Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баршацький Ігор Вікторович, приватний виконавець Тимощук Володимир Вікторович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування вимог зазначив, що йому стало відомо, що постановою приватного виконавця Тимощука В.В. відкрито виконавче провадження №64060447 щодо виконання виконавчого напису Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Баршацького І.В. №11088 від 06.11.2020 р. про звернення стягнення заборгованості з [PERSON] . Позивач вважає, що приватним нотаріусом виконавчий напис було вчинено з порушенням норм ЗУ «Про нотаріат» та Постанови КМУ від 29.06.1999 №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» у зв`язку з чим, є підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню. [PERSON] також зазначив, що кредитний договір між ним та ТОВ «Фінансова компанія «»Кредит-Капітал» не укладався, та приватним нотаріусом Баршацьким І.В. при вчинення спірного виконавчого напису не перевірено безспірність заборгованості, не встановлено який строк минув з дня виникнення права вимоги. Окрім того, відповідачем не було направлено [PERSON] жодних листів з вимогою про усунення порушень стосовно зобов`язання, у зв`язку з чим, позивач був позбавлений можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості оспорити вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», або ж виконати їх, що не може свідчити про безспірність суми, пред`явленої до стягнення. [PERSON] просив визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Баршацького І.В. №11088 ід 06.11.2020 р., таким, що не підлягає виконанню. Також просив вирішити питання про судові витрати. Разом з позовною заявою [PERSON] подав заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 30.03.2021 р. задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та зупинено стягнення за виконавчим написом від 06.11.2020 року, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким Ігорем Вікторовичем, зареєстрованим за №11088 щодо стягнення з [PERSON] , [INFO] , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» заборгованості в сумі 17779,00 грн., відповідно до кредитного договору №2735045 від 16.01.2019 р., до розгляду по суті цивільної справи №147/70/21. Ухвалою суду від 30.03.2021 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 15.04.2021 р. до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, згідно якого у задоволенні позовних вимог позивача просить відмовити в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість останніх. Так, відповідач посилається на те, що 16.01.2019р. між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] був укладений кредитний договір №2735045, відповідно до якого відповідачу надано кредит у сумі 7000,00 грн. строком на 30 днів, тобто по 15.02.2019 р. зі сплатою комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом. ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання по договору виконано у повному обсязі та надано позичальнику обумовлену суму кредиту. Проте, позивач, в порушення умов укладеного договору, кредитні кошти не повернув. 25.04.2019 р. між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги №29-МЛ, відповідно до якого ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набув статус нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлися боржниками ТОВ «Мілоан» в тому числі і до [PERSON] 30.10.2020р. позивачу на його адресу проживання було направлено письмову претензію вих. №18762922/1 про погашення кредитної заборгованості. 06.11.2020р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким І.В. був вчинений виконавчий напис №11088. Зазначає, що оскаржуваний виконавчий напис винесений з дотриманням норм чинного законодавства та на підставі наданих стягувачем документів, які підтверджують наявність простроченої заборгованості у позивача. Крім того вказує на необґрунтованість та не співмірність заявлених позивачем до стягнення сум витрат на професійну правничу допомогу, оскільки останні не відповідають критерію розумності та дійсній вартості наданих послуг, а час, витрачений на підготовку позовної заяви є невиправданим та неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт, з огляду на що просить відмовити у стягненні витрат на правову допомогу. Ухвалою суду від 20.04.2021 р. задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Баршацького І.В. належним чином засвідчені матеріали посвідчення виконавчого напису, вчиненого 06.11.2020 з реєстровим №11088. Позивач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Позов підтримав в повному обсязі. У судове засідання представник відповідача ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» не з`явився подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Просив ухвалити рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баршацький І.В., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа - приватний виконавець Тимощук В.В. в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 25.04.2019 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги №29-МЛ, відповідно до якого первісний кредитор відступив новому кредитору право вимоги за кредитними договорами, в тому числі й за кредитним договором №2735045 від 16.01.2019, укладеному між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] (а.с. 60-65). Разом з відзивом відповідачем подано копію кредитного договору №2735045 укладеного 16.01.2019 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] , який не містить відомостей про підписи сторін та нотаріальне посвідчення, однак у розділі 6 вказує про укладення договору в електронній формі. (а.с.57-59) Новим кредитором ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» було направлено боржнику [PERSON] претензію за вих. №18762922/1 від 08.10.2020 щодо погашення заборгованості за кредитним договором №2735045 від 16.01.2020 (а.с. 71). 03.11.2020 ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» подало заяву приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Баршацькому І.В. про вчинення виконавчого напису для стягнення заборгованості в розмірі 16779,00 на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» з [PERSON] за кредитним договором №2735045 від 16.01.2019 (а.с. 67). Додатком до вказаної заяви зазначено кредитний договір №2735045 від 16.01.2019, копія реєстру поштових відправлень, розрахунок суми заборгованості, копія довіреності. 06 листопада 2020 року у м. Києві приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баршацький Ігор Вікторович вчинив виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 11088, про звернення стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», що є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», заборгованість за Кредитним договором від 16.01.2019 року № 2735045 (за період з 25.04.2019 року до 30.10.2020 року) у розмірі 16779,00 грн., в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту 7000,00 грн., прострочена заборгованість за комісією 483,00 грн., прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом 5796,00 грн., строкова заборгованість за штрафами і пенями (нараховано з 16.02.2019 по 25.04.2019) становить 3500,00 грн. За вчинення виконавчого напису нотаріусом на підставі ст. 31 Закону України «Про нотаріат» стягнуто плати із стягувача в розмірі 1000,00 грн., які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Загальна сума заборгованості боржника становить 17779,00 грн. (а.с.9). Постановою приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Тимощуком В.В. від 06.01.2021 було відкрито виконавче провадження за виконавчим написом №11088 від 06.11.2020, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким І.В. про стягнення з [PERSON] заборгованості в сумі 17779,00 грн. (а.с. 7). Перевіряючи дотримання вимог законодавства щодо підстав видачі приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким І.В. виконавчого напису від 06.11.2020, реєстровий №11088, суд дійшов висновку про доведені порушення закону при його видачі з огляду на наступне. Відповідно до ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість; перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пунктів 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» зі змінами та доповненнями (далі - Перелік документів), для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» у тому числі, в частині доповнення Переліку новим розділом «2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями». Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року залишено без змін. Резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23; резолютивну частину ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 24 листопада 2017 року № 92. Постановою Великої Палати Верховного Суду № 11-174ас18 від 20.06.2018 року у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 1 листопада 2017 року відмовлено. Отже, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким І.В. при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису не враховано тієї обставини, що норми, які визначають перелік документів, що підтверджують безспірність заборгованості по кредитним договорам, за якими боржниками допущено прострочення платежів, не були чинними на час вчинення спірного виконавчого напису. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного суду України від 05.06.2017 року у справі № 6-887цс17, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачам документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів; для правильного застосування положень статей 87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Як вбачається із матеріалів справи, укладений між позивачем та ТОВ «Мілоан» кредитний договір №2735045, що був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, а відтак виконавчий напис був вчинений з недотриманням вимог чинного законодавства. Відповідно до ч. 1ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року; якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає у тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи у частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити і зазначити у рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Наведена правова позиція сформована Верховним судом, яка викладена у постанові від 06 травня 2020 року по справі № 320/7932/16-ц. Разом з тим, із документів, які долучені відповідачем до справи, неможливо встановити факт надання позивачу кредитних коштів (згідно умов договору шляхом перерахування на платіжну картку позичальника), враховуючи, що вказана обставина заперечується позивачем, а відтак наявність обов`язку позичальника повернути кредитні кошти не підтверджується документально. Крім того, відповідачем не надано жодних первинних документів, які б підтверджували суму заборгованості, яка наявна у позивача. Також із наданих відповідачем документів не можливо встановити яким чином нараховувались відсотки за користування кредитом та штрафи. Крім того, нотаріус при вчиненні виконавчого напису взяв до уваги розрахунок заборгованості, підготовлений працівниками відповідача, що не може бути доказом безспірності грошових вимог відповідача до позивача. Допустимими доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки чеки тощо (Постанова Верховного Суду від 28.03.2018 р. №910/3033/17). Наведене вище свідчить про те, що нотаріус при вчиненні напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми ст. 88 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Змістом позовних вимог є визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Баршацьким І.В. від 06.11.2020, зареєстрованого в реєстрі №11088, таким, що не підлягає виконанню. Позовна заява не містить вимог про недійсність кредитного договору № 2735045 від 16.01.2019, а тому, враховуючи доведеність безпідставної видачі виконавчого напису, викладені сторонами обставини щодо дотримання істотних обставин договору судом не досліджувались. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 645/1979/15-ц. З огляду на вищевказане, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження, а отже підлягають задоволенню, оскільки приватний нотаріус вчинив спірний виконавчий напис на підставі нечинного нормативно-правового акта, а також при його вчиненні не переконався у безспірності вимог стягувача, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат», у зв`язку з чим позов необхідно задовольнити та скасувати спірний виконавчий напис нотаріуса. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подачу позову в розмірі 908,00 грн., та по сплаті судового збору за подачу заяви про забезпечення позову в розмірі 454,00 грн. Щодо стягнення із відповідача витрат за надання професійної правничої допомоги в сумі 5000,00 грн. суд зазначає наступне. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України). Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з частинами першою четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial