Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення сум компенсації втрати частини доходів, виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначено, що позивач з 24.04.1996р. по 02.04.2012р. перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця», правонаступником якого є ПАТ «Українська залізниця». В порушення норм ст.47,116 КЗпП у день звільнення відповідачем виплата заробітної плати позивачу у повному обсязі не була здійснена та остаточний розрахунок в сумі 28234,95грн.(без вирахування податків) було здійснено лише 30.11.2017 року на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22.05.2017 року, яке набрало законної сили 04.10.2017 року. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, оскільки позивач був звільнений 02.04.2012р., а остаточний розрахунок здійснено лише 30.11.2017р., за період з 02.04.2012р. по 29.11.2017р., з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, кількість календарних днів становить 1419 днів, отже, сума середнього заробітку за весь час затримки складає 263550,87грн.(1419 днівх на 185,73грн. середньоденна заробітна плата), яку позивач просить стягнути на його користь. Крім того, позивач просить стягнути на його користь компенсацію втрати частини доходу у зв?язку із затримкою виплати розрахунку при звільнені у сумі 28047,75грн, яка відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» мала бути виплачена відповідачем відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, визначеному чинним законодавством, а також стягнути понесені судові витрати. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON], яка діє на підставі ордеру на надання правової допомоги серії [NUMBER], в судове засідання не з*явилися. Через канцелярію суду представником позивача подана заява, відповідно до якої просить розглянути справу у відсутності позивача та його представника та задовольнити позовні вимоги згідно із заявою про зменшення позовних вимог(а.с.99). Представником відповідача АТ «Укрзалізниця» Туренко Н.В., яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, через канцелярію суду подана заява, відповідно до якої просить розглянути справу у відсутності представника відповідача з урахуванням заяви позивача про зменшення позовних вимог(а.с.121). Від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву(а.с.89-93), відповідно до змісту якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову у зв»язку з тим, що [PERSON] пропущений установлений законодавством тримісячний строк для звернення до суду, оскільки в день його звільнення 02.04.2012 року з ним був проведений відповідний розрахунок, отже, про належну йому до сплати суму грошових коштів позивач був обізнаний на той час, але до суду він звернувся майже через шість років - 23.02.2018 року.Крім того, зазначають, що позивача [PERSON] було звільнено з підприємства згідно його особистої заяви за п.5 ст.36 КЗпП України та йому було виплачено всі належні нараховані суми, з приводу яких був відсутній спір, що, на думку відповідача, є беззаперечним підтвердженням вжиття відповідачем всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов*язання, а отже, й відсутності в його діях вини, що, в свою чергу, є підставою для відмови у задоволенні позову.Також, відповідачем зазначено, що здійснений позивачем розрахунок складений з порушенням вимог п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України 08.02.1995 №100, оскільки при розрахунку використано кількість календарних днів, а не робочих. На підставі викладеного, просять відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON].(а.с.89-93). Разом з тим, представником відповідача подана письмова заява про заміну найменування відповідача з ПАТ «Українська залізниця» на АТ «Українська залізниця», оскільки Постановою Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року № 938 «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» тип Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного змінено на приватне, та його перейменовано в Акціонерне товариство «Українська залізниця», що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань(а.с.123-136), отже, вірним найменуванням відповідача на даний час є Акціонерне товариство «Українська залізниця», яке і вказується у рішенні суду. Представником позивача - адвокатом [PERSON] надана відповідь на відзив, відповідно до якої представник позивача вважає доводи відповідача щодо пропущення строку звернення до суду безпідставними з огляду на те, що трьохмісячний строк для звернення до суду за стягненням середнього заробітку згідно ст. 117 КЗпП України обчислюється з дня повного розрахунку, а не з дня звільнення. Доводи відповідача щодо відсутності вини та здійснення повного розрахунку із позивачем при його звільнені спростовуються рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22.05.2017 року, яке набрало законної сили 04.10.2017 року, та яким з відповідача стягнута заборгованість із виплати заробітної плати у сумі 28234,95грн..(а.с100-101). Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Позивач [PERSON] перебував з відповідачем у трудових відносинах з 24.04.1996 року по 02.04.2012 року та працював у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця», що підтверджується даними його трудової книжки(а.с.10-13) та відповідачем не оспорюється. Правонаступником вказаного підприємства є ПАТ «Українська залізниця» та Постановою Кабінету міністрів України від 31.10.2018 року № 938 «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» тип Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного змінено на приватне та його перейменовано в Акціонерне товариство «Українська залізниця»(а.с.123-136). Відповідно до ст.ст. 47, 116 Кодексу законів про працю України(далі КЗпП), при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя у справі №332/633/17(провадження №2/332/392/17) від 22.05.2017 року, яке ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 04.10.2017 року залишено без змін(а.с.16-17), стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати за 285 діб невикористаного часу домашнього відпочинку у сумі 28234грн.95коп. та витрати на правову допомогу в сумі 2000грн.(а.с.14-15). Постановою Верховного Суду від 16.08.2018 року вищевказані рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22.05.2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 04.10.2017 року залишено без змін(а.с.74-77). Отже, судом на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що у день звільнення в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України позивачу [PERSON] виплата заробітної плати у повному обсязі не була здійснена. Відповідно до довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 01.12.2017 року на рахунок [PERSON] за рішенням суду у справі №332/633/17 ПАТ «Укрзалізниця» 30.11.2017 року перераховано суму у розмірі 28234,95грн.(а.с.18). Таким чином, судом встановлено та сторонами не оспорюється, що відповідачем АТ «Укрзалізниця»позивачу [PERSON] виплачена заборгованість по заробітній платі в сумі 28234,95грн. за рішенням суду, яке набрало законної сили 04.10.2017 року, лише 30.11.2017 року. Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущений без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним (правова позиція Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року справа № 6-1626цс17). Згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Як вбачається із роз»яснень, що містяться в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. У зв»язку з викладеним, посилання представника відповідача на вжиття всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов*язання, як на обставину, що виключає вину відповідача у нездійсненні розрахунку не приймається судом до уваги. Таке ж роз'яснення цієї норми права, окрім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статі 117 цього кодексу. Аналіз наведених положень ст.117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що за рішенням суду остаточно позивачу кошти виплачені 30.11.2017р., про що позивач дізнався у вказану дату, оскільки кошти прийшли йому на картковий рахунок, що підтверджується випискою по рахунку, а до суду позивач звернувся 23.02.2018 року, тобто у встановлений законодавством тримісячний строк, отже, посилання відповідача у відзиві на позовну заяву щодо пропущення позивачем строку на звернення до суду не може бути прийняте до уваги.Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 02.04.2012 року по 29.11.2017 року включно, що складає 1419 днів. Відповідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно п. 8 зазначеного Порядку середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивача було звільнено у квітні 2012 року, отже, середньоденна заробітна плата має обчислюватись виходячи із його заробітної плати без виключення сум відрахуванням на податки та збори за лютий та березень 2012 року та її діленням на кількість відпрацьованих днів за цей період. Відповідно до копій особових рахунків, позивачем у лютому 2012 року було відпрацьовано 8 робочих днів та отримано 1449,58грн., у березні 2012 року відпрацьовано 15 робочих днів та отримано 2822,30грн.. Таким чином, заробітна плата позивача за лютий-березень 2012 року для обчислення середньоденної заробітної плати складає 4271,88грн.(1449,58грн.+2822,30грн.). Кількість відпрацьованих днів за вказаний період складає 23 дні(15робочих днів +8 робочих днів). Таким чином середньоденна заробітна плата позивача складає 185,73грн., виходячи з такого розрахунку: 4271,88грн.(заробітна плата за фактично відпрацьований час за останні два календарні місяці роботи, що передували його звільненню) : 23 дні(кількість відпрацьованих днів за цей період)=185,73грн..Отже, за період з 02.04.2012 року по 29.11.2017 року включно, сумасереднього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненніскладає263550,87грн.(185,73грн. х 1419днів) та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до положень ст.34 Закону України «Про оплату праці» та ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Порядок та підстави компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати регулюється Законом України « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати», з метою реалізації якого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати. Відповідно до п. 4 вказаного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. У Додатку до вищезазначеного Порядку міститься приклад обчислення суми компенсації згідно із яким сума компенсації втрати частини доходів позивача складає: сума заборгованості по заробітній платі за рішенням суду була виплачена позивачу без вирахування податків, у зв»язку з чим розмір компенсації повинен розраховуватися з суми 22729,14грн.( сума 28234,95грн. за вирахуванням 18% податку на доходи фізичних осіб та військового збору 1,5%) та із застосуванням коефіцієнту 123,4, обчисленого із індексів інфляції з травня 2012 року по жовтень 2017 року, який застосовується до заборгованості по заробітній платі яка виникла в квітні 2012 року та виплачена в листопаді 2017 року. Відповідно розмір компенсації становить 28047,75грн.(22729,14 х 1,234) та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином,з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави у сумі 2915,98грн., оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі позову до суду. Разом з тим, відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонам разом із іншими судовими витратами. Відповідно до Додатку № 2 до договору про надання правової допомоги від 02.02.2017 року № 11/2017, укладеному між адвокатом [PERSON] та [PERSON], сума оплати правничої допомоги за даним позовом складає 2000,00грн.. До позовної заяви також долучено опис робіт(наданих послуг)виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, чек на поповнення карткового рахунку адвоката у сумі 2000,00грн.. Суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт(наданих послуг), часом, витраченим адвокатом для їх виконання та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому зазначена сума, яка є видом судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача [PERSON].

Outcome: approved