Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом. Позивач свої позовні вимоги підтримав та мотивував тим, що він є власником будинку у [ADDRESS] , що підтверджено свідоцтвом про право власності № [NUMBER] від 08.04.2013 року. Даний будинок було придбано ним з аукціону, організованого Цюрупинським РУЮ ДВС у м.Олешки. В даній будівлі зареєстровані та проживають відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Реєстрація цих осіб у будинку обумовлена тим, що [PERSON] є попереднім власником житла, а інші особи є членами її родини. Відповідачі добровільно виселятись та знятись з реєстрації за спірною адресою відмовляються. У зв`язку з тим, що відповідачі зареєстровані за вищевказаною адресою та проживають, він не може вільно розпоряджатися своїм майном, чим порушуються його права. Тому він змушений звернутися до суду з цим позовом. Просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщеням. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] та їх представник позов не визнали, просили відмовити в задоволенні позову. Суду надано відзив на позов. Обгрунтування позиції відповідачів полягає у наступному. Позивач є членом сім`ї його родини, він одружений на [PERSON] і є по відношенню до [PERSON] та [PERSON] є зятем. [PERSON] є рідною бабою дружини [PERSON] . У 2013 році з причин тяжкого матеріального становища спірний будинок було виставлено на аукціон і за усною домовленістю позивач придбав його і вони продовжили там жити. Позивач проживає та працює у м.Херсон. З причин побутових конфліктів позивач став тиснути на них. Відповідачі не мають іншого житла. Окрім того, у спірному будинку проживає і дитина, яка також не матиме іншого житла в разі втрати права користування житлом. Представник Служби у справах дітей Олешківської РДА заперечила проти задоволення позову та пояснила, що працівниками служби було здійснено вихід за адресою [ADDRESS] та встановлено проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, та оцінивши отримані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку у [ADDRESS] , що підтверджено свідоцтвом про право власності № [NUMBER] від 08.04.2013 року. В даній будівлі зареєстровані відповідачі, що підтверджено довідкою Олешківської міськради №2771/2-14 від 30.10.2018 року. Суду надано акт, відповідно до якого Служба у справах дітей Олешківської РДА виявила проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у будинку у [ADDRESS] . Судом також було допитано свідка [PERSON] , яка суду показала, що вона є матір`ю позивача. [PERSON] за особисті кошти придбав у 2013 році будинок, у якому ніколи не проживав. Вселятися не намагався, оскільки там проживали відповідачі. Примусово він їх виселяти не намагався. Відповідно до положень ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. За ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», передбачає, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Хоча судом і встановлено існування перешкод у користуванні майном позивача, слід зазначити наступне. Згідно статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно статті 72 ЖК УРСР Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 27 Конвенції закріплено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. У відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» основним обов`зком батьків є забезпечення інтересів дітей. Згідно ст. 18 зазначеного Закону діти - члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що батьки [PERSON] , що є відповідачами по справі не втратили обов`язку забезпечувати належних умов проживання для своєї дитини. В даному випадку права дитини відповідно до ст. 156 ЖК України на користування займаного нею житла, не можуть бути порушені. Підстав для виселення, передбачених ст. 116 ЖК України не встановлено. В той же час, позивач та представник хоча і згадують у мотивації про виселення, але в позовних вимогах не ставлять питання про виселення відповідачів. Ставиться питання тільки про втрату права користування житловим приміщенням. Отже, враховуючи, що питання про виселення позивачем чітко не сформульовано та фактично не ставиться у позові, то воно і не може бути предметом розгляду, оскільки прийняття такого рішення буде виходом за межі заявлених позовних вимог. Вимога про втрату права користування житловим приміщенням не може бути задоволена, оскільки суду надано докази проживання відповідачів за спірною адресою. При цьому судом враховується пріорітетні права дитини яка сама по собі не може втратити житло не маючи іншого, а визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, автоматично позбавить такого права і дитину як члена родини, що суд вважає недопустимим. Також жодна із сторін не надала суду доказів існування іншого приміщення для проживання відповідачів, що є додатковою підставою для відмови в задоволенні позову, виходячи з пріорітетності інтересів дитини. Таким чином, усунення перешкод шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком неможливе, оскільки суду надано докази постійного проживання відповідачів за спірною адресою і що найважливіше, задоволення позову істотно порушить права дитини, що для суду є найбільш цінними. До даного висновку, суд прийшов виходячи з того, що доказів існування іншого приміщення для проживання дитини не надано. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed