виплата заробітної плати позивачу здійснювалась відповідно до тривалості робочого часу з врахуванням встановлених гарантій мінімального її розміру. Розмір зарахованих позивачу на особовий рахунок коштів складає не менше 25% від нарахованого йому щомісячного заробітку. Таким чином, позивачем не надано, а судом не здобуто доказів, які підтверджують порушення його трудових прав. Разом з тим, відповідачем ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» з метою спростування доводів позивача надано копію акту перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування №22-14-04/07, складеного за результатами перевірки, проведеної Територіальною державною інспекцією з питань праці у Хмельницькій області з 07.08.2015 року по 13.08.2015 року. Так, зазначеною перевіркою не встановлено випадків порушення законодавства про працю, в тому числі по відношенню до [PERSON] Крім того, обставини, щодо правильності нарахування заробітної плати [PERSON], проведення відрахувань з неї, підтвердив і допитаний в якості свідка [PERSON], який у 2014 2015 роках працював на посаді головного бухгалтера в ДУ «Замкова виправна колонія (№58)». При цьому слід зауважити, що твердження позивача про наявність кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за №42015240000000093, щодо порушення службовими особами ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» його трудових прав не можуть бути взяті до уваги судом, так як позивачем не надано суду копії вироку або ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності в такому кримінальному провадженні. Згідно приписів ч.6 ст.82 ЦПК України сторона може бути звільнена від доказування в цивільній справі щодо питань, чи мали місце дії (бездіяльність) особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала, та чи вчинені вони цією особою, якщо такі обставини встановлені у вироку суду в кримінальному провадженні або в ухвалі про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності. За відсутності вказаного вироку або ухвали в кримінальному провадженні, на позивача покладається обовязок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Таким чином судом не встановлено порушення трудових прав позивача, який був зайнятий в ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» на роботах з господарського обслуговування. Що стосується посилання позивача на порушення норм харчування, встановлених для засуджених, то слід зазначити наступне. Постановою Кабінету Міністрів України №336 від 16.06.1992 року «Про норми харчування осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках розподільниках та інших приймальниках Національної поліції» затверджено норми харчування осіб, які тримаються у місцях несвободи, норми заміни продуктів харчування та порядок застосування такої заміни. Наданими суду меню-розкладками за період з грудня 2016 року по лютий 2017 року підтверджується відповідність виданих засудженим у вказаний період продуктів харчування та їх маси встановленим нормам. Крім того, протоколами №12, №50, 176 дослідження готової страви та напівфабрикатів, складеними Ізяславським міжрайонним відділом ДУ «Хмельницький обласний лабораторний центр» (т.1, а.с.109-112, 141), підтверджується відповідність визначеного фактичного хімічного складу на калорійність добового раціону харчування розрахунковим даним добового раціону. Також довідкою зазначеної установи від 03.08.2015 року (т.1 а.с.195-196), а також висновком за матеріалами перевірки звернень засуджених [PERSON] та [PERSON], затвердженим начальником управління Державної пенітенціарної служби України у Хмельницькій області [PERSON] 13.08.2015 року (т.1 а.с.198, 199), спростовується твердження позивача про порушення встановлених норм харчування засуджених в колонії. Вказані документи спростовують твердження позивача про порушення його прав на належне харчування під час відбування покарання в ДУ «Замкова виправна колонія (№58)». При цьому, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу в спростування такого висновку суду. Не надано суду позивачем і жодного належного, допустимого, достатнього та достовірного доказу в підтвердження крадіжки сигарет, коштів, що знаходились на його особовому рахунку, підробки документів, неналежного опалення житлових приміщень установи виконання покарань. Натомість представником ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» в спростування доводів позивача надано суду копії договору №К-2 про закупівлю пари та гарячої води від 24.02.2016 року з додатковими угодами №1 від 03.03.2016 року та №2 від 15.11.2016 року, №3 від 16.12.2016 року, №4 від 30.12.2016 року, №5 від 27.01.2017 року, №6 від 01.02.2017 року; договір №К-2 про закупівлю пари та гарячої води від 16.02.2017 року з додатковою угодою №1 від 24.02.2017 року, а також акти надання послуг №81 від 31.10.2016 року, №4181 від 29.11.2016 року, №113 від 30.12.2016 року, №4004 від 30.01.2017 року, №4018 від 28.02.2017 року (т.1 а.с.113-122), якими підтверджується замовлення та надання послуг державній установі «Замкова виправна колонія (№58)» щодо постачання пари для опалення приміщень колонії протягом опалювального періоду 2016-2017 років. Крім того, твердження позивача про крадіжку коштів з його особового рахунку спростовується наданими відповідачем довідкою про рух коштів на особовому рахунку засудженого [PERSON] №420 від 01.12.2017 року (т.1, а.с.97), копіями списків на отоварення засуджених за липень, серпень, вересень, жовтень, грудень 2014 року, березень, квітень 2015 року (т.1, а.с.100-108). Відповідно до відомостей, що містяться у зазначених доказах, всі витрати з особового рахунку [PERSON] були здійснені ним на придбання продуктів харчування, телефонні переговори та поштове відправлення. Таким чином, позивачем не доведено наявності фактів порушення його прав державною установою «Замкова виправна колонія (№58)», внаслідок чого йому могла бути завдана моральна шкода. Що стосується бездіяльності Шепетівської місцевої прокуратури, то слід зазначити, що в матеріалах справи наявні копії скарг [PERSON], з якими він звертався неодноразово до органів прокуратури, в тому числі щодо порушення його трудових прав, порушення норм харчування, встановлених для засуджених, Вказані заяви не залишились без реагування зі сторони Шепетівської місцевої прокуратури, про що свідчать копії відповідей позивачу, вказівки органу прокуратури про усунення порушень (т.1 а.с.181, 185, 186, 190, 197, т.2 а.с.7-31). Незгода позивача зі змістом відповідей органу прокуратури не вказує на бездіяльність останнього. Таким чином право [PERSON] на належний розгляд його звернень не було порушено. Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Разом з тим, позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що діями відповідачів йому заподіяна моральна шкода, та що ці дії носили неправомірний характер. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що відповідачами по справі не вчинено протиправних дій (бездіяльності), якими було порушено права позивача та спричинено йому моральних чи фізичних страждань. А відтак в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Підстави для розподілу судових витрат відсутні. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed