Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому вказав, що його батькам - [PERSON] і [PERSON] на праві власності належало домоволодіння по вул. Фестивальна, 41/ вул.. Д. Бєдного, 62 в м. Бердянську Запорізької області. У цьому ж домоволодінні постійно мешкав і він зі своєї родиною дружиною та двома дітьми та онуками. 12. 07. 2015 року помер його батько, і після його смерті наприкінці літа 2015 року він дізнався від свого брата відповідача по справі про те, що будинок подарований йому ще за життя батька. У 2016 році відповідач звернувся до суду з позовом про виселення його з родиною з будинку, і тоді він дізнався про те, що брат є власником спірного будинку на підставі договору дарування від 06. 11. 2007 року. Вважає договір недійсним, оскільки він суперечив волі батька, бо той за життя ніколи не повідомляв про свій намір подарувати будинок одному з дітей, а говорив, що будинок залишиться тому з дітей, хто буде його доглядати. Увесь час проживання в будинку він зі своєю родиною доглядав батька та матір, утримував домоволодіння, здійснював ремонти, прибудував веранду, поставив паркан, побудував гараж, уклав на повір»ї асфальт, підтримував будинок у належному стані, сплачував більшість комунальних послуг. Обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги є: відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за договором дарування; відповідач у спірному будинку ніколи не жив; після укладення договору дарування даруватель продовжив у ньому мешкати; на час укладання договору потребував допомоги через перенесений інсульт, похилий вік, стан здоров»я; після отримання будинку в дар відповідач не переоформив на себе особові рахунки, нові договори на отримання комунальних послуг не уклав; не виконував своїх зобов»язань по догляду за батьком; померлий нікого не повідомляв про дарування будинку. В судовому засіданні представник позивача за договором і свідоцтвом адвокат [PERSON] підтримав позовні вимоги на вищевказаних підставах і просить задовольнити. Відповідач [PERSON] з представником за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав і пояснив, що насправді позивач зі своєю родиною постійно мешкали у дачному будинку, а батьки залишалися без догляду. Він мешкав на квартирі, але після того, як у 2007 році мати зламала шийку бедра і потребувала постійного догляду, він постійно жив разом з батьками, доглядав за ними, купував ліки, викликав «швидку допомогу». Після цього батьки вирішили подарувати будинок йому, мотивуючи це тим, що після їх смерті [PERSON] не пустить його в будинок, адже він у ньому навіть не прописаний. У 2007 році вони звернулися до приватного нотаріуса [PERSON], і оскільки у батька був цукровий діабет, йому було важко пересуватися, то зробили довіреність на ім.»я його дружини [PERSON], і через декілька місяців оформили договір дарування. Він не вважав за можливе і коректне говорити батькам про фактичну передачу будинку, їх подальше проживання в будинку після дарування навіть не обговорювалося, оскільки інше було неможливо. Він залишився жити в будинку, сплачував комунальні послуги, при цьому батьки говорили [PERSON] про те, що будинок подарований і запропонували звільнити його, він просив відстрочку, пояснюючи, що добудовує новий будинок і переїде туди жити. У звязку з тим, що він не міг знайти з братом спільну мову, він вимушений був перейти жити на квартиру, а батьків відвідував. Батьки усвідомлювали, що подарували йому будинок і бажали цього. Просить застосувати позовну давність, оскільки позовна давність в один рік застосовується до вимог про розірвання договору дарування, про що подав письмову заяву. Відповідачка [PERSON] померла 02. 07. 2016 року, що підтверджено копією свідоцтва про смерть, виданого Бердянським МВ ДРАЦС ГТУЮ у Запорізькій області. Свідки [PERSON], [PERSON] і [PERSON] суду пояснили, що сім»я [PERSON] постійно мешкала в будинку, який належав його батькам, при цьому будинок був умовно поділений на 3 частини, у одній з яких жили дідусь з бабусею, у одній вони з батьками, а в іншій знаходились речі [PERSON], кожний платив комунальні послуги за свою частину будинку. Про дарування будинку [PERSON] у 2007 році ніхто не знав, бабуся і дідусь говорили, що залишать його онукам. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON], виходячи з наступного. Як вбачається з копії договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр № 2821, 06 листопада 2007 року [PERSON], від імені якого на підставі довіреності від 18. 07. 2007 року, посвідченої приватним нотаріусом [PERSON]Т, діяла [PERSON], подарував належний йому на праві власності житловий будинок по вул. Фестивальна, 41/ вул.. Д. Бєдного, 62 в м. Бердянську Запорізької області своєму сину [PERSON]. Як вбачається з матеріалів, наданих приватним нотаріусом [PERSON], дружина дарувателя [PERSON] у письмовій заяві нотаріусу надала свою згоду на дарування цього будинку, який був обєктом права їх з чоловіком спільної сумісної власності, набутою за час шлюбу. 12 липня 2015 року [PERSON] помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть. До суду звернувся син померлого [PERSON] із позовом про визнання договору дарування недійсним з підстав помилки, яка мала місце під час його укладання. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Позивач вказує на підстави, які на його, погляд, свідчать про явну недійсність правочину, а саме - відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за договором дарування; відповідач у спірному будинку ніколи не жив; після укладення договору дарування даруватель продовжив у ньому мешкати; на час укладання договору потребував допомоги через перенесений інсульт, похилий вік, стан здоров»я; після отримання будинку в дар відповідач не переоформив на себе особові рахунки, нові договори на отримання комунальних послуг не уклав; не виконував своїх зобов»язань по догляду за батьком; померлий нікого не повідомляв про дарування будинку. При цьому посилається на правову позицію ВСУ, викладену у постанові від 21. 10. 2015 року по справі за № 6-202цс15. Проте суд не може погодитися з такою позицією позивача, оскільки усі обставини, які викладені ним , стосуються визнання недійсним договору дарування, з оспоренням якого зверталася б одна із сторін правочину. Натомість у даному випадку жодна із сторін договору дарування ніколи не вказувала на те, що вони помилилися щодо укладання такого договору, за життя дарувателя, з 2007 року і до часу свої смерті у 2015 році, [PERSON] ніколи не заявляв про порушення своїх прав у звязку з укладанням цього договору. Суд насамперед повинен керуватися правилами ч. 3 ст. 203 ЦК України, яка передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Судом не встановлено фактів не відповідності волевиявлення [PERSON] на дарування належного жилого будинку одному із своїх синів, і той факт, що він залишився проживати у будинку, який подарував, не свідчить про те, що дарування було недійсним, він за життя розпорядився своїм майном, що не заборонено законодавством України і повністю узгоджується зі ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Волевиявлення нового власника жилого будинку [PERSON] на те, щоб у належному йому будинку залишились проживати його батьки, також не суперечить засадам цивільного законодавства, а також моральним принципам, які захищаються державою. На думку позивача для того, щоб договір дарування був визнаний дійсним і таким, що відбувся, даруватель повинен був покинути будинок, проте такої вимоги у самому договорі не існує, і це не може служити підставою для визнання його недійсним. Стан здоров»я дарувателя на момент укладання договору не має значення, оскільки від його імені за довіреністю діяла його дружина [PERSON], і довіреність на виконання цього правочину позивач не оспорює. Усі інші обґрунтування позивача по справі не мають значення для визнання для визнання договору дарування недійсним. Суд відмовляє позивачу у задоволенні позову саме з підстав, вказаних вище, і не враховує заяву відповідача про застосування позовної давності, оскільки позовна давність в один рік застосовується до вимог про розірвання договору дарування, а у даному випадку йдеться мова про визнання договору недійсним, що є іншим за своєю правовою природою, а строк для звернення до суду з цим позовом [PERSON] пропущений не був.

Outcome: dismissed