Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом про стягнення з [PERSON] коштів в сумі 174 913 грн. 20 коп., що включають: інфляційні втрати 43 818,26 грн., три проценти річних 10 170 грн. та пеню 120 924,94 грн., та стягнення судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.02.2012 р. стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 70 000 грн. основного боргу, 960,82 грн. три відсотки річних, 3 850 грн. інфляційне збільшення боргу, 748,10 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього 75 679,92 грн. Позивач зазначає, що 14.04.2012 року Відділом ДВС Дніпровського РУЮ м. Києва було відкрите виконавче провадження по виконанню рішення суду. Позивач вказує, що в подальшому за його позовом до [PERSON] про стягнення витрат пов`язаних з невиконанням рішення суду рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02.03.2015 р. стягнуто з відповідача на його користь заборгованість за невиконання рішення суду, що утворилася станом на 01.10.2014 р. з урахуванням індексу інфляції в сумі 10 042,37 грн. та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 5 167,37 грн., а всього 15 210,06 грн., та стягнуто судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп. За двома судовими рішеннями стягнуто з відповідача суму основного боргу та фінансові санкції у розмірі 92 132,58 грн. Зазначає, що в ході примусового виконання зведеного виконавчого провадження № 53871124 за виконавчими листами про стягнення боргу з [PERSON] в розмірі 92 132,58 грн. державним виконавцем було передано на реалізацію майно боржника, а саме: Ѕ частина однокімнатної квартири [ADDRESS] . За результатами третіх електронних торгів від 21.06.2018 р. відповідно до протоколу № 340104 - торги не відбулися. Позивач вказує, що за його згодою він, як стягувач у виконавчому провадженні, внісши на рахунок Дніпровського РВ ДВС м. Києва кошти в сумі 117 404 грн. 42 коп., отримав у власність майно відповідача - Ѕ частину вказаної квартири у рахунок погашення боргу, про що державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори видане відповідне свідоцтво від 15.01.2019 р. Позивач просить стягнути у зв`язку з невиконанням [PERSON] грошових зобов`язань перед ним згідно двох судових рішень за період з 13.05.2015 р. по 15.01.2019 р. - дати отримання свідоцтва про право власності на Ѕ частину квартири, у вищевказаних розмірах. Ухвалою суду від 23.10.2019 р. відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання (а.с. 22, 23). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов та викладені у ньому обставини. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзив на позов не подав. За нормою ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно частини 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, з урахуванням думки представника позивача, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.02.2012 р. по справі № 2-2563/11 частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики; стягнуто з відповідача на користь позивача 70 000 грн. основного боргу, 960,82 грн. 3% річних, 3 850 грн. інфляційне збільшення боргу, 748,10 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього 75 678,92 грн. (а.с. 8, 9). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02.03.2015 р. по справі № 755/1864/15-ц задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення витрат пов`язаних з невиконанням рішення суду; стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за невиконання рішення суду, що утворилася станом на 01.10.2014 р. з урахуванням індексу інфляції в сумі 10 042,37 грн. та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 5 167,37 грн., а всього 15 210,06 грн., та стягнуто судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп. (а.с. 10-12). За повідомленням Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 28.11.2018 р., на примусовому виконанні у вказаному відділі перебувало зведене виконавче провадження № 53871124 відкрите на підставі виконавчих листів про стягнення боргу з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 92 132,58 грн., на виконання яких було передано на реалізацію майно боржника, а саме: Ѕ частину однокімнатної квартири [ADDRESS] за стартовою ціною у розмірі 208 537 грн. (а.с. 13, 14). Цим листом у зв`язку з тим, що треті електронні торги від 21.06.2018 р. відповідно до протоколу № 340104 не відбулися, [PERSON] було запропоновано, як стягувачу, в рахунок погашення боргу отримати майно боржника, сплативши різницю коштів вартості майна. 15.01.2019 р. державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори видане свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за № 2-8, яким посвідчено належність [PERSON] Ѕ частини квартири [ADDRESS] (а.с. 15). Відповідно позовних вимог [PERSON] просить за період з 13.05.2015 р. по 15.01.2019 р. за невиконання двох судових рішень, виходячи із суми заборгованості 92 132 грн. 58 коп., стягнути з відповідача інфляційні втрати, 3 % річних та пеню на загальну суму 174 913 грн. 20 коп. Згідно ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відповідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.02.2012 року у цивільній справі № 2-2563/11 встановлено, що 15.12.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено два договори позики на суму 30 000 грн. та суму 40 000 грн. Грошові кошти у розмірі 70 000 грн. відповідач отримав від позивача та зобов`язувався повернути в строк до 31.12.2010 року, однак борг не повернув (а.с. 8). За нормою частини 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно положень ч. 1 ст. 255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Разом з тим, відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання встановлена законом, а саме приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України, та право на стягнення таких коштів надано кредитору. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Відповідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення - договору або делікту, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. В даному випадку між позивачем та відповідачем виникло грошове зобов`язання у зв`язку з неповерненням [PERSON] отриманої позики у [PERSON] у розмірі 70 000 грн. Спірні правовідносини, що склалися між сторонами, відповідають правовій природі грошового зобов`язання та визначеним законодавством підставам для їх виникнення і невиконання такого зобов`язання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. [PERSON] до моменту отримання позивачем у власність майна відповідача в рахунок погашення заборгованості не виконав зобов`язання по поверненню грошових коштів, які мав відшкодувати до 31.12.2010 року включно. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до положень ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений законом або договором. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. При цьому вищевказану норму слід застосовувати саме щодо основного боргу за договором позики, тобто стосовно суми 70 000 грн., а не на вже нараховані судом кошти 3 % річних та інфляційні нарахування на вказану суму заборгованості, що становить подвійну відповідальність за порушення грошового зобов`язання. З урахуванням викладеного та в межах заявлених вимог, позов в частині нарахування інфляційних втрат та 3 % річних підлягає задоволенню за період з 13.05.2015 р. по 14.01.2019 р. (дата, що передує події отримання позивачем свідоцтва на нерухоме майно боржника) включно, виходячи із розміру заборгованості 70 000 грн. Вказаний період з 13.05.2015 р. по 14.01.2019 р. включає 1 343 дні прострочення платежу, а саме: з 13.05.2015 р. по 31.12.2015 р . - 233 дні; за 2016 р. - 366 днів; за 2017 р. - 365 днів; за 2018 р. - 365 днів; з 01.01.2019 р. по 14.01.2019 р. - 14 днів. Три проценти річних, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, від суми заборгованості 70 000 грн. за вказаний період за 1 343 дні прострочення становить у розмірі 7 726 грн. 85 коп., що включає: за 2015 р. (з 13.05.2015 по 31.12.2015 р.)- 70 000 грн. х (3: 365 : 100) х 233 дні = 1 340 грн. 55 коп., за 2016 р. -70 000 грн. х (3: 366 : 100) х 366 дні = 2 105 грн. 75 коп., за 2017 р. - 70 000грн. х (3: 365 : 100) х 365 дні = 2 100 грн. за 2018 р. -70 000 грн. х (3: 365 : 100) х 365 дні = 2 100 грн. за 2019 р. (з 01.01.2019 р. по 14.01.2019 р.) - 70 000 грн. х (3: 365 : 100) х 14 дні = 80 грн. 55 коп. При цьому позивачем заявлено до стягнення три відсотки річних у розмірі 10 170 грн., тому в цій частині позов слід задовольнити частково. Також позивач просить стягнути інфляційні втрати. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Отже, процес зміни вартості грошей, який характеризується рівнем інфляції, є безперервним процесом і інфляційні процеси не залежать від волевиявлення будь-якої особи, тому інфляційні мають розраховуватися з урахуванням як індексів інфляції, так і індексів дефляції. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується. Індекс інфляції, офіційно встановлений Державним комітетом статистики України, у зазначений період часу становив: у 2015 році - червень 100,4; липень 99,0; серпень 99,2; вересень 102,3; жовтень 98,7; листопад 102,0; грудень 100,7; у 2016 році - січень 100,9; лютий 99,6; березень 101,0; квітень 103,5; травень 100,1; червень 99,8; липень 99,9; серпень 99,7; вересень 101,8; жовтень 102,8; листопад 101,8; грудень 100,9; у 2017 році - січень 101,1; лютий 101,0; березень 101,8; квітень 100,9; травень 101,3; червень 101,6; липень 100,2; серпень 99,9; вересень 102,0; жовтень 101,2; листопад 100,9; грудень 101,0; у 2018 році - січень 101,5; лютий 100,9; березень 101,1; квітень 100,8; травень 100,0; червень 100,0; липень 99,3; серпень 100,0; вересень 101,9; жовтень 101,7; листопад 101,4; грудень 100,8. Отже інфляційна складова боргу за вказаний період, виходячи з суми заборгованості 70 000 грн., становить - 26 646 грн. 64 коп., з яких: за 2015 р. - (70 000 грн. * 100,4/100 * 99,0/100 * 99,2/100 * 102,3/100 * 98,7/100 * 102,0/100 * 100,7/100) - 70 000 грн. = 1 581 грн. 54 коп. за 2016 р. - (70 000 грн. * 100,9/100 * 99,6/100 *101,0/100 *103,5/100 *100,1/100 *99,8/100* 99,9/100* 99,7/100 *101,8/100 *102,8/100 *101,8/100 *100,9/100) - 70 000 грн. = 8 653 грн. 01 коп. за 2017 р. - (70 000 грн. * 101,1/100 *101,0/100 *101,8/100 *100,9/100 *101,3/100 *101,6/100 *100,2/100 *99,9/100 *102,0/100 *101,2/100 *100,9/100 *101,0/100) - 70 000 грн. = 9 568 грн. 12 коп. за 2018 р. - (70 000 грн. *101,5/100 *100,9/100 *101,1/100 *100,8/100 *100,0/100 *100,0/100 *99,3/100 *100,0/100 * 101,9/100 * 101,7/100 * 101,4/100 * 100,8/100) - 70 000 грн. = 6 843 грн. 97 коп. За заявленими вимогами позивач просить стягнути інфляційні втрати в сумі 43 818,26 грн., що перевищує фактичний їх розмір, тому у цій частині позов також підлягає задоволенню частково. Відповідно позовних вимог позивач ще просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 120 924 грн. 94 коп. з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ. Однак, в цій частині позов не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю підстав такого стягнення, оскільки суду не надано доказів, що вказана пеня обумовлювалася сторонами відповідно укладеного між ними правочину. Згідно положень ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання ( ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України). Відповідно норми ч. 1 ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Наслідки порушення договору позичальником визначені положеннями статті 1050 ЦК України. За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). За викладених обставин позов підлягає задоволенню частково, а саме на загальну суму 34 373 грн. 49 коп., що включає: інфляційні втрати у розмірі 26 646 грн. 64 коп. та три проценти річних за порушення виконання боргового зобов`язання у розмірі 7 726 грн. 85 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений останнім судовий збір в дохід держави пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 768 грн. 40 коп.

Outcome: partial