Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Мрія -2», КП ЖКС «Черьомушки», в якому просив суд визнати нікчемним Договір № 31 оренди житлового приміщення, укладений 15 грудня 2004 року між Комунальним підприємством ДЄЗ «Маліновське» Одеської міської ради та ТОВ «Мрія-2», визнати недійсними юридичні наслідки нікчемного правочину. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що з 15.12.2004 року відомчий (чоловічий) гуртожиток для самотніх, який є частиною комунальної власності цілого майнового комплексу Одеської міської ради, пл. Думська, 1 м. Одеса, 65004 та по вул. Радісна, 7 м. Одеса, 65072, було передано в оренду ТОВ «Мрія-2», розташоване по вул. В.Терешкової, 21 м. Одеса, 65078, строком на 25 років. КП ДЕЗ «Малиновський» в особі директора комунального підприємства [PERSON] відповідно до Статуту комунального підприємства Дирекція єдиного замовника Одеської міської ради, не мала права розподіляти житловий фонд міської ради, а представництво по управлінню комунальної власності Одеської міської ради, яке завідує тільки нежитловим фондом, також не мало права затверджувати зазначений «Договір №31». При цьому відомчий гуртожиток для самотніх по вул. Радісна, 7 м. Одеси, з 2002 року знаходиться під арештом, згідно виданого «Рішення» від 21.02.2014 року № 11105651. При цьому «Договір №31» був погоджений без конкурсу як того вимагає Закон України «Про оренду державної та комунальної власності», що вказує на недійсність «Договору №31». Додаток до «Договору№31» між КП ЖКС «Черьомушки» та ТОВ «Мрія-2» також укладено незаконно, до того ж КП ЖКС «Черьомушки» є балансоутримувачем даного гуртожитку, що виключає його повноваження на укладення такого додатку до «Договору №31», з порушенням права громадян законно зареєстрованих в гуртожитку, на житло, дозволивши в додатку до «Договору №31» орендатору ТОВ «Мрія-2» переселяти, виселяти, підселяти жильців гуртожитку, що порушує Закон України №500 від 04.09.2008 року, який забороняє переміщення, виселення громадян, які проживають в гуртожитках, зареєстрованих на законних підставах. Гуртожиток передали в оренду при не погоджених та не затверджених тарифах на житлово-комунальні послуги з Одеською міською радою відносно вимог діючого законодавства України, що підтверджує акт № 000340 від 24.08.2011 року з державною інспекцією контролю за цінами в м. Одесі та Одеській області. Позивач вказує, що «Договір №31» від 15.12.04 року підлягає обов'язковому нотаріальному оформленню, ця умова не була дотримана тому, ТОВ «Мрія» порушила умови чинного законодавства України. Позивач зазначає, що в гуртожитках, які передбачені для проживання самотніх громадян при необхідності, з дозволу виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради можуть бути тільки виділені приміщення для проживання родин, а не орендатора ТОВ «Мрія-2». Ці приміщення повинні бути розташовані в окремих під'їздах (секціях) житлового будинку. В порядку ст. 131 ч.3 ГПК України 04.07.2011 року КП ЖКС «Черьомушки» укладено мирову угоду з ТОВ «Мрія-2» та «Договір №31» достроково розірвано в Господарському суді м. Одеси, але не законно взяті зобов'язання в ч.2 дозволяють витребувати борги з обслуговування гуртожитку по вул. Радісна, 7, при не погоджених та не затверджених тарифах ТОВ «Мрія-2» з Одеською міською радою, що підтверджує акт № 000340 від 24.08.11 року, відповідно якого ТОВ «Мрія-2» не повернула жильцям 27908 грн., які нараховані жильцям за фактично не надані послуги, чого КП ЖКС «Черьомушки» не витребував з ТОВ «Мрія-2». Позивач зазначає КП ЖКС «Черьомушки» не заявив вимоги про визнання недійсними ордерів виданих ТОВ «Мрія -2», будучи ознайомленим, що законного права на видачу ордерів, відповідно законодавству України, ТОВ «Мрія-2» не мала, як і особи, які отримали реєстрацію. Також КП ЖКС «Черьомушки» порушила свій наказ № 226 від 26.07.2011 року про прийняття переліку осіб зареєстрованих та проживаючих за адресою [INFO], тільки у яких є законні підстави на вселення та реєстрацію, що підтверджує відповідь з Малиновської районної адміністрації від 09.09.2013 року ч. - 2552/0607. Виданий ордер ТОВ «Мрія - 2» від 17.06.2011 року громадянину [PERSON] без законних підстав для проживання з родиною, використовуючи гуртожиток не за цільовим призначенням, на кімнату №30, де він проживав по 24.06.2011 року на законних підставах, зареєстрований з 1993 року в гуртожитку по вул. Радісна, 7 м. Одеса, 65072, про що свідчить довідка Ф-1, договір на проживання та ін. Порушено його право на проживання за місцем реєстрації. Просить суд визнати нікчемним Договір №31 оренди житлового приміщення від 15.12.2004 року ТОВ «Мрія-2», розташований по вул. Терешковій, 21 м. Одеси, визнати судом юридичні наслідки цього Договору недійсними. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. [PERSON] звернув увагу суду, що вже звертався до суду з позовом про визнання Договору № 31 оренди житлового приміщення недійсним, однак рішенням суду від 21 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено. При розгляді тієї справи судом встановлено, що Договір № 31 від 15.12.2004 року не був нотаріально посвідчений, у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, тому суд вважав, що вимога позивача про визнання такого договору недійсним не підлягає задоволенню. Суд відмовляючи в позові суд зазначив, що [PERSON] не звертався до суду із вимогою про встановлення нікчемності правочину та (або) застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Встановивши ці обставини, суд відмовив у задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Крім того [PERSON] просив суд визнати недійсними ордери, які були видані ТОВ «Мрія-2» на житлово-комунальну власність м. Одеси гуртожитку по вулиці Радісна, 7 м. Одеса. Суд відмовив і у задоволенні позову в цієї частині, тому що позивач не уточнив позовні вимоги, не уточнив реквізити ордерів, та кому саме їх було видано. В судовому засіданні 16.11.2017 року позивач наголошував, що даний позов предявив з метою відновлення свого порушеного права на проживання у житловому приміщенні, а саме у кімнаті № 30 гуртожитку розташованого по вулиці Радісна, 7 в місті Одесі, яке він набув на законних підставах, має реєстрацію за вказаною адресою. Представник відповідача ТОВ «Мрія-2» в судові засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав до суду заперечення проти позову, в яких зазначив, що вже Малиновським районним судом м. Одеси прийнято рішення 21 лютого 2017 року, яким [PERSON] відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним Договору оренди № 31. У запереченнях також вказується, що правомочність укладення Договору № 31 від 15.12.2004 року базується на таких підставах: майно передане КП ДЄЗ «Малиновське» з правом повного господарського відання; КП ДЄЗ «Малиновське» є підприємством, що уповноважено управляти цим майном; Договір № 31 погоджений із Представництвом по управлінню комунальною власністю. Окрім цього згідно ухвали Господарського суду Одеської області по справі № 13/17-1603-2011 від 04.07.2011 року було підписано Мирову угоду про дострокове припинення Договору оренди № 31 від 15.12.2004 року та згідно [PERSON] приймання-передачі від 12 липня 2011 року відокремлений будинок із підсобними приміщеннями по вулиці Радісна, 7 обєкт оренди було повернено Орендодавцю КП «ЖКС «Черьомушки». До суду позивач звернувся 27 квітня 2017 року тобто через шість років після дострокового розірвання Договору оренди № 31 від 15.12.2004 року, тим самим втрачено строк позовної давності. З зазначених підстав просить відмовити у задоволенні позову. Представник КП ЖКС «Черьомушки» в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Одеської міської ради в судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений в установленому законом порядку. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 15.12.2004 року між Комунальним підприємством ДЄЗ «Маліновське» Одеської міської ради, в особі директора [PERSON], який діє на підставі Статуту та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мрія-2», в особі директора [PERSON] укладено договір №31 оренди житлового приміщення, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування відокремлений будинок, з підсобними приміщеннями, що розташований за адресою: м. Одеса вулиця Радісна, будинок № 7, загальною площею -3324,0 кв.м. для використання під гуртожиток. Строк дії договору оренди з 27.12.2004 року по 31.12.2029 року. 01.02.2009 року між КП ЖКС «Черьомушки» Одеської міської ради в особі директора [PERSON], який діє на підставі Статуту, з одного боку, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мрія-2» в особі директора [PERSON], яка діє на підставі Статуту товариства, з іншого боку, уклали додаткову угоду, відповідно до якої пункти 4.1. розділу 4 та п.1.2. розділу 1 Договору №31 оренди житлового приміщення від 15.12.2004 року були викладені наступним чином: вказаний у п.1.1 будинок орендодавцем передається орендарю для використання під гуртожиток. Орендареві забезпечується захист його права на майно, одержане за цим договором оренди, нарівні із захистом встановленим законодавством щодо захисту права власності. Орендар має право вселяти, виселяти та переселяти мешканців гуртожитку, а також виконувати інші дії відносно гуртожитку відповідно до чинного законодавства України» (а.с.15). Позивач в своєму позові просить визнати вищезазначений договір оренди №31 від 15.12.2004 року та [PERSON] угоду до нього нікчемними. Вказаний договір та [PERSON] угода до нього не відповідає вимогам ст.ст. 793-797 ЦК України. Відповідно до вимог ч.2 ст.793 та ст. 794 ЦК України / в ред. До 10 січня 2007 року/ договір оренди будівлі або іншої капітальної споруди /їх окремої частини/ строком на один рік і більше підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. В порушення вказаних вимог закону договір оренди від 15.02.2004 року та [PERSON] угода до нього від 01.02.2009 року, укладена між КП ЖКС «Черьомушки» Одеської міської ради в особі директора [PERSON], який діяв на підставі Статуту, з одного боку, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мрія-2» в особі директора [PERSON], яка діяла на підставі Статуту товариства, з іншого боку, відповідно до якої пункти 4.1. розділу 4 та п.1.2. розділу 1 Договору №31 оренди житлового приміщення від 15.12.2004 року були викладені наступним чином: вказаний у п.1.1 будинок орендодавцем передається орендарю для використання під гуртожиток. Орендареві забезпечується захист його права на майно, одержане за цим договором оренди, нарівні із захистом встановленим законодавством щодо захисту права власності. Орендар має право вселяти, виселяти та переселяти мешканців гуртожитку, а також виконувати інші дії відносно гуртожитку відповідно до чинного законодавства України» нотаріально не посвідчені і не зареєстровані державним органом влади. Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 215, ч.1 ст. 216 ЦК України нікчемний договір є недійсним, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України). Таким чином, укладений сторонами договір оренди від 15.12.2004 року є нікчемним з часу його вчинення і не породжує юридичні наслідки для сторін. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). [PERSON] звернувся до суду із вимогою про встановлення нікчемності правочину та [PERSON] угоди до нього, про визнання недійсними юридичних наслідків нікчемного правочину. Згідно зі ст. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. З таких обставин підписаний сторонами Договір є недійсним (нікчемним), оскільки не було дотримано вимог щодо його нотаріального посвідчення. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України « 9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ провисання правочинів недійсними», вказано, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорю вального правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може предявлятися окремо без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині рішення суд вказує про нікчемність правочину або про відмову в цьому. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обгунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорю вального правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Позивач зазначає, що договір оренди № 31 від 15.12.2004 року укладений між Комунальним підприємством ДЄЗ «Малиновське» Одеської міської ради, в особі директора [PERSON], який діяв на підставі Статуту та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мрія-2», в особі директора [PERSON]В та [PERSON] угода від 01.02.2009 року укладена між КП ЖКС «Черьомушки» Одеської міської ради в особі директора [PERSON], який діяв на підставі Статуту, з одного боку, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мрія-2» в особі директора [PERSON], яка діє на підставі Статуту товариства, відповідно до пунктів 4.1. розділу 4 та п.1.2. розділу 1 Договору №31 оренди житлового приміщення від 15.12.2004 року були викладені наступним чином: вказаний у п.1.1 будинок орендодавцем передається орендарю для використання під гуртожиток. Орендареві забезпечується захист його права на майно, одержане за цим договором оренди, нарівні із захистом встановленим законодавством щодо захисту права власності. Орендар має право вселяти, виселяти та переселяти мешканців гуртожитку, а також виконувати інші дії відносно гуртожитку відповідно до чинного законодавства України, є нікчемними правочинами через їх невідповідність вимогам закону та потребує визнання їх судом нікчемними. Окрім цього звернув увагу суду,що ці правочин ще є нікчемними, тому що порушу шили його право передбачене ст. 41 Конституції України, в якій наголошується про кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. В судовому засіданні [PERSON] розповів, що після укладення між відповідачами [PERSON] угоди до нікчемного договору, яка також є нікчемною, ТОВ «Мрія-2» набуло повноважень щодо незаконного нараховування платежів за начебто наданні комунальні послуги, і тому у 2011 році звернулося до суду з позовом до нього про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Заочним рішенням Малиновського районного суду міста [PERSON] 04.07.2011 року позво задоволено. Стягнуто на користь ТОВ «Мрія-2» з [PERSON] грошові кошти у розмірі 19362 гривні. Дізнавшись про вказане рішення суду позивача звернувся з апеляційною скаргою на рішення суду. Рішенням колегії суддів судової палати апеляційного суду Одеської області від 15.01.2013 року в позові ТОВ «Мрія-2» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги відмовлено. Як вказував [PERSON] в судовому засіданні, після того як він дізнався про існування заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси про стягнення - 19362 гривень, також у 2011 році звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси до ТОВ «Мрія-2», КП «ЖКС «Черьомушки» про визнання незаконним рішення щодо дій керівництва «Мрія-2» щодо переселення [PERSON] з кімнати у гуртожитку, про відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Позивач вважає, що оскільки його перше звернення до суду з позовом до відповідачів про визнання дій незаконними, де він також посилався і на нікчемність договору відбулося у 2011 року, вважає що не пропустив строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду. Суд, приймаючи рішення про задоволення позову про визнання нікчемним договору оренди та [PERSON] угоди до нього, суд дійшов наступних висновків. Оскільки, відповідно до п.2 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним, вкрай важливим є розмежування є розмежування двох понять: «нікчемний правочин» та «оспорюваний правочин», бо кожен з видів недійсності правочинів передбачає різні шляхи захисту прав та інтересів. Відповідно дост.204 ЦК України правочин є правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорю вальний правочин). Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні (які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані). Згідно з вимогами ст.215 ЦК України нікчемним є той правочин недійсність якого прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, а оспорю вальним є той правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але який уразі якщо одна особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, може бути визнаний судом недійсним. Згідно з вимогами ст.16 ЦК України,звертаючись до суду, позивач за власним розрахунком обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту застосування наслідків нікчемного правочину позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобовязаний довести обставини заявлених вимог. Наведені Позивачем у позові та встановлені судом із матеріалів справи обставини свідчать про наявність передбачених ЦК України випадків нікчемності як Основного Договору оренди так і [PERSON] угоди до нього через відсутність нотаріального посвідчення оспорювальних документів. Зокрема згідно ч.1 та ч.2 ст.228 ЦК України передбачено, що правочин що порушує публічний порядок, вважається таким, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина. Такий правочин є нікчемним. Крім цього,згідно ч.1 ст. ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Документами, що є в матеріалах справи встановлено, що представник відповідача ВАТ «Мрія-2» у 2011 році звернувся до [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 19362 гривень. Заочним рішенням Малиновського районного суду міста [PERSON] від 04.07.2011 року позов задоволено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15.01.2013 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04.07.2011 року скасовано у задоволенні позову відмовлено. Матеріалами справи підтверджується, що у 2011 році [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Мрія-2», КП «ЖКС-Черьомушки» про визнання незаконними дій керівництва ТОВ «Мрія-2» щодо його переселення із кімнати № 30 гуртожитку по вулиці Радісній,7 на підставі розпорядження № 3 від 15.06.2011 року. Рішенням Малиновського районного суду від 27 лютого 2015 року позов [PERSON] задоволено частково. Визнано незаконними дій керівництва ТОВ «Мрія-2» щодо переселення [PERSON] із кімнати № 30 гуртожитку по вулиці Радісній,7 на підставі розпорядження № 3 від 15.06.2011 року. З мотивувальної частини рішення суду від 27.02. 2015 року вбачається, що підставою для визнання незаконними дій керівництва щодо переселення [PERSON] з кімнати № 30 вказаного гуртожитку, стало саме укладення договору оренди та [PERSON] угоди до неї, вимоги щодо визнання нікчемними яких, позивач заявив у даному судовому процесі. Згідно з частинами 4,5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідач ТОВ «Мрія-2» подав до суду заяву про застосування строку позовної давності. Позивач вважає,що строк позовної давності ним не пропущений, тому що починаючи з 2011 року, тобто з того часу коли він дізнався про порушення його прав, він звертається з позовами до суду для відновлення порушеного незаконними угодами його права на єдине житло. Позивач вважає, що прийняття судами рішень між ним та тими ж відповідачами починаючи з 2011 року є підставою для зупинення перебігу строків позовної давності. Суд, проаналізувавши вищенаведені рішення судів, з врахуванням інших справ порушених за позовами [PERSON], які ще не розглянуті судом погоджується з правовою позицією позивача, вважає її обґрунтованою у відповідності до ст.263 ЦК України, якою врегульовано зупинення перебігу строку позовної давності. Згідно із ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги право на яку має позивач. Оскільки позивач звертався з позовами до відповідачів, то строк позовної давності не пропущено. З зазначених підстав суд приходить до висновку про задоволення позову про визнання нікчемними Договору № 31 оренди житлового приміщення, укладеного 15 грудня 2004 року між Комунальним підприємством ДЄЗ «Малиновське» Одеської міської ради та ТОВ «Мрія-2», [PERSON] угоди від 01.02.2009 року укладеної між КП ЖКС «Черьомушки» Одеської міської ради та ТОВ «Мрія-2». Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України). Під час судового розгляду справи судом, відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, неодноразово роз'яснювалось право позивача на уточнення позову в частині вимог про визнання судом юридичних наслідків цих угод недійсними. Суд, проаналізувавши позовні вимоги про визнання юридичних наслідків цих угод недійсними, вважає, що таке наведення позовних вимог є неточними та частково не зрозумілим, позивач не зазначив, які саме юридичні наслідки мають бути визнанні судом недійсними. Позивач на зазначене відмовився уточнити позовні вимоги. Суд відмовляє в цієї частині позову з огляду на наступне. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав можуть бути: 1)визнання права, 2)визнання правочину недійсним, 3)припинення дії, яка порушує право, 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна право відношення; 7) припинення право відношення, 8) відшкодування збитків; 9) відшкодування моральної (не майнової шкоди) 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб. Зазначений перелік способів захисту не є вичерпним, а тому суд може застосувати інші способи захисту. Разом з тим на думку суду визначений позивачем спосіб захисту його цивільного права такий як визнання судом недійсними юридичних наслідків нікчемного правочину не відповідає вимогам ст.16 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки позивачем не було конкретизовано, які саме юридичні наслідки Договору оренди № 31 від 15.12.2004 року він вважає недійсними, суд не вбачає підстав для задоволення цих позовних вимог.

Outcome: partial