Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цивільним позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про скасування наказу № 290 від 02.04.2015 року про звільнення, про поновлення на роботі на посаді головного економіста у підрозділі АТ «Банк «Фінанси та Кредит»/Західний регіональний департамент/Відділ супроводження платіжних карт, банкоматів та постермінального еквайрінгу, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Суду пояснив, що позивач у профспілці не був. Вважає звільнення неправомірним, оскільки на посаді залишені особи, перед якими позивач має перевагу у трудовому стажі та сімейному становищі. Просив позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання повторно не зявився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання. Надіслав суду клопотання про відкладення розгляду справи, однак послався на неможливість присутності у судовому засіданні представника юридичної особи у звязку з участю в інших судових засіданнях, що не є для суду поважною причиною повторної неявки представника у судове засідання. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач не навів суду поважних причин неявки свого представника, а представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечив, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи, надіславши відповідачу копію заочного рішення для надання можливості подання заяви про його перегляд забезпечення права на справедливий суд. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши у їхній сукупності всі докази, подані на підтвердження позовних вимог, зясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли цивільні правовідносини, а також про належну обґрунтованість позовних вимог у звязку з наступним. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно вимог статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень, крім випадків наявності підстав для звільнення від доказування, передбачених статтею 61 ЦПК України. Судом встановлено, що згідно трудової книжки позивача [PERSON] працює в публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» з 04.04.1997 року (а.с. 12). Наказом № 290 від 02 квітня 2015 року, копія витягу з якого міститься в матеріалах справи, [PERSON], що займає посаду «Головний економіст» у підрозділі АТ «Банк «Фінанси та Кредит»/Західний регіональний департамент/Відділ супроводження платіжних карт, банкоматів та постермінального еквайрінгу, звільнити 10 квітня 2015 року в звязку зі зміною в організації виробництва та праці, скороченням чисельності та штату працівників Банку згідно п. 1ст. 40 та 49-2 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану відпустку тривалістю 13 днів (а.с. 5). Як зазначає позивач у позовній заяві, при його звільненні на роботі у відділі банку залишено [PERSON] та [PERSON], робочий стаж яких, відповідно 7 років та 4 роки. При звільненні у звязку зі зміною в організації виробництва, скороченням штату працівників Банку, [PERSON] не запропоновано іншу роботу. Зазначені обставини нічим не спростовані. Згідно ч. 1 ст. 42 Кодексу законів про працю України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Відповідно до положень ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Як вбачається з положень вказаних статей, [PERSON] при звільненні мав переважне право на залишення на роботі, а також у суду відсутнє спростування відповідачем наявності у нього для позивача роботи за відповідною професією чи спеціальністю. З цих підстав суд вважає, що вимоги статей 42 та 49-2 Кодексу законів про працю України порушені відповідачем при звільненні [PERSON]В наказом № 290 від 02.04.2015 року не враховано його переважне право на залишення на роботі, а також не запропоновано іншу роботу за відповідною професією чи спеціальністю. У звязку з цим суд вважає, що звільнення [PERSON] було неправомірним, а тому наказ № 290 від 02.04.2015 року про його звільнення підлягає скасуванню, у звязку з чим [PERSON] підлягає поновленню на роботі, з якої він був незаконно звільнений - на посаді головного економіста у підрозділі АТ «Банк «Фінанси та Кредит»/Західний регіональний департамент/Відділ супроводження платіжних карт, банкоматів та постермінального еквайрінгу, з календарної дати, у яку він був звільнений 10 квітня 2015 року. Згідно ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Таким чином, відповідачу належить розрахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 10 квітня 2015 року по дату ухвалення рішення - 22 липня 2015 року. За таких обставин,

Outcome: partial