Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між ним та [PERSON], визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 48,8 кв. м., житловою площею 29,8 кв.м, а також зобов'язати Реєстраційну службу Головного управління юстиції в Одеської області зареєструвати право власності позивача на вказану квартиру. Ухвалою судді від 08.11.2013 року позивачу відмовлено у відкритті провадження в порядку цивільного судочинство в частині вимог про зобов'язання Реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеської області зареєструвати право власності позивача на спірну квартиру, а щодо решти позовних вимог - відкрито провадження у справі. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] посилається на те, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.11.2002 року, виданого після смерті його матері [PERSON], належала двохкімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 48,8 кв.м, житловою 29,8 кв.м. Позивач також вказує, що він є громадянином Російської Федерації, зареєстрований у м. Санкт-Петербург та у 2007 році останній раз приїжджав до Одеси. У перших числах вересня 2013 року на його міський телефон у Санкт-Петербурзі зателефонували співробітники міліції з Одеси та повідомили про те, що невідомі особи продали на підставі довіреності його квартиру у [ADDRESS]. Позивач [PERSON] пояснив співробітникам міліції, що ніяких довіреностей він не видавав ні в Російської Федерації, ні на території України, також нікого не уповноважував на продаж його квартири. Після приїзду до Одеси позивач подав до слідчого відділу ОМУ ГУМВС України і Одеської області заяву про притягнення до кримінальної відповідальності шахраїв, які незаконно продали його квартиру та внесення до ЄРДР факту кримінального правопорушення. [PERSON] зазначає, що його заява 31.08.2013 року була внесена до ЄРДР з правовою кваліфікацією ч.3 ст. 190 КК України, у кримінальному провадженні № 12013170020000652 вказується, що невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа правом власності на квартиру [ADDRESS]. У ході оперативно - слідчих дій слідчим було з'ясовано, що невстановлена особа підробила підпис позивача. [PERSON] нібито видав довіреність на ім'я [PERSON], яка начебто була посвідчена 12 червня 2011 року [PERSON] нотаріусом округу м. Санкт-Петербург, РФ на право розпорядження та користування квартирою позивача. Оскільки довіреність, яка складалося нібито від імені [PERSON] у Санкт- Петербурзі, мала повноваження передоручення, [PERSON] передовірив повноваження з розпорядження спірною квартирою та видав довіреність на ім'я [PERSON]. Позивач також зазначає, що 31 липня 2013 року [PERSON], діючи нібито від імені позивача [PERSON], за довіреністю продав спірну квартиру [ADDRESS] відповідачу [PERSON] за 386000 грн. [PERSON] вказує, що згідно протоколу допиту свідка - [PERSON] пояснив слідчому, що потерпілого [PERSON] він не знає, ніколи не бачив, довіреність не надавав, громадянина [PERSON] ніколи не бачив, ніяку довіреність не надавав, за межи села, в якому він мешкає, в той період не виїжджав, а напроти, його паспорт забрали невідомі особи ще у 2008 році, та по даному факту він звертався до міліції. На даний термін досудовим слідством встановлюється коло осіб причетних до даного кримінального правопорушення. У судовому засіданні з посиланням на положення статей 203, 215, 216, 236, 388, 391, 392 ЦК України представник [PERSON] наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судове засідання 13.05.2014 року не з'явився, повідомлений належним чином (а.с. 59), будучи присутнім у судовому засіданні 19.02.2014 року [PERSON] визнав позов у повному обсязі, про що подав суду відповідну заяву (а.с. 40). Треті особи - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином (а.с. 57, 58, 60), приватний нотаріус надіслала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечувала (а.с. 32). Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.11.2002 року, виданого після смерті його матері [PERSON], належала двохкімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 48,8 кв.м, житловою 29,8 кв.м. (а.с. 7). Позивач є громадянином Російської Федерації, зареєстрований та постійно мешкає у м. Санкт-Петербург (а.с. 5). З пояснень позивача слідує, що у вересні 2013 року на його міський телефон у Санкт-Петербурзі зателефонували співробітники міліції з Одеси та повідомили про те, що невідомі особи продали на підставі довіреності його квартиру у [ADDRESS]. Оскільки за твердженням [PERSON] ніяких довіреностей він не надавав ні в Російської Федерації, ні на території України, а також нікого не уповноважував на продаж його квартири, позивач приїхав до Одеси та подав до слідчого відділу ОМУ ГУМВС України і Одеської області заяву про притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які незаконно продали його квартиру. Заява [PERSON] 31.08.2013 року була внесена до ЄРДР з правовою кваліфікацією ч.3 ст. 190 КК України, у кримінальному провадженні № 12013170020000652 вказується, що невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа правом власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 8). Судом встановлено, що невідомою особою було підроблено підпис позивача - [PERSON] нібито видав довіреність на ім'я [PERSON], яка начебто була посвідчена 12 червня 2011 року [PERSON] нотаріусом округу м. Санкт-Петербург, РФ за реєстровим номером К-4987 на право розпорядження та користування квартирою позивача. Оскільки довіреність, яка складалося нібито від імені [PERSON] у Санкт - Петербурзі, мала повноваження передоручення, [PERSON] (або інша невстановлена особа, яка діяла від його імені) передовірив повноваження з розпорядження спірною квартирою та видав довіреність на ім'я [PERSON]. Ця довіреність була посвідчена 27 липня 2013 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] (а.с. 12). 31 липня 2013 року [PERSON], діючи нібито від імені позивача [PERSON], за довіреністю, одержаною в порядку передоручення від [PERSON], уклав оспорюваний договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] та продав її відповідачу [PERSON] за 386000 грн. (а.с. 16-17). Зі змісту протоколу допиту свідка [PERSON] вбачається, що [PERSON] він не знає, ніколи не бачив, довіреність не надавав, громадянина [PERSON] ніколи не бачив, ніяку довіреність йому не надавав, за межи села, в якому він мешкає, в той період не виїжджав, а його паспорт забрали невідомі особи ще у 2008 році, та по даному факту він звертався до міліції та одержав новий паспорт у травні 2009 року(а.с. 13-15). На запит Управління карного розшуку ГУ МВС Росії у м. Санкт - Петербурзі нотаріус м. Санкт - Петербурга [PERSON] надала письмову відповідь № 244 від 08.11.2013 року, з якої слідує, що 12.06.2011 року довіреність від імені [PERSON] нею не посвідчувалася, а нотаріальна контора у цей день взагалі не працювала у зв'язку із вихідними та святковими днями. За реєстровим № К-4987 є запис про нотаріальну дію, що мала місце 25.07.2011 року у вигляді копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 62-64). Таким чином, судом встановлено, що власник спірної квартири [PERSON] ніякої довіреності 12.06.2011 року не видавав, у нотаріуса не посвідчував та нікого не уповноважував розпоряджатися своєю квартирою. Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] ніколи не існувало правовідносин з представництва. [PERSON] не міг передати та не передавав в порядку передоручення повноваження на розпорядження спірною квартирою [PERSON], відповідно, останній не мав права здійснювати відчуження квартири на користь [PERSON] від імені [PERSON] Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення тощо. Згідно положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин 1- 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зі змісту положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки [PERSON], як власник спірної квартири, нікому не делегував правомочностей щодо розпорядження нею, договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 31 липня 2013 року, що був укладений між [PERSON], який діяв від імені [PERSON], та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1861, є недійсним з моменту його укладання, а тому позов в цій частині є обґрунтованим та задовольняється судом. У судовому засіданні представник [PERSON] пояснив суду, що правоустановчі документи на квартиру як і документи щодо похорону матері позивача [PERSON] зникли. Дані обставини повідомлялися [PERSON] і слідчому при допиті його як потерпілого (а.с. 11). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. При цьому суд зазначає, що підстави для застосування до спірних правовідносин ст.ст. 387, 388, на які також посилається позивач, відсутні, оскільки спірна квартира фактично не вибула з володіння позивача, а тому її неможливо витребувати з чужого незаконного володіння. В даному випадку порушено право позивача щодо розпорядження квартирою, у зв'язку із встановленою судом протиправністю переходу права власності на квартиру. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. За таких обставин, позов в частині повернення позивачу у власність протиправно відчуженої квартири шляхом визнання за ним права власності на неї в порядку реституції на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України, підлягає задоволенню. Судом також встановлено, що ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 12.09.2013 року на спірну квартиру було накладено арешт та заборонено здійснювати її відчуження (а.с. 36, 41-43). Ухвала постановлена за поданням слідчого в межах досудового розслідування у кримінальному провадженні за заявою потерпілого [PERSON] з метою захисту його прав та уникнення подальшого незаконного продажу спірної квартири. Задовольняючи позов та визнаючи за [PERSON] право власності на вказану квартиру, суд не вбачає порушень ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 12.09.2013 року, адже в даному випадку не відбувається відчуження спірної квартири, а рішення суду у цій справі лише підтверджує наявність у позивача права власності на цю квартиру, якого він був протиправно позбавлений. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Оскільки позивачем не заявлені вимоги про відшкодування судових витрат, у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: approved