Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, в якому просить стягнути з відповідача в якості відшкодування завданої моральної шкоди 200 000,00 грн. В обґрунтування внесеного позову покликається на те, що 07.11.2015 року [PERSON] був прийнятий на службу в поліцію на посаду поліцейського - водія Жовківського відділення поліції Кам`янка - Бузького відділу поліції Головного територіального управління Національної поліції у Львівській області. Наказом ГУНП у Львівській області від 29.01.2016 року №152 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників поліції Жовківського відділення поліції Кам`янка - Бузького ВП ГУНП у Львівській області» за грубе порушення службової дисципліни, ст.7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, ст.18 ЗУ «Про національну поліцію», що виразилось у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.51 КУпАП відповідно до ст.15 КУпАП на поліцейського - водія Жовківського відділення поліції Кам`янка - Бузького ВП ГУНП у Львівській області [PERSON] накладено дисциплінарне стягнення - звільнення зі служби в поліції. Наказом ГУНП у Львівській області від 19.02.2016 року №60о/с «По особовому складу» [PERSON] звільнено зі служби в поліції згідно ч.1 ст.77 ЗУ «Про національну поліцію» у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 09.08.2016 року адміністративний позов було задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУНП у Львівській області від 29.01.2016 року №132 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Жовківського відділення поліції Кам`янка - Бузького ВП ГУНП у Львівській області» в частині накладення на [PERSON] дисциплінарного стягнення - звільнення зі служби в поліції. Також визнано протиправним та скасовано наказ ГУНП у Львівській області від 19.02.2016 року №30о/с «По особовому складу» в частині звільнення зі служби в поліції [PERSON] та поновлено останнього на посаді поліцейського Жовківського відділення поліції Кам`янка - Бузького ВП ГУНП у Львівській області з 26.02.2016 року. Стягнено з ГУНП у Львівській області на користь [PERSON] грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 26.02.2016 року по 09.08.2016 року. Постанова суду в частині поновлення на посаді і стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць підлягала до негайного виконання. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.01.2017 року скасовано постанову Львівського окружного суду та у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Вищим адміністративним судом частково задоволено касаційну скаргу [PERSON] . Постанову Львівського окружного суду від 09.08.2016 року в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09.08.2016 року залишено без змін. Постанова суду першої інстанції від 09.08.2016 року про негайне поновлення на роботі була виконана відповідачем тільки 20.11.2017 року. Таким чином, позивач вважає, що внаслідок неправомірних дій відповідача він був звинувачений у вчиненні неправомірних дій, які він не вчиняв та був позбавлений роботи в правоохоронних органах з 19.02.2016 року по 20.11.2017 року, тобто, протягом 1 року і 9 місяців. Протягом вказаного періоду часу [PERSON] переносив великі моральні страждання, пов`язані з незаконним звільненням, необхідністю доводити рідним, близьким, знайомим та співробітникам свою непричетність до скоєння адміністративного правопорушення (крадіжки) у якому був звинувачений. Тобто, у зв`язку з неправомірними діями відовідача у оточуючих складалось враження про [PERSON] як крадія. Внаслідок вказаних дій, було втрачено нормальні життєві зв`язки, довелось докладати додаткових зусиль для організації життя, тривалий час доказувати свою невинуватість. Окрім того, моральні страждання протягом тривалого часу призвели до значного погіршення стану здоров`я і після поновлення на роботі, внаслідок поганого стану здоров`я вже не міг прожовжувати службу в органах поліції. А після проходження медичної комісії був звільнений інвалідом 3-ї групи і 25.06.2018 року. Наказом ГУНП у Львівській області №433 о/с «по особовому складу» був звільнений зі служби в поліції на підставі п.2 ст.77 ЗУ «Про національну поліці» (через хворобу). З огляду на викладене позивач вважає, що відповідачем заподіяна моральна шкода, яку з урахуванням тривалого періоду, оцінює в 200 000,00 грн. Просить позов задоволити. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Квак В.М. підтримав позовні вимоги, давши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Крім того, не подав до суду відзиву на позов та заяви про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що 07.11.2015 року [PERSON] був прийнятий на службу в поліцію на посаду поліцейського - водія Жовківського відділення поліції Кам`янка - Бузького відділу поліції Головного територіального управління Національної поліції у Львівській області. Наказом ГУНП у Львівській області від 29.01.2016 року №152 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників поліції Жовківського відділення поліції Кам`янка - Бузького ВП ГУНП у Львівській області» за грубе порушення службової дисципліни, ст.7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, ст.18 ЗУ «Про національну поліцію», що виразилось у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.51 КУпАП відповідно до ст.15 КУпАП на поліцейського - водія Жовківського відділення поліції Кам`янка - Бузького ВП ГУНП у Львівській області [PERSON] накладено дисциплінарне стягнення - звільнення зі служби в поліції. Наказом ГУНП у Львівській області від 19.02.2016 року №60о/с «По особовому складу» [PERSON] звільнено зі служби в поліції згідно ч.1 ст.77 ЗУ «Про національну поліцію» у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 09.08.2016 року адміністративний позов задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано накази ГУНП у Львівській області №152 від 29.01.2016 року та №60о/с від 19.02.2016 року. Поновлено позивача на посаді поліцейського водія Кам`янка - Бузького ВП ГУНП у Львівській області з 26.02.2016 року, стягнено грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 26.02.2016 року по 09.08.2016 року в сумі 21 404,02 грн. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.01.2017 року скасовано постанову Львівського окружного суду та прийнято нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Ухвалою Вищого адміністративного суду від 24.10.2017 року частково задоволено касаційну скаргу [PERSON] . Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.01.2017 року скасовано повністю. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09.08.2016 року скасовано в частині позовних вимог про стягнення з Головного управління Національної поліції у Львівської області на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині постанову Львівського окружного адміністративного суду у від 09.08.2016 року залишено без змін. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.237 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. Як вбачається з матеріалів справи, позивач пов`язує своє право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій відповідача, яким його звинувачено у вчиненні адміністративного правопорушення, якого він не вчиняв та був позбавлений роботи в правоохоронних органах. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ч.2 вищевказаної статті, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою шодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч.3 вищевказаної статті, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Так, у постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного суду від 25 травня 2001 року та від 27 лютого 2009 року № 5 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Також згідно з пунктом 5 зазначеної постанови Пленуму ВСУ, обов`язковою умовою для настання відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди є наявність вини з боку заподіювана такої шкоди. Разом з цим, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Як вбачається із змісту п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» №4 від 31 березня 1995 року обов`язковому доведенню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, судом встановлено, що позивачем у своєму позові не доведено факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, спричинених відповідачем, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями Головного управління Національної поліції у Львівській області та наслідками, зазначеними позивачем у позові та не аргументовано суму морального відшкодування. А відтак, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення на його користь моральної шкоди. Сам факт оскарження наказів Головного управління Національної поліції у Львівській області в порядку адміністративного судочинства не може свідчити про вину відповідача щодо заподіяння моральної шкоди позивачеві. За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини, зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є конституційної гарантією (стаття 129 Конституції України). Зважаючи на викладене, позивачем у справі не виконано вимоги чинного законодавства щодо надання суду доказів на підтвердження обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог. Дослідивши докази зібрані у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок їх у сукупності, суд дійшов висновку, що позов не обґрунтований і задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed