Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Нижньолипицької сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 01 грудня 2013 року. У позовній заяві зазначено, що 01 грудня 2013 року померла бабця позивача [PERSON], якій належала земельна ділянка на підставі Державного акта на право власності на землю серії ЯД № 881690. За життя [PERSON] склала заповідальне розпорядження яким все своє майно заповіла позивачу. Через втрату правовстановлюючого документа на земельну ділянку в даний час він не має можливості оформити спадкові права в нотаріальній конторі, а тому змушений звертатися із позовом до суду. Інших спадкоємців, які б претендували на спадкове майно немає. Просив позов задовольнити. Позивач, представник позивача позов підтримали повністю з підстав наведених у позовній заяві, напраивли на адресу суду клопотання про слухання справи без їх участі. не заперечували щодо ухвалення заочного рішення у справі. За ст.27 ЦПК України участь у судових засіданнях є правом, а не обов'язком сторін по справі. Нижньолипицька сільська рада явку представника у судове засідання не забезпечила і не повідомила суд про причини його неявки у судове засідання, хоча про день, час та місце слухання справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Суд, з письмової згоди згоди представника позивачки по справі, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] померла 01 грудня 2013 року в с.Нижня Липиця Рогатинського району Івано-Франківської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серіі І-НМ № 180723, виданого 02 грудня 2013 року виконавчим комітетом Нижньолипицької сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області. Відповідно до заповіту, посвідченого 12 січня 2011 року у Нижньолипицькій сільській раді, [PERSON] все своє майно заповіла [PERSON] Відповідно до довідки № 197 від 22.08.2016 року, виданої виконавчим комітетом Нижньолипицької сільської ради останнім місцем проживання [PERSON] було с.Нижня Липиця, вул.Братів Прокопових, буд № 16, Рогатинського району Івано-Франківської області. На день смерті [PERSON]А із нею проживав онук [PERSON] Як вбачається з довідки № 1831/3-08, виданої 26 жовтня 2016 року відділом Держгеокадастру у Рогатинському районі Івано-Франківської області, [PERSON] є власником земельної ділянки згідно держакту серія ЯД № 881690 загальною площею 0,7400 га. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 25 386,01 грн. У газеті Голос опілля № 43 від 05 листопада 2016 року опубліковано оголошення про втрату Державного акта про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 881690, виданого 08 лютого 2008 року на підставі розпорядження Рогатинської районної державної адміністрації від 21 листопада 2005 року на ім'я [PERSON]. Приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Нижньолипицької сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області після смерті [PERSON] через відсутність правовстановлюючого документа на вказану земельну ділянку. Право власності на землю гарантується відповідно до положень ст.14 Конституції України. Відповідно до ст.152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання права, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Необхідність визнання прав на землю виникає тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо наявності у особи певного субєктивного земельного права, субєктивне право заперечується чи створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності на земельну ділянку, чи права користування нею через наявність таких сумнівів чи відсутність або втрату належних правовстановлюючих документів на таку земельну ділянку. Відповідно до п.г ч.1 ст.81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину, або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК). Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Власник майна, відповідно до ст.392 ЦК України, може предявити позов про визнання його права власності у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Спеціальне визнання судом права власності на майно необхідне тоді, коли щодо його належності у позивача відсутні правовстановлюючі документи. За таких обставин та доказів, досліджених і перевірених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, за [PERSON], [INFO], жителем [INFO] слід визнати право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,7400 га, нормативна грошова оцінка земельної ділянки 25 386,01 грн., яка розташована на території Нижньолипицької сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області, яка на день смерті належала [PERSON], яка померла 01 грудня 2013 року.

Outcome: approved