Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Начальника сектору юридичного забезпечення Головного Управління національної поліції Закарпатської області [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що [PERSON] працював в органах внутрішніх справ УМВС України в Закарпатській області, на пенсію звільнив у вересні 1996 року, яка призначена за вислугу років, що складають 43 роки. В 1997 році [PERSON] міськрайонна медика соціальна експертиза (МСЕК) визнала [PERSON] інвалідом ІІІ групи із втратою 40% працездатності від захворювання, отриманого при проходженні служби в органах внутрішніх справ України. 17.07.2003 року [PERSON] міськрайонна МСЕК визнала позивача інвалідом ІІ групи із втратою 80% професійної працездатності, отриману від захворювання при проходженні служби в органах внутрішніх справ України. 06.03.2012 року [PERSON] міськрайонна МСЕК [PERSON] обстеження №2570 визнала [PERSON] інвалідом І групи із 100% втратою працездатності від захворювання, яке настало під час проходження служби в органах внутрішніх справ, інвалідність встановлена безтермінова, черговим переглядам не підлягає. Відповідачка [PERSON], зловживаючи своїм службовим становищем, використовуючи довіреність МВС України, від імені УВС України, 22.07.2013 року звернулася до Закарпатського обласного адміністративного суду з адміністративним позовом, де від імені МВС України просить суд визнати протиправним рішення Обласного центру медико соціальної експертизи управління охорони здоровя Закарпатської державної адміністрації скасувати [PERSON] І групу інвалідності із втратою 100% працездатності від захворювання, котре настало в період проходження ним служби в органах внутрішніх справ. Однак, Обласний МСЕК такого рішення не приймав і позивач не звертався до даного органу про встановлення йому інвалідності. Постановою суду було відмовлено в задоволенні даного позову. Після цього, [PERSON], використовуючи Довіреність УМВС України звертається до Обласного МСЕК Управління охорони здоровя Закарпатської державної адміністрації з листом, в якому просить переглянути встановлену [PERSON] І «Б» групу інвалідності і втрату 100% працездатності від захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ. 11.09.2013 року Обласним МСЕК переглянуто заяву відповідачки та залишає [PERSON] І групу інвалідності, зазначаючи при цьому, що Довідка про І «Б» групу інвалідгості, яка видана [PERSON] міськрайонною МСЕК 06.03.2012 року вважається дійсною. 18.12.2013 року відповідачка [PERSON] знову звертається до Закарпатського окружного адміністративного суду вже з позовом про скасування, встановленої [PERSON] І групи інвалідності та 80% втрати працездатності від захворювання, яке настало під час проходження служби в органах внутрішніх справ. Постановою адміністративного суду було відмовлено в задоволенні даного позову. Після цього, відповідачка звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом, в якому просила визнати незаконним акт №2237 огляду Обласного МСЕК Управління охорони здоровя Закарпатської обласної державної адміністрації від 11.09.2012 року, зобовязати скасувати [PERSON] І «Б» групу інвалідності з втратою 80% працездатності, отриманої в період проходження служби в органах внутрішніх справ. Однак, в задоволенні даного позову рішенням суду було відмовлено. Відповідачка [PERSON] у всіх вказаних вище позовах розкривала всіх хвороби [PERSON] без його на те згоди, чим заподіяла йому значну моральну шкоду. У звязку з чим, просить суд задовольнити даний позов, та винести рішення, яким визнати винною [PERSON] Начальника юридичного сектору Головного Управління Національної поліції в Закарпатській області за безпідставне неодноразове звернення до суду про скасування [PERSON] І «Б» групи інвалідності і втрату 80% професійної працездатності отриманої від захворювання, яке настало в період проходження служби в органах внутрішніх справ, а також за порушення прав таємниці, що знайшло своє відображення в розголошенні інформації про його хвороби без його згоди, стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] заподіяну моральну шкоду в розмірі 1грн., кошти перерахувати фонду правопорядку ГУНП в Закарпатській області, не рекомендувати МВС України переатестувати [PERSON] з працівника міліції на працівника національної поліції. Позивач [PERSON] в судовому засіданні уточнив позовні вимоги, та посилаючись на вищенаведені обставини справи, просив суд винести рішення, яким стягнути із начальника сектору юридичного забезпечення УМВС України в Закарпатській області [PERSON] на користь [PERSON] заподіяну моральну шкоду в розмірі 1грн., кошти за моральну шкоду перерахувати фонду правопорядку ГУНП в Закарпатській області, не рекомендувати МВС України переатестувати [PERSON] з працівника міліції на працівника національної поліції. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, про що надала суду письмові заперечення. Просила відмовити в задоволенні даного позову. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягаю частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.2 ст.32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Згідно ч.1 ст.286 ЦК України фізична особа має право на таємницю про стан свого здоровя, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. У відповідності до ч.3 ст.286 ЦК України фізична особа зобовязана утримуватися від поширення інформації, зазначеної в ч.1 ст.286 ЦК України, яка стала їй відома у звязку з виконанням службових обовязків або з інших джерел. По справі встановлено, що [PERSON] працював в органах внутрішніх справ УМВС України в Закарпатській області, на пенсію звільнив у вересні 1996 року, яка призначена за вислугу років, що складають 43 роки. В 1997 році [PERSON] міськрайонна медика соціальна експертиза (МСЕК) визнала [PERSON] інвалідом ІІІ групи із втратою 40% працездатності від захворювання, отриманого при проходженні служби в органах внутрішніх справ України. 17.07.2003 року [PERSON] міськрайонна МСЕК визнала позивача інвалідом ІІ групи із втратою 80% професійної працездатності, отриману від захворювання при проходженні служби в органах внутрішніх справ України, що підтверджується наявним в матеріалах справи [PERSON] обстеження №887/3 від 17.07.2003 року та Довідкою МСЕК №66-КА від 17.07.2003 року. 06.03.2012 року [PERSON] міськрайонна МСЕК [PERSON] обстеження №2570 визнала [PERSON] інвалідом І групи із 100% втратою працездатності від захворювання, яке настало під час проходження служби в органах внутрішніх справ, інвалідність встановлена безтермінова, черговим переглядам не підлягає, що підтверджується Довідкою [PERSON] міськрайонного МСЕК №533253 від 06.02.2012 року та [PERSON] обстеження [PERSON] міськрайонного МСЕК №2570 від 06.03.2012 року. Судом встановлено, що 22.07.2013 року представник МВС України [PERSON] звернулася до Закарпатського обласного адміністративного суду з адміністративним позовом до Обласного центру МСЕК Управління охорони здоровя Закарпатської обласної державної адміністрації, за участю третьої особи [PERSON], в якому просить суд визнати протиправним рішення Обласного центру медико соціальної експертизи управління охорони здоровя Закарпатської державної адміністрації щодо внесення 06.03.2012 року даних до виписки з [PERSON] МСЕК від 06.03.2012 року Серії 10 ААА №533253 та довідки про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого від 06.03.2012 року Серії 2-18 АБ №001170 про встановлення причинного звязку інвалідності [PERSON], повязаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, що підтверджується доданою до матеріалів справи копією даного адміністративного позову. Постановою суду було відмовлено в задоволенні даного позову. Після цього, [PERSON] звернулася до Обласного МСЕК Управління охорони здоровя Закарпатської державної адміністрації з листом, в якому просила переглянути встановлену [PERSON] І «Б» групу інвалідності і втрату 100% працездатності від захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ. Однак, листом від 13.09.2013 року №262-01-40 Обласного центру МСЕК представника МВС України [PERSON] повідомлено, що 11.09.2013 року Обласним МСЕК переглянуто заяву відповідачки та залишає [PERSON] І групу інвалідності, зазначаючи при цьому, що Довідка про І «Б» групу інвалідності, яка видана [PERSON] міськрайонною МСЕК 06.03.2012 року вважається дійсною, що підтверджується наявною в матеріалах копією даного листа. 18.12.2013 року відповідачка [PERSON] звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом Обласного центру МСЕК Управління охорони здоровя Закарпатської обласної державної адміністрації, за участю третьої особи [PERSON], в якому просила визнати незаконним рішення відповідача щодо внесення змін до виписки із [PERSON] міськрайонної МСЕК від 06.03.2012 року Серії 10 ААА №533253, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією такого адміністративного позову. Постановою адміністративного суду було відмовлено в задоволенні даного позову. В подальшому, 04.03.2014 року відповідачка [PERSON] звернулася до Закарпатського обласного окружного суду з адміністративним позовом до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом Обласного центру МСЕК Управління охорони здоровя Закарпатської обласної державної адміністрації, за участю третьої особи [PERSON], в якому просила суд визнати незаконним акт №2237 огляду Обласного центру ьМСЕК від 11.09.2013 року, що підтверджується доданою до матеріалів справи копією даного позову. Після цього, відповідачка звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом Обласного центру МСЕК Управління охорони здоровя Закарпатської обласної державної адміністрації, за участю третьої особи [PERSON], в якому просила визнати незаконним акт №2237 огляду Обласного МСЕК Управління охорони здоровя Закарпатської обласної державної адміністрації від 11.09.2012 року, зобовязати скасувати [PERSON] І «Б» групу інвалідності з втратою 80% працездатності, отриманої в період проходження служби в органах внутрішніх справ. Однак, в задоволенні даного позову рішенням суду також було відмовлено. У відповідності до ст.40 Основ законодавства України про охорону здоровя медичні працівники та інші особи, яким у зв'язку з виконанням професійних або службових обов'язків стало відомо про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, не мають права розголошувати ці відомості, крім передбачених законодавчими актами випадків. Однак, з наявних в матеріалах справи копій адміністративних позовів від 22.07.2013 року, від 18.12.2013 року, від 04.03.2014 року та від 08.09.2014 року вбачається, що відповідачка [PERSON], будучи начальник сектору юридичного забезпечення УМВС України в Закарпатській області (начальник відділу юридичного забезпечення ГУНП в Закарпатській області), службовою особою, маючи доступ до персональних даних [PERSON], а саме інформацію про стан здоровя позивача, без отримання від нього відповідної згоди, розголосила відомості про його захворювання, результати медичного огляду, встановлення медичного діагнозу. У відповідності до ч.2 ст.11 ЗУ «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження. Згідно із ст.7 ЗУ «Про захист персональних даних» до обробки персональних даних про здоровя предявляються особливі вимоги. Персональні дані такого характеру можуть бути предметом збору та обробки тільки, якщо це необхідно з метою охорони здоровя, встановлення медичного діагнозу, для забезпечення піклування чи лікування або надання медичних послуг за умови, що такі дані обробляються медичним працівником або іншою особою закладу охорони здоров'я, на якого покладено обов'язки щодо забезпечення захисту персональних даних та на якого поширюється законодавство про лікарську таємницю. У відповідності до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Таким чином, [PERSON] заподіяно моральну шкоду, яка полягає в душевних хвилюваннях через обізнаність, у звязку з розглядом даних позовів в Закарпатському окружному адміністративному суді та [PERSON] міськрайонному суді, про його стан здоровя, чіткого діагнозу, розголошення якого він не бажав та дозволу не надавав. Згідно ч.3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставною для відшкодування шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Розмір моральної шкоди [PERSON] оцінює в розмірі 1грн. Однак, суд приходить до переконання, що вимога позивача про не рекомендувати МВС України переатестувати [PERSON] з працівника міліції на працівника національної поліції є необґрунтованою та не відноситься до компетенції суду. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заподіяну шкоду в розмірі 1грн., а також на користь держави судовий збір. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial