Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «ВАШ АВТО» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. В судове засідання позивач не зявився, але надав заяву згідно якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив справу слухати в його відсутність, без фіксації технічними засобами, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. В судове засідання представник відповідач не зявився, був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] на сайті AVTO.RІA знайшов автомобіль ЗАЗ Vida транспортний засіб за ціною 126000 грн. та зателефонував до продавця (автосалон ТОВ «Ваш Авто»). Позивачу роз'яснили що дійсно таке авто є і зараз на нього акційна ціна 50% тобто 126000 грн. або 4701,49 доларів США. 12 лютого 2016 року приїхавши в офіс у м.Первомайск Миколаївської області, в усній формі представник відповідача роз'яснила позивачу, що дійсно таке авто є за ціною вказаною на сайті, але спочатку позивач повинен сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 50000 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок фірми та після чого з позивачем буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день позивач сплатив на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 50000 грн., але повернувшись після сплати коштів до офісу, менеджер надала на підпис позивачу договір, в якому вартість предмету лізінга становила вже 252000 грн.. Представником ТОВ «ВАШ АВТО» не було роз'яснено призначення платежу в сумі 50000 грн., який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Позивач в свою чергу вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії та призначення платежу, що був зазначений в рахунку для оплати, наданим цим представником). Позивач не мав можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, оскільки представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала його підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу позивачу так і не був переданий. Укладений договір фінансового лізингу не відповідає вимогам законодавства, оскільки відповідно до закону України «Про захист прав споживачів» в ньому міститься безліч несправедливих умов; договір суперечить положенням ЦК; договір суперечить ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та положенням постанови НБУ від 10.05.2007 року №168; договір суперечить п.9 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; договір суперечить положенням Конституції України; зобов'язання визначено в іноземній валюті, а не еквіваленті; суперечить пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.1998 року №1998 щодо коригування суми лізингового платежу в зв'язку зі зміною в курсу іноземної валюти; не містить всіх істотних умов, а саме - предмета договору; відповідач поширив недостовірну інформацію рекламі щодо наявності у нього предмету лізингу. На відносини, які виникли між позивачем та відповідачем у зв'язку з укладенням договору фінансового лізингу, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», так як вказаний Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживача, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Кодексу. Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Пунктом 2 ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві. Згідно ч.1 ст.18 закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведено в ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», цей перелік не є вичерпним. Відповідно до ст.1 п.1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за виконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищевказаними зобов'язаннями відповідає продавець, відомості про якого в договорі і додатках до нього взагалі відсутні. У п.10.5 ст.10 Договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (п.10.6 ст.10 Договору). Договір за змістом також свідчить про право лізингодавця в односторонньому порядку змінювати платежі. Несправедливими є і сплата адміністративного платежу у розмірі 50000 грн., тобто майже 40% від вартості майна відповідно до лізингового договору, оскільки в графі «Визначення термінів» договору визначено, що адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення дговору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Отже, відповідачем отримано грошові кошти у розмірі 50000 грн., тобто 40% від вартості предмета лізингу лише за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору та при розірванні договору в будь-якому випадку, навіть за невиконання зобов'язання відповідачем, цей платіж не повертається (п. 12.1 ст.12 Договору). Частиною 1 ст.634 ЦК України встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п.17 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити. Частиною 2 ст.16 закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З вказаного вбачається, що діючим законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого договору фінансового лізингу. Оскільки за умовами спірного договору лізингу, виконання зобов'язання відповідача за ним ставиться в залежність від факту внесення клієнтом «адміністративного платіжу» за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, наявні підстави для визнання договору недійсним в цілому. Несправедливим в розумінні ч.1 ст.18 закону України «Про захист прав споживачів» п.3.2.7 договору згідно якого лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У таком випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені ним кошти за мінусом адміністративного платежу. Тобто можливість лізингодавця без з'ясування причин неможливості повного виконання зобов'язання лізингоодержувачем фактично розірвати договір в односторонньому порядку, при цьому залишити за собою сплачений обов'язковий адміністративний платіж, який поверненню не підлягає в жодному випадку, а при розірванні договору повертає лізингоодержувачу тільки 40% від сплаченого авансованого платежу, як штраф за дострокове розірвання договору (п.12.1 ст.12). До несправедливих слід також віднести і п.10.15 (ст.10) договору, відповідно до якого у разі неузгодженої у даному договорі зміни розмірів лізингових платежів лізингодавець та лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного договору, а також на/вимогу лізингодавця підписують акт коригування вартості предмета лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом п'яти календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. Крім цього у відповідності до ч.1 ст.807 ЦК України, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуавлізуючи її. В зв'язку з цим індивідуально визначеними є такі речі, які відрізняються від інших кількома ознаками: єдині у своєму роді, відрізняються від інших кількома ознаками, вирізняються із загальної маси речей цього роду. Відповідно до п.1.1 договору фінансового лізингу передбачено, що його предметом є ЗАЗ Вида, standart, обсягом двигуна 1,5. Зазначена річ не може вважатися предметом договору лізингу, оскільки вона не визначена індивідуальними ознаками, а саме: не вказано його виробника, модель, комплектацію, колір, номер шасі. Таким чином, оспорюваний договір фінансового лізингу по своїй природі є несправедливий, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди позивачу як споживачеві. Крім цього згідно з ст.19 закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення першого(адміністративного) платежу в розмірі 50000 гривень під вигляд платежу за договором, який за умов договору не повертається в жодному випадку та є платою за укладення самого договору.

Outcome: approved