Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

[PERSON]звернувся до суду із вищевказаним позовом, просив застосувати правові наслідки недійсності правочину та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на свою користь суму сплаченого першого авансового внеску за договором фінансового лізингу № 001955 від 07.04.2015 року у розмірі 35000 грн. На обґрунтування у позові вказано, що 07.04.20185 року укладено між позивачем та відповідачем договір фінансового лізингу № 001955. За умовами даного договору відповідач бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу (транспортний засіб ЗАЗ Lanos) у власність та передати у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених вище вказаним договором. На виконання договору позивачем 07.04.2015 року на рахунок відповідача сплаченого перший авансовий внесок у розмірі 35000 грн. При цьому, оскільки в момент вчинення даного договору недодержано вимоги ч. 4 ст. 203 ЦК України, він є нікчемним та до нього мають бути застосовані правові наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України. Також, відповідно до п. 3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахування особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг». Тому, враховуючи те, що договір фінансового лізингу № 001955 від 07.04.2015 року, укладений між ТОВ «ЛК «АВТОФІНАНС», нотаріально не посвідчено, а за його умовами у лізинг йому, як фізичній особі, передається транспортний засіб, він є нікчемним. На підставі викладеного з посиланням на ст. ст. 203, 216, 220, 799, 806 ЦК України, які на думку позивача регулюють виниклі правовідносини, просив позов задовольнити. Від позивача до початку судового засідання надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не зявився про розгляд справи повідомлений належним чином, 29.05.2015 року надійшли до суду заперечення, відповідно до яких представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову повністю (а.с. 34-36). Дослідивши матеріали справи, суд\~\~встановив наступне. Судом встановлено, що 07.04.2015 ТОВ «ЛК «Автофінанс» уклало з [PERSON]договір фінансового лізингу № 001955, за яким предметом лізингу був автомобіль ЗАЗ Lanos (а.с. 4-18). У той же день [PERSON]сплатив на користь ТОВ «ЛК «Автофінанс» 35000 грн. першого авансового внеску за вище вказаним договором (а.с. 21). Звертаючись до суду з позовом про повернення 35000 грн., [PERSON]вважав договір фінансового лізингу нікчемним, так як не було додержано вимоги закону про його нотаріальне посвідчення. Положеннями статті 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Відповідно з частинами 2, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Також, згідно з частинами 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина 1 статті 220 ЦК України). Суд вважає, що ЦК України та Закон України «Про фінансовий лізинг» не передбачають обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу. Посилання позивача на норми частини 2 статті 806, частини 2 статті 799 ЦК України є безпідставними, адже до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), які містяться у параграфі 1 Загальні положення про найм (оренду) глави 58 ЦК України, з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Положення про найм (оренду) транспортного засобу згідно з параграфом 5 глави 58 ЦК України до договору фінансового лізингу не застосовуються. Оцінюючи усі докази у їх сукупності, суд вважає обґрунтованими заперечення відповідача про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Суд вважає позов необґрунтованим і має законодавчо визначені підстави для відмови у його задоволенні. Судові витрати віднести за рахунок держави. \~\~\~\~\~\~ На підставі викладеного і

Outcome: dismissed