Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-21 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON]. , вказавши, що сторони перебували у шлюбі з 09.12.2016 року та є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Після фактичного припинення шлюбних відносин у 2019 році та ухвалення судом рішення про стягнення з [PERSON]. на користь [PERSON]. аліментів на утримання сина, відповідач не надає позивачеві можливості регулярно бачитись з сином, брати участь у його вихованні. По суті вимог позивач просив встановити наступний порядок участі [PERSON]. у вихованні і спілкуванні із [PERSON]. , а саме з 19.00 години кожної п?ятниці до 19.00 години кожної неділі без присутності матері, а також встановити час для спільного відпочинку щорічно протягом 15 днів поспіль у період часу з 01 червня до 01 вересня без присутності матері, а також зобов?язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON]. у спілкуванні із [PERSON] . Ухвалою суду від 18.06.2019 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою суду від 11.10.20219 року було відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадженні. 04.12.2019 року відповідачем [PERSON] до суду направлено відзив на позовну заяву з письмовими доказами (фотокартками), по суті якого [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову, вказуючи, що будь-яких перешкод для спілкування позивача із сином відповідачем не створюється. Ухвалою суду від 25.02.2020 року закрите підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду. 08.04.2020 року представником відповідача адвокатом Кравченко О.В. подане клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з оголошенням в Україні карантину. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про причини своєї неявки суд не сповістила, з будь-якими заявами чи клопотаннями не зверталась. Судом з урахуванням висловленої позивачем та його представником позиції про відсутність законних підстав для відкладення розгляду справи, було відмовлено у задоволенні відповідного клопотання представника відповідача, виходячи з наступного. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Справа перебуває у провадженні суду з жовтня 2019 року, строк для надання доказів сплинув та, на переконання суду, у учасників справи було достатньо часу для надання суду доказів в обґрунтування своїх позицій. На переконання суду, сторони мають прагнути найскорішого вирішення спору по суті, для чого вживати заходів для своєчасного вчинення необхідних процесуальних дій, уникнення безпідставного відкладення розгляду справи. Між тим, представником відповідача подане клопотання про відкладення розгляду справи, яке не має жодного обґрунтування. При цьому заявлено про відкладення розгляду справи на невизначений строк, а саме «до закінчення карантинних заходів», які, відповідно до публічних висловлювань Прем`єр-міністра України, фактично можуть тривати протягом невизначеного строку. Передбачених ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, адже відповідач, а рівно і її представник належним чином були сповіщені про місце та час розгляду справи, особисто [PERSON] про причини своєї неявки до суду не повідомила та з будь-якими клопотаннями з приводу відкладення розгляду справи судом не зверталась. Суд також враховує, що у відповідності до ст. 212 ч. 4 ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Натомість ані відповідач, ані її представник такою можливістю не скористались, з відповідним клопотанням до суду не звернулись. Тож судом було забезпечено відповідачеві можливість брати участь в судовому засіданні, самостійно обстоюючи свою позицію або через представника, однак, відповідач таким своїм правом не скористалась, реалізувавши таке своє право на свій власний розсуд. Позивач відмовився від заявленого клопотання про допит свідків. Інші заяви чи клопотання учасниками справи не подавались, а судом не вирішувались. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги на зазначених підставах. Позивач [PERSON] пояснив, що після припинення шлюбних відносин з [PERSON] , остання не надає йому можливості вільного спілкування із сином, усіляко обмежує час відвідування та кількість зустрічей, хоча позивач дуже любить сина та прагне спілкуватись із ним якомога більше. Так, відповідач уникає спілкування, не відповідає на телефонні дзвінки позивача, переховується від позивача та не надає можливості спілкуватись із сином. Також позивач вказав, що він офіційно працевлаштований, працює з понеділка по п`ятницю та іноді за потребою у суботу, сплачує аліменти на утримання сина, не має заборгованості по аліментам, проживає за місцем реєстрації у двокімнатній квартирі, в якій для сина створено усі умови. Представник позивача позовні вимоги підтримав, вказавши, що позивач не бачив сенсу звертатись до органу опіки для встановлення графіку побачень, адже, по-перше, як показує практичний досвід рішення органу опіки зазвичай не виконується тим з батьків, з ким мешкає дитина, а по-друге, позивач не позбавлений права звернутись за захистом своїх прав одразу до суду. Під час підготовчого судового засідання представник відповідача заперечувала проти позову, вказуючи, що з боку [PERSON]. перешкод для спілкування з дитиною для позивача не створюється, отже відсутні і підстави для захисту такого права в судовому порядку. Також в ході судового розгляду справи судом досліджувались письмові докази, з яких встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 09.12.2016 року, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб, [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON]. та [PERSON] . Факт постійного проживання малолітнього [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] сторонами не заперечувався та підтверджений реєстрацією матері та дитини за однією адресою. [PERSON] офіційно працевлаштований, позитивно характеризується як за місцем проживання, так і за місцем роботи. Наданими відповідачем фотознімками зафіксовано факт зустрічі позивача разом із сином у листопаді 2017 року, що не заперечував і позивач. Оцінюючи у сукупності досліджені в судовому засіданні пояснення учасників та письмові докази, суд дійшов наступних висновків. На переконання суду, відповідачем не спростовано тверджень позивача про те, що він не має можливості в достатній мірі та вільно спілкуватись із сином та саме відповідачем для того створені перешкоди, а час спілкування та кількість відвідувань сина визначається відповідачем на власний розсуд. Підтверджений фотокартками факт спілкування [PERSON] із сином у листопаді 2017 року таких висновків суду не спростовує, адже з позовом [PERSON] звернувся у червні 2019 року, натомість як фотокартки датовані листопадом 2017 року. Сам факт звернення позивача до суду, понесення ним витрат зі сплати судового збору та витрат на правничу допомогу, на думку суду, є достатнім підтвердженням порушення прав позивача, відповідачем наявність перешкод у вільному спілкуванні позивача із сином не спростована, а відтак суд вбачає підстави для захисту таких прав в судовому порядку. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 150 ч. 1, 2 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Стаття 153 СК України гарантує право мати, батька та дитини на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Як вказує ст. 155 ч. 1, 2 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 157 ч. 2, 3 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ст. 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремою, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року (далі Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як вказує ст. 9 ч. 3 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Таким чином, суд при вирішенні спору насамперед виходить з принципів рівності прав батьків щодо участі у вихованні дитини та забезпечення вільного та безперешкодного спілкування батьків з дитиною. Суд не може в повній мірі погодитись з тим графіком зустрічей [PERSON] із сином, про який просить позивач, адже фактично позивач просить визначити йому для спілкування із сином майже повністю усі вихідні. Враховуючи необхідність дитини проводити час також із матір`ю, зайнятість позивача на роботі, про яку він пояснив під час розгляду справи, той факт, що рішення суду має невизначений строк дії, отже встановлений судом графік може застосовуватись і під час навчання дитини у майбутньому, якщо не буде змінений за угодою сторін або в судовому порядку, суд вважає доцільним та справедливим визначити час для спілкування позивача із сином з вечора суботи до вечора неділі, що приблизно порівну розподіляє стандартні вихідні дні (субота та неділя) між обома батьками та дозволяє здійснити підготовку дитини до відвідування навчального закладу у понеділок (у майбутньому). Крім того, суд вважає справедливою вимогу позивача про визначення йому часу для спільного відпочинку із сином протягом п`ятнадцяти календарних днів поспіль влітку, адже це не порушує рівності прав батьків та відповідає інтересам дитини. Враховуючи, що [PERSON] досяг того віку, коли він може перебувати певні періоди часу без матері, адже фізично він від матері не залежить, тож суд не вбачає причин для обов`язкової присутності матері дитини під час спілкування [PERSON] із сином. При цьому суд також вважає за доцільне надати право під час побачень позивача з сином відвідувати культурні та розважальні заклади, що, на переконання суду, сприятиме нормальному та всебічному розвитку [PERSON] . Суд також вважає законним та справедливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] щодо зобов`язання відповідача не обмежувати позивачеві можливості спілкуватись із сином та брати участь у його вихованні. Оскільки загалом позовні вимоги позивача задоволені, хоча і в іншій редакції, ніж він просив, тож з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, належить стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial