Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання договору дарування квартири частково недійсним та про визнання права власності на 1/2 частину квартири. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 31 травня 1997 року між ним та відповідачем був укладений шлюб під час перебування у якому, в 1997-1999 роках, в кооперативному будинку по [ADDRESS] придбано двохкімнатну квартиру № 19, в якій до 2008 року проведено внутрішній ремонт та облаштовано меблями і побутовою технікою спільними коштами подружжя. Нещодавно позивач дізнався, що в 2014 році [PERSON] одноосібно на себе оформила право власності. 15.07.2015 під час перебування у шлюбі, відповідач без відома і згоди [PERSON] подарувала належну їм квартиру своєму синові від першого шлюбу - [PERSON] Діючи без його згоди, [PERSON] в приватного нотаріуса Яковлєвої С.Л. оформила договір дарування на вказану квартиру. 12.10.2015 їх шлюб було розірвано. Враховуючи відсутність у дарувальника будь-яких підстав дарувати квартиру обдаровуваному, укладений договір дарування мав на меті уникнути розподілу спільного сумісного майна подружжя, яке вони отримали під час перебування у шлюбі. Зокрема, договір дарування було укладено 15.07.2015, а через місяць 14.08.2015 [PERSON] подала до суду позов про розподіл спільного майна подружжя. Виходячи з цього, відповідач заздалегідь підготувалась до поділу спільного майна, яке мало бути предметом розгляду поданого нею позову про розподіл спільно нажитого майна у шлюбі між колишнім подружжям. І тільки після подачі вказаного позову, [PERSON] позивач дізнався, що квартира була відчужена без його згоди. Тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Просить визнати договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 15.07.2015 у приватного нотаріуса Яковлєвої С.Л. між дарувальником [PERSON] та обдарованим [PERSON] частково недійсним. Визнати за ним право власності на ? частину вказаної квартири. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали за обставин викладених у позовній заяві. Просили позов задоволити. Додатково представник позивача - адвокат Костик О.М. суду пояснив, що відповідач не довела суду той факт, що квартиру [ADDRESS] вона придбала за особисті кошти до 1 травня 1994 року, відповідно до умов Договору, укладеного нею з Волочиським заводоуправлінням будматеріалів. Звертає увагу суду на те, що касові ордери мають зберігатись в організації, що їх видала і ніяким чином не можуть знаходитись у відповідача, а долучені до справи квитанції до прибуткових касових ордерів оформлені з порушенням вимог нормативно-правових актів, чинних на час їх оформлення (не місять всіх реквізитів), крім того, квитанція від 17.10.1996 підтверджує факт проплати коштів у карбованцях, тоді як в той період єдиним засобом платежу на території України була гривня. Сума коштів, внесених за квартиру, відповідно до наявних в справі квитанцій значно менша тій, що мала б бути сплачена за договором. Представник [PERSON]- адвокат Варода П.Б. позов не визнав, з підстав, наведених у його письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи (а.с. 59). Також, в разі відмові в задоволенні позову просив стягнути з [PERSON] на користь відповідача судові витрати на правову допомогу в сумі 5600 грн. Додатково представник відповідача пояснив, що [PERSON] придбала вищевказану квартиру за власні кошти та кошти її батька в 1994-1996 роках. Договір купівлі-продажу квартири укладався в період перебування відповідача у шлюбі з [PERSON], який в своїй заяві, поданій нотаріусу повідомив, що кошти за вказане нерухоме майно були внесені в касу Волочиського заводу управління БУД мат строй матеріалів відповідачем і це її особисті кошти, які їй були подаровані батьком. На відчужувану квартиру він не претендує. Крім того, представник [PERSON] вказує, що позивачем жодним чином не доведено в ході розгляду справи про його участь в придбанні вищевказаної квартири, не надано доказів того, що [PERSON] витратив хоч якісь кошти на придбання цього майна. Незрозуміла Вароді П.Б. позиція позивача, щодо фактичного оспорювання, в ході розгляду даної справи, правомірності набуття [PERSON] даної квартири, оскільки сторона позивача ставить під сумнів законність проплат за майно. Предметом розгляду даної справи не являється ні визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири, укладеного в 1994 році, ні свідоцтва про право особистої власності на квартиру. Касові ордери та всі квитанції на підтвердження виплат за квартиру перевірялись нотаріусом під час оформлення нею правочину, нотаріально завірені копії яких долучені до справи. Проте, відповідач не зберігла у себе усі квитанції (на всю суму вартості квартири). Звертає увагу суду на те, що при розгляді даної справи слід керуватись нормами КпШС України, ЗУ «Про власність» і ЦК УРСР, які були чинними на час виникнення відповідних правовідносин. Третя особа - приватний нотаріус Волочиського районного нотаріального округу Яковлєва С.Л. в судове засідання не з'явилася, надіслала суду письмові заперечення (а.с. 19), в яких зазначила, що посвідчення договору дарування квартири між [PERSON] та [PERSON] було здійснено нею відповідно до норм ЦК України, СК України, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та інших норм законодавства. Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій, нею було установлено волевиявлення осіб, які звернулися за посвідченням договору дарування та їх дійсні наміри щодо вчинення правочину. Для укладення договору дарування [PERSON] було надано всі необхідні документи, згідно з яких визначено, що предметом договору дарування є квартира [ADDRESS]. Зазначений об'єкт нерухомого майна належав Дарувальнику на підставі свідоцтва на право особистої власності на квартиру, виданого виконкомом Волочиської міської ради 27.03.2002, право власності зареєстровано Волочиським районним бюро технічної інвентаризації 27.03.2002. Хоча право власності на Предмет договору було зареєстровано за час шлюбу із позивачем [PERSON], проте грошові кошти були внесені [PERSON] за зазначене нерухоме майно до реєстрації шлюбу (в період 1994-1996 років), отже це були її особисті кошти. Згідно з п. 3 ст. 57 глави 7 СК України, предмет договору дарування є особистою приватною власністю Дарувальника, про що було надано відповідну заяву, зміст якої доведено до відома Обдаровуваного. В зв'язку із зазначеним нотаріус вважає, що в суда є достатньо наданих нею доказів того, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір дарування відповідає вимогам чинного законодавства, а тому підстав визнавати його частково недійсним - немає. Також у запереченні приватний нотаріус Яковлєва С.Л. просила справу слухати без її участі. Ухвалою суду від 25.01.2017 до участі в справі як третю особу на стороні відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору було залучену [PERSON]. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Суду пояснив, що [PERSON] жодного відношення до квартири [ADDRESS] не має. Ця квартира куплена [PERSON] за її кошти та кошти діда - [PERSON] до шлюбу його матері з позивачем. Відповідач не здійснював там ремонт, ніякі кошти на це майно не витрачав. Позов є безпідставним і задоволенню не підлягає. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке. Судом встановлено, що з 31 травня 1997 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2015 року було розірвано (а.с. 8). За час перебування у шлюбі 27.03.2002 відповідачеві на підставі рішення виконкому Волочиської міської ради № 56 від 24.02.2000 було видано свідоцтво на право особистої власності на двохкімнатну квартиру № 23, житловою площею 29,1 кв. м., яка розташована в [ADDRESS]. Вказана квартира 27.03.2002 зареєстрована Волочиським районним бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за [PERSON] (а.с. 38). З матеріалів, які надійшли до суду з КП Волочиське РБТІ вбачається, що між адміністрацією Волочиського заводоуправління будматеріалів та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 2-х кімнатної квартири, що будувалася в 30-ти квартирному житловому будинку по [ADDRESS] по ціні 5 млн. крб. за 1 кв.м. загальної площі на 3 поверсі. Даний договір не містить дати укладення, однак у ньому зазначено, що [PERSON] зобов'язується внести 200 000 000 крб. в касу заводоуправління будматеріалів або перерахувати на розрахунковий рахунок № 581403 в Волочиському відділенні Агропромбанку до 1 травня 1994 року. Тобто, з наведеного, суд робить висновок, що даний договір було укладено саме до 1 травня 1994 року. Квитанціями до прибуткових касових ордерів, оригінали яких були оглянуті судом під час розгляду справи, доводиться факт сплати [PERSON] в період з 05.10.1994 по 17.10.1996 Волочиському заводоуправлінню будматеріалів коштів за квартиру. Дані докази суд вважає належними і допустимими, враховуючи, що вони містять інформацію, яка стосується предмета доказування і одержані відповідачем без порушень порядку, встановленого законом, що відповідає змісту ст.ст. 58-59 ЦПК України. Посилання представника позивача на неналежність і недопустимість касових ордерів не спростовують інших доказів, що підтверджують факт придбання квартири [PERSON] за її особисті кошти до шлюбу з позивачем. Крім того, [PERSON] не надав суду доказів про те, що квартира була придбана за рахунок коштів, що є спільною сумісною власністю подружжя. З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00015572118 від 10.07.2015 (а.с. 50-51), свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 43), свідоцтва про одруження (а.с. 44) слідує, що відповідач [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - це одна і та ж особа. Крім того, остання по березень 1995 року перебувала у шлюбі з [PERSON]. В матеріалах оглянутого судом технічного паспорту знаходиться акт прийому-передачі квартири [ADDRESS] від 25.03.2002 укладений між Волочиське ВАТ «Керамік» і [PERSON], в пункті 3 якого, зокрема, вказано, що сторони ніяких вимог один до одного по сплаті вартості квартири не мають. 15.07.2015 приватним нотаріусом Волочиського районного нотаріального округу Яковлєвою С.Л. було посвідчено договір дарування квартири [ADDRESS] укладеного між [PERSON] (Дарувальником) та [PERSON] (Обдаровуваним) (а.с. 36-37). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. Спірна квартира була придбана до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи в даному випадку слід застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Зазначене підтверджується правовою позицією наведеною у Постанові ВСУ від 04.11.2015 року № 6-1662цс15. Згідно з ст. 16 Закону України «Про власність» майно нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВСУ № 16 від 12.06.1998 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами. Таким чином, враховуючи викладені вище роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] була особистою власністю [PERSON] При цьому, [PERSON] не надано жодних доказів того, що вказана квартира придбавалася за рахунок коштів, що є спільною сумісною власністю подружжя. Факт придбання відповідачем квартири за особисті кошти підтвердили в судовому засіданні свідки. Так, свідок [PERSON], суду зазначила, що вона була касиром на Волочиському заводоуправлінні будматеріалів та являється сусідкою [PERSON] і їй добре відомо, що квартиру в будинку [ADDRESS] було придбано [PERSON]. Люди, які купили квартири виплатили їх вартість в період 1994-1996 років. Вона це знає, оскільки саме в 1996 році почало діяти ВАТ «Керамік», а цьому передувала робота ліквідаційної комісії заводу. Процедури із здачею будинку були зупинені. Люди зверталися до суду. Оформлення прав власників квартир здійснювалось вже після того, як почав функціонувати ВАТ «Керамік». Гроші на квартиру [PERSON] вносились в касу заводу батьком відповідача - [PERSON] в купонах. В той час квитанції заповнювались саме так, інших реквізитів тоді не вимагалось. Ремонтними роботами в квартирі займався лише [PERSON] Свідки [PERSON] (чоловік [PERSON] в попередньому шлюбі) і [PERSON](батько відповідача) суду вказали, що позивач до придбання вищезазначеної квартири відношення не має, так як вона придбана у період, коли [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] і куплена за спільні гроші [PERSON] та сім'ї [PERSON] приблизно в 1994-1995 роки. Ремонтні роботи в квартирі позивач також не виконував. Крім того, свідок [PERSON] зазначив, що всі проплати в касу робив він особисто, перший взнос в 1994 році. Потім їм ще зробили знижку на квартиру, бо він особисто робив штукатурку і поли. Допитана в судовому засіданні в якості свідка - відповідач [PERSON] суду зазначила, що за її особисті гроші та гроші її батька було куплено вказану вище квартиру. На той час з позивачем в шлюбі вона не перебувала. Відтак у [PERSON] не має підстав заявляти даний позов. Коштів на цю квартиру останній не вносив. Позивачем було отримано іншу квартиру по [ADDRESS], облаштуванням якої він займався, в тому числі за рахунок грошей, наданими її батьком [PERSON] Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 212 ЦПК України). В даному випадку, суд приходить до висновку, що відповідачем у повній мірі доведено належними та допустимими доказами факт оплати вартості квартири у 1994-1996 роках повністю за особисті кошти, що підтверджено в тому числі письмовою заявою її колишнього чоловіка [PERSON] (а.с. 46) з яким вона була одружена до березня 1995 року (а.с. 43). Разом з тим, позивач в позовній заяві посилається на те, що у квартирі до 2008 року спільними коштами подружжя було проведено внутрішній ремонт та облаштовано меблями і побутовою технікою. Однак, суду не було надано жодного доказу збільшення вартості квартири за час проживання сторін у шлюбі, як і не надано доказів того на скільки саме збільшилася її вартість, що дозволило б у такому випадку визначити частку [PERSON] у спільній сумісній власності подружжя. З листа Волочиського КП водопровідно-каналізаційного господарства «Джерело» № 65 від 16.02.2017 та доданого до нього додатку до договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення вбачається, що підключення до централізованого водопостачання спірної квартири здійснювалося саме відповідачем (а.с. 94-95). Згідно даних електронної бази ПАТ «Хмельницькобленерго» особовий рахунок щодо підключення квартири до електромережі теж було відкрито 17 листопада 2009 року на відповідача - [PERSON] (а.с. 125-128). Підключення до централізованого газопостачання квартири відбулось 11.05.2006 (а.с. 123). Факт же спільного облаштування квартири меблями і побутовою технікою для вирішення цієї справи жодного значення не має, оскільки предметом спору є власне квартира. Таким чином, суд вважає, що вимога позивача визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Що ж до вимоги визнати договір дарування квартири укладений між [PERSON] та [PERSON] частково недійсним, то суд в даному випадку враховує правову позицію Верховного суду України, висловлену у постанові № 6-727цс16 від 07.09.2016, та виходить з того, що оскільки відповідач є одноосібним власником спірної квартири, то для укладення договору її дарування не потребувалося згоди позивача. Більше того, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Укладення одним з подружжя договору про розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Враховуючи досліджені судом докази, зокрема свідоцтво на право особистої власності на квартиру, квитанції про сплату вартості квартири, у суду відсутні підстави вважати, що [PERSON] приймаючи у дарунок квартиру діяв недобросовісно чи за обставинами справи знав або міг знати про можливість перебування квартири у власності інших осіб. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність і допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог [PERSON] в заявлених ним межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення. Крім того, судом встановлено, що між [PERSON] та адвокатом Вародою П.Б. укладено договір про надання правової допомоги від 15.01.2017, а також відповідачем сплачено гонорар адвокату в сумі 5600 грн., що підтверджується: договором та квитанцією з прибуткового касового ордера (а.с. 67, 68). В силу ст.ст. 84, 88 ЦПК України та ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», суд вважає доведеною, і такою, що підлягає задоволенню, вимогу представника відповідача про стягнення з позивача на користь [PERSON] судових витрат на правову допомогу в розмірі 5600 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved