Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Уманської міської ради Черкаської області про визнання права власності на земельну ділянку, площею 0,563 га з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що він на підставі договору дарування від 11.12.1987 року отримав у власність 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . Іншу Ѕ частину зазначеного будинку з надвірними спорудами, він отримав у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.07.1995 року. З часу набуття права власності на Ѕ частину будинковолодіння, а в подальшому на все будинковолодіння, по даний час, у його фактичному користуванні знаходиться земельна ділянка за вказаною адресою, загальною площею 1859 кв.м., з них: - 1200 кв.м. земельна ділянка закріплена за будинковолодінням, а 659 кв.м. - земельний надлишок, який у відповідності до законодавства, на той час, не вилучався. Таким чином, з липня 1995 року і по даний час він фактично користується земельною ділянкою, площею 1859 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . 13.02.1997 року рішенням виконавчого комітету Уманської міської ради народних депутатів № 52, йому було передано у приватну власність земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 1000 кв.м. та було залишено в постійному користуванні 296 кв.м. На виконання зазначеного рішення, 10.09.1997 року йому було видано державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку. Позивач зазначає, що при прийнятті рішення про приватизацію земельної ділянки виконавчий комітет Уманської міської ради народних депутатів не врахував його заяву від 21.01.1997 року, якою він просив передати йому у приватну власність земельну ділянку загальною площею 1000 кв.м. та залишити у постійному користуванні земельну ділянку площею 859 кв.м., оскільки він фактично користується земельною ділянкою розміром 1859 кв.м. Тобто, при прийнятті рішення про приватизацію земельної ділянки, не було враховано 563 кв.м., які в подальшому нікому не передавались та по сьогоднішній день використовуються позивачем для ведення особистого селянського господарства. 14 червня 2017 року та повторно 07 серпня 2017 року він звернувся із заявами до міського голови м. Умань Черкаської області, в яких просив Уманську міську раду надати дозвіл на розробку технічної документації щодо надання у приватну власність земельної ділянки площею563 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , але комісією у сфері регулювання земельних відносин виконавчого комітету Уманської міської ради йому було відмовлено в задоволенні заяв. З метою встановлення меж земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] та визначення її розміру, ним було замовлено кадастрову зйомку земельної ділянки, за результатами якої, ФОП « [PERSON] », було встановлено, що він користується та володіє земельною ділянкою 0,1960 га. Враховуючи викладене, він вважає, що Уманська міська рада безпідставно відмовила йому в наданні дозволу на розробку технічної документації щодо надання у приватну власність земельної ділянки, площею 563 кв.м. по [ADDRESS] . Тому, він вважає, що відповідно до ст.344 ЦК України, набув права на зазначену земельну ділянку внаслідок набувальної давності, оскільки він володіє чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом, а згідно ч.4 ст.344 ЦК України: право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Він добросовісно, відкрито та безперервно користується вказаною земельною ділянкою, так як він не знав та не повинен був знати про незаконність (неправомірність) такого використання землі. Використання земельної ділянки здійснювалося відкрито та безперервно, без приховування такого факту від третіх осіб чи органів державної влади або місцевого самоврядування. Він постійно, фактично володіє земельною ділянкою з липня 1995 року, тобто 22 роки, з необхідних 15 років, для визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Таким чином позивач вважає, що набувальну давність можна розглядати, як своєрідну амністію для осіб, що здійснили малозначиме порушення земельного законодавства без відповідного умислу та вини. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Узаконення земельної ділянки йому необхідне для реалізації права власності, зокрема з метою здійснення законного володіння, користування та розпорядження своїм майном. Позивач [PERSON] , та його представник: адвокат Расторгуєв О.В., в судовому засіданні, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задоволити. Представник відповідача: Уманської міської ради Черкаської області - Гладченко Д.В., в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримавши відзив на позовну заяву позивача, просила відмовити в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. Згідно з абз.2 ч.1 ст.344 ЦК України, набуття права на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Таким законом є Земельний Кодекс України, згідно якого, статтею 119 передбачено право громадян, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Отже, згідно ст.119 ЗК України, набувальна давність не є окремою підставою для набуття земельної ділянки у власність та передбачає передачу земельної ділянки у власність для громадян лише в порядку, встановленому ЗК України, тобто відповідно до ст.ст. 116, 118, 123 ЗК України. Визнання права власності за набувальною давністю на землю за рішенням суду чинним законодавством не передбачено. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивача добре знає, так як живе з ним по сусідству з 1977 року. До того часу поки позивач став власником будинковолодіння там рахувалася одна земельна ділянка, тоді коли подружжя розлучилося, будинок і земельна ділянка були поділені. Ті межі земельної ділянки, які існували на той час існують і нині та [PERSON] користується тією земельною ділянкою. Якою площею земельної ділянки користується позивач їй не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з 1999 року проживає по [ADDRESS] , позивач є його сусідом. Йому візуально відомі межі домоволодіння позивача, які з 1999 року не змінювалися. Ні в кого претензій щодо користування позивачем земельною ділянкою не виникало. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що проживає по [ADDRESS] по сусідству з [PERSON] . Позивача знає з дитинства. Межі домоволодіння позивача з часу його пам`яті і по сьогоднішній день не змінювалися. Вважав, що та земельна ділянка є його власністю. Вислухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, як безпідставні та належним чином не обґрунтовані законом, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 11.12.1987 року, посвідченого державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-6081, позивач [PERSON] отримав у власність 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 11-14). Іншу Ѕ частину зазначеного будинку [ADDRESS] , з надвірними спорудами, позивач отримав у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.07.1995 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-4296 (а.с. 15-16). Згідно технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] , за даним будинковолодінням було закріплено земельну ділянку: 1200 кв.м. - по відповідній нормі; 1859 кв.м. - по фактичному користуванню, з них: під будівлями - 199 кв.м., двір - 355 кв.м. та під городом - 1305 кв.м., що підтверджується технічним паспортом, виготовленим Уманським БТІ, від 19.07.1995 року (а.с. 17-23). [PERSON] 21.01.1997 року звертався із заявою до голови міськвиконкому Уманської міської ради та просив передати йому в приватну власність присадибну земельну ділянку площею 0,1 га та залишити в користуванні 0,08 га. (а.с. 27). 13.02.1997 року за № 52 було прийнято рішення виконавчого комітету Уманської міської ради народних депутатів та позивачу [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 1000 кв.м. та було залишено в постійному користуванні 296 кв.м. (а.с. 24). В подальшому [PERSON] , 10.09.1997 року було видано державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку (а.с. 25-26). [PERSON] 14 червня 2017 року звернувся до міського голови м. Умань із заявою про надання йому дозволу на розробку технічної документації щодо надання йому в приватну власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку орієнтовною площею 563 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (а.с. 28-29). Вказану заяву було розглянуто на засіданні комісії у сфері регулювання земельних відносин виконавчого комітету Уманської міської ради та позивачу надана відповідь від 19.08.2017 року № М-707/02 про відмову в його задоволенні в зв`язку з тим, що відповідно до містобудівної документації на зазначеній вище території не передбачено надання земельних ділянок для сільськогосподарського призначення (а.с. 30-31). [PERSON] 07 серпня 2017 року подав другу заяву до Уманської міської ради в якій просив надати йому дозвіл на розробку технічної документації щодо надання в приватну власність для ведення садівництва (вирощування винограду) земельну ділянку, площею 563,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (а.с. 32-33). Згідно відповіді, вказану заяву було розглянуто на засіданні комісії у сфері регулювання земельних відносин виконавчого комітету Уманської міської ради та відмовлено в його задоволенні в зв`язку з тим, що відповідно до містобудівної документації на зазначеній вище території не передбачено надання земельних ділянок для сільськогосподарського призначення (а.с. 34-35). Позивач у справі [PERSON] замовив кадастрову зйомку станом на 24.08.2017 року, яку провів ФОП « [PERSON] », земельної ділянки (а.с. 36-48). Згідно акту від 06.08.2017 року, складеного комісією в складі голови квартального комітету № 7, м. Умані Черкаської області та двох жителів [ADDRESS], за будинком розташованим за адресою [ADDRESS] , протягом 63 років, з 1954 року по даний час, закріплена земельна ділянка розміром 1858,8 кв.м., графічно зображена на схемі, що додається до акту. Протягом 30 років, з 1987 року по даний час, зазначеною земельною ділянкою добросовісно, відкрито та безперервно, за погодженням з державними та комунальними органами, користується [PERSON] , 1960 року народження (а.с. 49). Згідно відповіді № 02-01/М-1353 від 3.12.2019 на звернення [PERSON] , Уманська міська рада повідомила, що звернення [PERSON] було розглянуто на засіданні постійної комісії з архітектури, регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища Уманської міської ради від 15.11.2019 року, на якій було з`ясовано, що відповідно до даних відділу з питань комунальної власності та земельних відносин Уманської міської ради, у провадженні СУ ГУНП в Черкаській області перебуває кримінальне провадження за ознаками кримінальних правопорушень щодо незаконного виведення земельних ділянок із комунальної власності Уманської міської ради, в тому числі і земельна ділянка про яку йдеться мова у зверненні. До остаточного проведення провадження, Уманська міська рада не має намірів вчиняти будь-які дії щодо земельної ділянки за даною адресою. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. З огляду на викладене, при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. При цьому, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. У цій справі позивач [PERSON] , користуючись земельною ділянкою без належних правових підстав, на яку він просить визнати право власності за набувальною давністю, не міг не знати, що земельна ділянка належить до комунальної власності, отже власник земельної ділянки відомий, і набути право власності на комунальне майно за набувальною давністю у нього не буде підстав. Для набуття права власності на земельну ділянку, яке перебуває у комунальній власності існує порядок приватизації земельної ділянки, передбачений Земельним Кодексом України. Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 344 ЦК України, набуття права на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом і має свою специфіку. Таким спеціальним законом є Земельний Кодекс України. Відповідно до статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом п`ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування. Передання земельної ділянки на підставі ст.119 ЗК України здійснюється у порядку передбаченому ст.118 ЗК України, а у випадку передання земельної ділянки в оренду в порядку ст. 123 ЗК та за процедурою передбаченою Законом України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року. Верховний Суд України в Постанові від 03.07.2018р., по справі № 670/266/17 констатував: «Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Апеляційний суд правильно встановив, що спеціальним законом, який регулює порядок набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є ЗК України.» Аналіз цих правових норм дає підстави для висновку про те, що конструкція ст.119 ЗК України, значно відрізняється від конструкції ст.344 ЦК України та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у ч.1 цієї статті, оскільки, навіть, дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (ст. ст. 118, 123 ЗК). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передання земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.1018р., по справі № 683/2047/16-ц. Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Крім того, володіння, що виникло в результаті правопорушення, не може вважатися добросовісним. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння. Вказана позиція, висловлена Верховним судом в постанові № 175/4741/16 від 29 березня 2018 року, та Постанові, від 06.09.2018р., по справі № 205/1178/16-ц. Виходячи з вище викладеного, суд відмовляє в задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,563 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю, оскільки законом, а саме ст.344 ЦК України, не передбачено такого права саме визнавати право власності за рішенням суду, а передбачено інший порядок, визначений ЗК України. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач у справі [PERSON] не позбавлений права оскаржувати рішення Уманської міської ради Черкаської області чи їх посадових осіб, або рішення створених комісії та має право звертатися до відповідних органів із заявою про надання у власність земельної ділянки, в порядку встановленому Земельним Кодексом України та в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок громадянам (ст.ст. 116, 118, 121 ЗК України). Крім того, посилання позивача на ст. 392 ЦК України, не має правових підстав в зв`язку з тим, що [PERSON] ніколи не був власником майна, що є предметом позову. На підставі викладеного, ст.41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 328, 344 ЦК України, ст.ст. 116, 118, 119, 121, 123 ЗК України,

Outcome: dismissed