Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину трикімнатної квартири [ADDRESS]. Посилається на те, що 24.06.1992 року вони з [PERSON] уклали шлюб і в період перебування у шлюбі спільно придбали зазначену квартиру, яка є їх спільною сумісною власністю, але відповідач не визнає її права на половину квартири і чинить перешкоди в користуванні житлом. Просить визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири. [PERSON] звернувся в суд із зустрічним позовом до [PERSON], про визнання квартири [ADDRESS] його особистою приватною власністю. Посилається на те, що спірну квартиру отримав він на підставі ордера № 122, виданого виконкомом Славутської міської ради 16.07.1979 року, і проживав у ній разом з першою дружиною [PERSON] та дочкою [PERSON] Після смерті дружини у липні 1992 року одружився з [PERSON] До липня 1992 року з нею не проживав, спільного господарства не вів. У липні 1992 року згідно договору купівлі-продажу, укладеного з виконкомом Славутської міської ради 29.07.1992 року, за власні кошти викупив квартиру [ADDRESS] , сплативши за неї 8628 крб. Отже, квартира є його особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, як стверджує [PERSON], яка не вкладала у придбання квартири своїх власних коштів, а спільних коштів вони не мали. Просить визнати спірну квартиру його особистою приватною власністю, а [PERSON] в позові відмовити. У судовому засіданні [PERSON] свій позов підтримала, а зустрічного позову не визнала, давши пояснення про те, що вона перебувала з [PERSON] у фактичному шлюбі з 1989 року. Проживала з ним однією сім»єю у будинку її батьків по [ADDRESS], а з 1990 року по 2008 рік у спірній квартирі. Вони спільно прийняли рішення про викуп квартири і відкладали на це кошти. Шлюб зареєстрували у червні 1992 року, але і до цього мали спільний бюджет. Квартира придбана під час перебування у шлюбі за їх спільні кошти і є їх спільною сумісною власністю , а, отже, 1/2 її частина належить їй. Просить задовільнити її позов, а [PERSON] в позові відмвити. [PERSON] первісного позову не визнав, а зустрічний позов підтримав, давши пояснення про те, що квартира придбана за його власні кошти і [PERSON] права на неї не має. До реєстрації шлюбу він з нею однією сім»єю не проживав і спільних коштів вони не мали. Просить його позов задовільнити, а [PERSON] в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 1989 по червень 1992 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім»єю спочатку у будинку батьків [PERSON] по [ADDRESS], а згодом у квартирі [ADDRESS].та вели спільне господарство, разом виховували дітей. Це стверджується поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] 24 червня 1992 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданим Славутським міським відділом ЗАГС 24.06.1992 року(а.с.8). Згідно договору купівлі-продажу від 29.07.1992 року, посвідченого Славутською державною нотаріальною конторою за реєстром № 11-2051, [PERSON] купив у виконкому Славутської міської ради трикімнатну квартиру [ADDRESS], вартістю 8628 грн.(а.с.10, 121). Відповідно до ст. 60 СК України, ст. 368 ч. 3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, згідно ст. 61 ч. 3 СК України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то гроші, інше майно, одержані за цим договором, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 70 СК України частки чоловіка та дружини в спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, оскільки спірна квартира придбана [PERSON] у період шлюбу з [PERSON], то вона є їх спільною сумісною власністю. Доводи [PERSON] про придбання квартири за власні кошти, заощаджені до реєстрації шлюбу, не стверджуються належними доказами. Пояснення свідка [PERSON] про те, що у неї на зберіганні знаходились кошти [PERSON] і саме вони були використані на купівлю квартири, не можуть бути достовірним доказом зазначеного факту, оскільки свідок була лише представником виконкому міської ради при укладенні договору, а кошти сплачувались через відділення ощадного банку, що зазначено у договорі купівлі-продажу і вона не може достовірно знати, що квартира придбана саме за особисті кошти [PERSON] Крім того, ніяким письмовим документом факт передачі [PERSON] коштів на зберігання цій особі, а також повернення йому цих коштів не стверджується. Також не стверджується жодним письмовим доказом наявність на особистому рахунку [PERSON] сплаченої за квартиру суми коштів. Кошти сплачені по квитанції від 11.07.1992 року, тобто вже в період перебування [PERSON] у шлюбі з [PERSON]. Крім того, у судовому засіданні встановлено факт тривалого спільного проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім»єю, в тому числі у спірній квартирі, ще до її викупу, а також після цього. Отже, квартира була придбана в інтересах сім»ї, оскільки [PERSON] проживала у спірній квартирі разом з [PERSON] та дітьми. Факт її реєстрації у квартирі у 1994 році , не свідчить про відсутність у неї права на це житло, оскільки є доведеним факт її фактичного проживання у квартирі, як до реєстрації шлюбу та купівлі квартири, так і після цього. Не впливає на її право на частину квартири і той факт, що рішення виконкому Славутської міської ради про продаж квартири [PERSON] було прийнято 20.02.1992 року, тобто до реєстрації сторонами шлюбу, оскільки договір купівлі- продажу житла був укладений, а його оплата проведена під час перебування сторін у шлюбі, який розірвано у 2013 році. Відповідно до ст. 5 ч.1 п.9 Закону України»Про судовий збір» [PERSON], як інвалід 11 групи від сплати судового збору звільнений і позивачка питання про відшкодування таких витрат не ставить.

Outcome: dismissed