Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вказавши, що з 22.08.2003 на підставі наказу № 253 - вк від 21.08.2003 працював у ПАТ «Азот» на посаді апаратника. 13.06.2017 року був звільнений із займаної посади у ПАТ «Азот» на підставі наказу № 618-вк від 13.06.2017 року за угодою сторін. Але відповідач всупереч ст. 116 КЗпП України не здійснив виплату належних йому всіх коштів при звільненні, які складаються із заборгованості по заробітній платі за березень - травень 2017 року у сумі 11 343,39 грн. Оскільки з вини відповідача йому не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, він, згідно ст. 117 КЗпП України, просить стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з середини червня по середину листопада (з моменту звільнення до моменту подання позовної заяви), виходячи з розміру середньої зарплати приблизно 6 200 гривень за місяць. В подальшому [PERSON] в своїй заяві від 16.01.2018 просив прийняти до уваги розрахунок для нарахування моральної шкоди, стягнути з відповідача суму сплаченого ним судового збору в сумі 640 грн., а також просив поставити рішення суду по справі на контроль, щодо його виконання. В своїх письмових запереченнях від 11.12.2017 року ПАТ «Азот» позов [PERSON] не визнало повністю, оскільки невиплата належних сум при звільненні позивачу сталась не з вини ПАТ «Азот», а через відсутність об'єктивної можливості здійснити таку виплату. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ПАТ «Азот» в межах суми стягнення 611872475,30 гривень. Вказаною постановою державного виконавця було арештовано всі грошові кошти на банківських рахунках ПАТ «Азот». При цьому жодному з рахунків ПАТ «Азот» ані чинним законодавством, ані постановою державного виконавця не було надано статусу «захищеного», що унеможливило виплату заробітної плати з цих рахунків. Крім цього було накладено ряд інших арештів на грошові кошти ПАТ «Азот», які також унеможливлюють здійснення будь-яких банківських операцій, втому числі і виплату заробітної плати. Тому вина ПАТ «Азот» щодо невиплати заробітної плати [PERSON] та вихідної допомоги при звільненні відсутня. Також було зазначено, що в разі задоволення позовних вимог [PERSON], сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору, які ПАТ «Азот» повинно буде сплатити до бюджету. З урахуванням викладеного ПАТ «Азот» просило повністю відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10. 2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 27 грудня 2017 року ухвалено розгляд справи проводити у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 4 ст. 211 ЦПК України судове засідання проводиться у спеціально обладнаному приміщенні - залі судових засідань. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до трудової книжки [PERSON] з 22.08.2003 працював у ПАТ «Азот» на посаді апаратника. Наказом № 618-вк від 13.06.2017 [PERSON] був звільнений з займаної посади апаратника підготовки сировини та відпускання напівфабрикатів і продукції 4 розряду на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України - за угодою сторін. Відповідно до довідки ПАТ «Азот» від 15.09.2017 року № 513, - станом на 12.09.2017 року загальна сума заборгованості ПАТ «Азот» по заробітній платі перед [PERSON] складає 11 343 гривні 39 копійок. 20.09.2017 року Придніпровським районним судом м. Черкаси було видано судовий наказ про стягнення з ПАТ «Азот» на користь [PERSON] заборгованості по виплаті заробітної плати, яка утворилась за березень, квітень, травень 2017 року у розмірі 11 343 гривні 39 копійок. Судовий наказ від 20.09.2017 року набрав законної сили та на даний час не скасований. ПАТ «Азот» не заперечує наявність заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] за березень, квітень та травень 2017 року у сумі 11 343 гривень 39 копійок, які були стягнуті судовим наказом від 20.09.2017 року. Проте відповідач в своїх запереченнях проти позову посилається на те, що розрахунок з позивачем при звільненні не був проведений не з вини підприємства, а через накладений державним виконавцем арешт на банківські рахунки підприємства, що унеможливило проведення будь яких банківських операцій. 12.01.2018 відповідачем проведено остаточний розрахунок з позивачем, що підтверджується випискою до угоди № 17262277 за період з 01.01.2018 по 16.01.2018. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов'язків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст.116 КЗпП України, відповідачу належало провести повний розрахунок з працівником в день звільнення, що зроблено не було. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.06.2017 по 17.11.2017 року суд виходить з наступного. Згідно довідки ПАТ «Азот» № 702 від 21.12.2017 середньоденний заробіток позивача складає 401 грн. 85 коп. За період з 14.06.2017 по 17.11.2017 пройшло 113 робочих днів, а саме: червень 2017 року - 13 робочих днів; липень 2017 року - по 21 робочих днів; серпень 2017 року - 23 робочих днів; вересень 2017 року - 21 робочий день; жовтень 2017 року - 22 робочих днів; листопад 2017 року - 13 робочих днів. Отже розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.06.2017 по 17.11.2017 становить 45 407 гривень 79 копійок (із розрахунку 401,85 грн. х 113 днів). Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем станом на 17.11.2017 становить 45 407 гривень 79 копійок. Суд вважає, що доводи представника відповідача щодо відсутності у підприємства достатнього фінансового ресурсу, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими. В цьому контексті слід звернути увагу, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст.116, 117 КЗпП дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31 травня 2017 року, №6-259цс17 від 13 березня 2017 року). Аналогічні роз'яснення викладені і в п.20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» Наявність арешту на рахунках відповідача, що накладений постановою державного виконавця від 29 травня 2017 року не виправдовує затримку розрахунку при звільненні. До того ж відповідачем не надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, який був арештований. Доводи відповідача стосовно того, що суд обов'язково має зазначити, що сума середнього заробітку підлягає зменшенню на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору є необґрунтованими, оскільки спростовуються положеннями ст.ст.164, 167, 168 Податкового кодексу України та п.6 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999р. №13. За змістом зазначених норм справляння і сплата податку з прибутку фізичних осіб та інших обов'язкових платежів з громадян є обов'язком працівника і роботодавця, як податкового агента. З огляду на порядок обчислення та спосіб нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то за своєю сутністю та правовим режимом податкового регулювання такий дохід прирівнюється до заробітної плати, отриманої відповідно до умов трудового договору, якщо інше не передбачено законом. Отже визначена судом сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає оподаткуванню на загальних підставах як заробітна плата з особливостями, встановленими законом. На момент розгляду справи такий дохід має оподатковуватись податком на доходи фізичних осіб та військовим збором. Обов'язок нарахування та утримання таких податків покладається на податкового агента (п.п.14.1.180 п.14.1 ст.14, п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168, п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України). Таким чином, на теперішній час дане питання чітко врегульовано нормами Податкового кодексу України, що усуває необхідність додаткового його врегулювання рішенням суду. Позивач визначив розрахунок розміру завданої йому моральної шкоди, оскільки отримав суму менше ніж мінімальний дохід, проте не обґрунтував підстав з яких виходив при визначенні такого розміру, та не надав суду відповідних доказів на підтвердження таких обставин. Суд, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 гривень. На підставі наведеного, ст.ст.115,116,117 КЗпП України

Outcome: partial