Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням (з урахуванням уточнень від 30.12.2014р.), та просить: зобовязати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні їм жилими приміщеннями - квартирою №7, розташованою в будинку №48 по вул. 28 Червня в м. Ізмаїлі Одеської області, шляхом видачі йому ключа від другого замка від вхідної (броньованої) двері в квартиру, демонтажу встановленого на цій двері блокуючого пристрою, яке не дає можливості відкрити її ключем із зовнішньої сторони, видалення «вушок» для навісного замку з залізної решіткової двері, розташованої на вході у кімнату №1; зобовязати відповідача усунути перешкоди у користуванні їм нежитловими приміщеннями в квартирі №7, розташованої в будинку № 48 по вул. 28 Червня в м. Ізмаїлі Одеської області, а саме: півпідвальними приміщеннями, кухнею та санвузлом, шляхом надання йому ключів від даних приміщень; зобовязати [PERSON] усунути перешкоди у реєстрації у вищезазначеній квартирі шляхом надання йому домової книги для внесення відповідного запису про реєстрацію; зобовязати [PERSON] поновити в 30-тиденний строк перегородку з слойоної 12мм фанери та брусків в кімнаті з компенсаційною укріплюючою антресоллю с глухими дверми в коробці з пройомом завширшки 0,7м та внутрішнім замком; зобовязати [PERSON] укласти з ним договір про користування житловими та нежитловими приміщеннями в квартирі №7, розташованої в будинку № 48 по вул. 28 Червня в м. Ізмаїлі Одеської області, в якому будуть визначені права та обовязки сторін, порядок внесення їм оплати за житлові-комунальні послуги. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 26.03.2014 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області ухвалено рішення, яким зобовязано [PERSON] усунути [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою №7, розташованою в будинку №48 по вул. 28 Червня в м. Ізмаїлі Одеської області, надавши ключі від вхідних дверей та зобовязано [PERSON] визначити [PERSON] для проживання в квартирі №7, розташованій в будинку №48 по вул. 28 Червня в м. Ізмаїлі Одеської області, приміщення №1, звільнивши місце для розміщення ліжка та інших особистих речей останнього. Виконання цього рішення відбулося 07.11.2014 року та його речі були внесені у квартиру за допомогою державного виконавця, про що складений відповідник акт. 14.10.2014 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області була винесена ухвала про розяснення вищезазначеного рішення суду, згідно якої [PERSON] може розмістити всі речі, які призначенні для забезпечення його звичайних життєвих потреб, у всьому приміщенні №1 квартири № 7, розташованої в будинку №48 по вул. 28 Червня в м. Ізмаїлі Одеської області, дотримуючись здорового глузду, а [PERSON], відповідно, звільнити місце для їх розміщення; [PERSON] зобовязано усунути [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою № 7, розташованої в будинку №48 по вул. 28 Червня в м. Ізмаїлі Одеської області, яка складається, в тому числі, із нежитлових приміщень: 6-кухня; 7-ванна кімната; 8 вхід в підвал; 9,10 комори; ІІ коридор; ХІ тамбур. Проте, до теперішнього часу відповідач не надала йому екземпляри ключів та створює перешкоди у користуванні вказаними нежилими приміщеннями. Кімната, у яку вселений [PERSON], є прохідною, без дверей, що порушує його права як людини похилого віку с певними потребами, рядом хвороб, тощо, на безопарні та гідні умови життєдіяльності. Також, [PERSON] ухиляється від оформлення його права проживати в квартирі, не вписує його у домову книгу, не дивлячись на те, що у 2005 році рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області поновлено його реєстрацію в квартирі. У звязку із відсутністю угоди щодо сплати комунальних послуг, позивач не користується ніякими комунальними послугами. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх у повному обсязі та пояснив, що власник житла ухиляється від видачі ключів від виділених йому приміщень в квартирі, укладення угоди про користування житловими та нежитловими приміщеннями, чим чинить перешкоди у реалізації законного його права на житло, не погоджується на його пропозиції встановити перегородку у його кімнаті та створити йому належні умови для проживання. Представник відповідача в судовому засіданні заявлений позов не визнав, та пояснив, що при вселенні [PERSON] 07.11.2014 року у квартиру №7, розташованої в будинку №48 по вул.28 Червня в м. Ізмаїлі Одеської області, державним виконавцем складений акт про те, що [PERSON] передані всі ключі від вхідних дверей, у звязку з чим, перешкод для входу в приміщення та користування ним в порядку визначеному рішенням суду немає. Яких-небудь додаткових ключів від нежилих приміщень не існує, оскільки нема замків на дверях, тобто доступ до них вільний для всіх мешканців квартири. Також зазначає, що не можуть бути демонтовані блокератор на замку та вушка для замку на дверях, так як це суперечить здоровому глузду та спричинить шкоду майну відповідача. Щодо встановлення перегородки у кімнаті №1, то вказана вимога вже розглядалась судовими інстанціями, та у її задоволенні було відмовлено, про що є відповідні судові рішення по двом різним цивільним справам, копії яких надані до матеріалів справи. Крім того, підстави для зобовязання власника житла укласти договір про порядок користування власними житловими приміщеннями відсутні, та такі вимоги позивача порушують права відповідача як власника будинку. Також представник відповідача наголошує, що власника квартири не може бути зобовязано укласти угоду про користування житловими та нежитловими приміщеннями. Позивачем неодноразово надавалися проекти мирових угод для підписання відповідачу, однак відповідач не надав згоду на укладення запропонованих угод. Свідок державний виконавець Маринов А.А., будучи допитаним у судовому засіданні, пояснив, що ним виконувалося рішення суду від 26.03.2014р. щодо зобовязання [PERSON] усунути перешкоди у користуванні квартирою та зобовязання виділити приміщення №1 для проживання у квартирі, про що складено відповідний акт від 07.11.2014р. Зазначив, що всі обставини виконання вказаного рішення суду, зокрема щодо надання ключів від дверей, тощо, зазначені у акті від 07.11.2014р. Також пояснив, що ним не виконувалося рішення про вселення позивача у квартиру, а виконувалося рішення про зобовязання вчинити певні дії, що передбачає різні процедури виконання. Представник МБТІ, допитаний у якості спеціаліста, надав письмові відповіді на поставлені йому позивачем питання, та, зокрема, пояснив, що МБТІ правомірно на заяви власника квартири були видані відповідні технічні паспорта у 2006р. та 2012р., уитому числі з відмітками про самочинне будівництво, жодних порушень під час складення виданих технічних паспортів допущено не було, та усі розміри приміщень відповідають проведеним замірам. Крім того, спеціаліст наголосив на тому, що подані [PERSON] копії технічних паспортів на квартиру не відповідають оригіналам технічних паспортів, які надавалися власником. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення свідка та спеціаліста, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить квартира №7, розташована в будинку №48 по вул. 28 Червня в м. Ізмаїлі Одеської області (зареєстрована як власник 4/7 частки обєкта нерухомості по вул. 28 Червня, 48 в м. Ізмаїлі). За вищевказаною адресою зареєстровані: відповідачка [PERSON], її малолітня дитина [PERSON], мати [PERSON], сестра [PERSON], батько позивач [PERSON] Як зазначено сторонами, фактично в квартирі проживають [PERSON] та її співмешканець, [PERSON] малолітня дитина [PERSON], які займають приміщення №3. Інші приміщення знаходяться в їх спільному користуванні. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24.03.2011 року [PERSON] вселений в квартиру №7, розташовану в будинку №48 по вул. 28 Червня в м. Ізмаїлі Одеської області. Як вбачається з мотивувальної частини рішення, позивач має право користування житловою площею в квартирі №7, оскільки він проживав та був зареєстрований в ній як член сімї власника. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.09.2011 року рішення апеляційного суду Одеської області від 24.03.2011 року залишено без змін. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24.03.2011 року за [PERSON] визнано сервітут - право користування квартирою №7 в будинку №48, розташованому по вул. 28 Червня в м. Ізмаїлі Одеської області, яка належить його донці [PERSON] 20.07.2011 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області [PERSON] складено акт про вселення [PERSON] в квартиру №7, розташовану в будинку №48 по вул. 28 Червня в м. Ізмаїлі Одеської області, а також передання останньому ключів від вхідних дверей. При цьому фактичного вселення позивача у квартиру не відбулось. 26.03.2014 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області ухвалено рішення, яким зобовязано [PERSON] усунути [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою №7, розташованою в будинку №48 по вул. 28 Червня в м.Ізмаїлі Одеської області, надавши ключі від вхідних дверей та зобовязано [PERSON] визначити [PERSON] для проживання в квартирі №7, розташованій в будинку №48 по вул. 28 Червня в м. Ізмаїлі Одеської області, приміщення №1, звільнивши місце для розміщення ліжка та інших особистих речей останнього. 14.10.2014 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області була винесена ухвала про розяснення вищезазначеного рішення суду, згідно якої [PERSON] може розмістити всі речі, які призначенні для забезпечення його звичайних життєвих потреб, у всьому приміщенні №1 квартири № 7, розташованої в будинку №48 по вул. 28 Червня в м. Ізмаїлі Одеської області, дотримуючись здорового глузду, а [PERSON], відповідно, звільнити місце для їх розміщення; [PERSON] зобовязано усунути [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою № 7, розташованої в будинку №48 по вул. 28 Червня в м. Ізмаїлі Одеської області, яка складається, в тому числі, із нежитлових приміщень: 6-кухня; 7-ванна кімната; 8 вхід в підвал; 9,10 комори; ІІ коридор; ХІ тамбур. Зазначені обставини визнані сторонами у судовому засіданні і відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягають. Загальна декларація прав людини 1948 року передбачає право кожної людини на такий життєвий рівень, який є необхідним для підтримання здоров'я і добробуту її самої та її сім'ї. У Декларації зазначено, що необхідний життєвий рівень забезпечує, зокрема, житло (п.1 ст.25). Аналогічне положення міститься в п.1 ст.11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19.10.1973 року N 2148-VIII, в якому, крім вказаного, закріплено обов'язок держав - учасників Пакту вживати необхідних заходів для забезпечення здійснення такого права. Так, стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло.\~Це право, як і інші конституційні права, є невідчужуваним, непорушним і рівним для всіх без будь-яких обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ч.ч.1, 2 ст.24). Воно не може бути скасоване і обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч.2 ст.22, ч.1 ст.64 Основного Закону України). Однією з засад правової системи України є визнання і дія принципу верховенства права. У рішенні від 02.11.2004 року N15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Частини 4 та 5 ст.9 ЖК УРСР визначають, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Статтею 396 ЦК України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень\~глави 29\~цього Кодексу. Отже, судовий захист речових прав на чуже майно у порядку цивільного судочинства може здійснюватись за вимогами, аналогічними до тих, що ставляться для захисту права власності, якщо вони не суперечать змісту та відповідають природі відповідного речового права. Так, за змістом ст.391 глави 29 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування даним майном. Житлові спори вирішуються відповідно до закону (ст.191 ЖК УРСР). Пункт 2 ч.1 ст.395, ч.1 ст.402, ч.1 ст.403 ЦК України визначають, що речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування (сервітут). Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно з ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Приймаючи до уваги викладене, ту обставину, що відповідачкою не надано позивачу ключі від конкретних приміщень квартири для проживання, чим чиняться певні перешкоди позивачу у користуванні квартирою, беручи до уваги необхідність врегулювання виниклих між сторонами правовідносин на принципах справедливості, сумлінності і розумності, рівності перед законом і судом, суд дійшов до висновку про те, що є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] в частині зобовязання [PERSON] усунути перешкоди у користуванні їм жилими приміщеннями в квартирі №7, розташованої в будинку № 48 по вул.28 Червня в м. Ізмаїлі Одеської області, шляхом видачі йому ключа від другого (верхнього) замку на вхідній металевій («броньованій») двері, та від двох дверей у напівпідвальні приміщення. Твердження представник відповідача та відповідача щодо відсутності ключа для другого (верхнього) замку на вхідній металевій («броньованій») двері є бездоказовими, а отже судом до уваги не приймаються. Факту наявності у двері замку та ненадання позивачу ключів від нього достатньо для визнання позовних вимог в цій частині обґрунтованими. При цьому не підлягають задоволенню вимоги позивача, що стосуються ключів від інших приміщень, з огляду наступного. У судовому засіданні 17.11.2015р. позивач визнав, що в нього є ключ від решітчастої вхідної двері, що знаходиться після залізної. На вказаній двері є «вушка» для навісного замку, ключі від вказаного замку в наявності у позивача та у судовому засіданні 17.11.2015р. він визнав, перешкод та неможливості відкрити вказаний замок не було. Твердження, що він боїться, що буде повішено інший замок є лише безпідставними припущенням, які не ґрунтуються на доказах. Ключ від кухні було передано позивачу відповідачем у судовому засіданні 26.10.2015р., який він прийняв та заперечень щодо його належності до відповідного замку не висловлював. Як повідомлено відповідачем у судовому засіданні 26.10.2015р., санвузол не зачиняється, та як визнав позивач перешкоди щодо доступу до санвузла відповідачем не вчинялися. Як визнано сторонами у судовому засіданні, на одній із вхідних дверей, деревяній, є крючок, однак перешкод у доступі через цей крючок до квартири не вчинялось, що визнано позивачем на одному із судових засідань. Щодо вимоги позивача про зобовязання здійснити демонтаж встановленого на вхідній (броньованій) двері в квартиру блокуючого пристрою, яке не дає можливості відкрити її ключем із зовнішньої сторони, видалення «вушок» для навісного замку з залізної решіткової двері, розташованої на вході у кімнату №1, суд зазначає, що вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Позивачем не вказувалось та не надано доказів, що йому вчинялися перешкоди у користуванні приміщеннями шляхом блокування входу встановленим на вхідній (броньованій) двері в квартиру блокуючим пристроєм, або шляхом використання «вушок» для навісного замку з залізної решіткової двері, розташованої на вході у кімнату №1 та замикання навісного замку. Отже, не доведено факту порушення прав позивача таким шляхом. До того ж, [PERSON] не надав суду доказів, незважаючи на відповідну пропозицію суду, технічної можливості демонтажу вказаного блокуючого пристрою, та що вказаний демонтаж не призведе до пошкодження самої двері та виведення із ладу замку на ній. Щодо позовної вимоги про зобовязання відповідача укласти з позивачем договір про користування житловими та нежитловими приміщеннями в квартирі №7, розташованої в будинку № 48 по вул. 28 Червня в м. Ізмаїлі Одеської області, в якому будуть визначені права та обовязки сторін, порядок внесення їм оплати за житлові-комунальні послуги, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст.3, 627, 638-642, 901-903 ЦК України загальним принципом цивільного законодавства є, в тому числі, принцип свободи договору. Сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Діючим актами цивільного законодавства при вирішенні питання про укладення договору, виборі контрагента, визначенні змісту договору, принцип свободи договору може бути обмежений. Цим законодавством може бути прямо передбачено спонукання однієї сторони до укладення договору на вимогу іншої сторони шляхом прямого припису укладати договори, включати в них певні умови, або заборони відмовляти в укладенні договору у відповідь на пропозицію укласти договір. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про зобовязання її укласти договір шляхом примусу зробити неможливо. Загальні правила, передбачені ст.ст. 638-642 ЦК України не передбачають примусу щодо підписання такого договору. Цивільний Кодекс України не містить механізму спонукання до укладання договору у випадку, коли закон прямо покладає на сторону обовязок укладення договору, а сторона відмовляється від цього. За аналогією із ст.ст. 181,187 ЦК України, ст. 84 ГПК України договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін виконала фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають. Вирішуючи позовні вимоги в частині зобовязання [PERSON] поновити перегородку в кімнаті № 1 для створення ізольованого від жилої частини цієї кімнати проходу із внутрішніх кімнат квартири на двір, суд виходить з наступного. За змістом ст.ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321, 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпоряджання означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах. Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: partial