Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Заяву мотивовано тим, що [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON]), на родилась [INFO] в м. Казань, Бауманського району, ТАССР. В свідоцтві на право власності на житло від 18.05.1993 року в графі «ім'я по батькові» було помилково вказано «[PERSON]». В даний час заявник та її мати [PERSON] бажають прийняти спадщину після померлого батька [PERSON], виникла необхідність встановити факт, що [PERSON] є одна і та ж особа. Просить встановити, що [PERSON] і [PERSON] є одна і та ж особа. В судовому засіданні заявник заяву підтримала за обставин викладених в ній, просила заяву задовольнити. Заінтересована особа в судовому засіданні заяву підтримала, просила задовольнити. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в ї сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно копію паспорту [NUMBER] виданого Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області 10.10.1997року вказано прізвище ім'я по батькові заявника [PERSON] (а.с.3). Згідно копію свідоцтва про народження [NUMBER] прізвище ім'я по батькові заявника вказано на російській мові «[PERSON]» (а.с.10). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу 03.05.1980 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 18.05.1993року прізвище ім'я по батькові заявника вказано [PERSON] (а.с.13). Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995року відповідно до статей 255, 271 Цивільного Процесуального Кодексу України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995року при розгляді справи про встановлення відповідно до п.6 ст.273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Заяви про встановлення із зазначених підстав факту належності особі вироку або рішення суду, квитка про членство в об'єднанні громадян, військового квитка, посвідчення до ордена або медалі, паспорта, чи свідоцтв, що їх видають органи реєстрації актів громадянського стану, та інших документів, що посвідчують особу, не підлягають розгляду в порядку, передбаченому главою 37 ЦПК, оскільки ці питання вирішуються органом, який видав документ.Судами також не встановлюється тотожність особи. З викладеного вбачається, що судом не встановлюється факт тотожності особи, а Заявник має звернутися в суд з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу статей 58,59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК). Враховуючи викладене, та те, що суд не встановлює тотожність особи,суд приходить до висновку що позивачем обрано не вірний спосіб захисту, тому в задоволенні заяви слід відмовити. На підставі викладено,

Outcome: dismissed