Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

[PERSON] звернувся у листопаді 2014 року до суду з позовом до Пирятинської міської ради Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме на житловий будинок [ADDRESS]. У позові вказав, що власником даного житлового будинок був [PERSON], який помер на початку 1996 року. Спадкоємцем майна померлого став його син [PERSON], який на той час мешкав [ADDRESS] та 10.09.1996 отримав свідоцтво про право на спадщину. 01.10.1999 [PERSON] надав доручення [PERSON] мешканці [ADDRESS], на продаж або дарування отриманого нам у спадок будинку. У 2001 році за згодою [PERSON] позивач заселився у будинок [ADDRESS] у 2002 році зареєструвався та постійно проживав у ньому. Виплативши кошти за придбання будинку [PERSON] звернувся до [PERSON] з метою укладення договору купівлі продажу, але станом на 01.10.2002 термін дії доручення даного їй [PERSON] закінчився. Сам власник будинку надавати нове доручення або приїжджати для укладення договору купівлі продажу відмовився. [PERSON] не може провести перереєстрацію права власності на житловий будинок, тому змушений звернутися до суду з позовом. У судовому засіданні позивач вимоги викладені у позовній заяві підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позові. Додатково вказав, що ним неодноразово надсилалися [PERSON] листи з проханням належним чином оформити договір купівлі-продажу, проте останні поверталися без виконання з відмуткою «за закінченням терміну зберігання». Представник відповідача Пирятинської міської ради Полтавської області у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] з підстав викладених у позові. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказала, що між [PERSON] та позивачем у 1997 році була усна домовленість про купівлю-продаж будинку. Оскільки на той час позивач [PERSON] не мав повної суми коштів сплатити [PERSON], сплачував частинами. По закінченню свідок, як особа яка була налічена повноваженнями вчиняти вмісто [PERSON] угоди щодо його успадкованого нерухомого майна, то повинна була оформити з позивачем договір купівлю-продаж. Проте, на момент останньої сплати коштів, тобто 01.10.2002, строк дії доручення надане [PERSON] свідку [PERSON] закінчився. На зв'язок [PERSON] не виходив, листи не отримував. Таким чином, позивач продовжував проживати разом із своєю родиною у будинку. Згідно ст. ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Суд, вислухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з огляду на наступне. Судом установлено, що на початку 1996 року помер власник будинку [ADDRESS], [PERSON]. Спадкоємцем майна померлого став його син [PERSON], який на той час мешкав [ADDRESS] та 10.09.1996 отримав свідоцтво про право на спадщину (а.с. 5). 01.10.1999 [PERSON] надав доручення [PERSON] мешканці [ADDRESS], на продаж або дарування отриманого ним у спадок будинку (а.с. 6). У 2001 році за згодою [PERSON] позивач заселився у будинок [ADDRESS] у 2002 році зареєструвався та постійно проживав у ньому. Виплативши кошти за придбання будинку [PERSON] звернувся до [PERSON] з метою укладення договору купівлі продажу, але станом на 01.10.2002 термін дії доручення даного їй [PERSON] закінчився. Сам власник будинку надавати нове доручення або приїжджати для укладення договору купівлі продажу відмовився. Відповідно домової книги для прописки громадян, що мешкають у будинку [ADDRESS] [PERSON] зареєстрований у даному будинку з 07.06.2002 (а.с. 7-8). Позивач у вищезазначеному будинку проживає більше 10 року, добросовісно і відкрито володіє ним: зробив капітальний ремонт, провів газ, доглядає за ним, як за своїм власним (а.с. 16-17). У відповідності до довідки квартального комітету Пирятинської міської ради Полтавської області від 04.06.2014 [PERSON] з 1997 року проживає за адресою [ADDRESS] (а.с. 15). Відповідно до листа адресованого [PERSON] - власнику житлового будинку, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, останній повернувся без виконання з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Таким чином відомості про місце проживання чи перебування [PERSON] - відсутні (а.с. 18). Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У відповідності ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. У відповідності до п. 13 Постанови пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Згідно з п. 14 цієї ж постанови, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved