Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шаргородського районного суду з вказаною позовною заявою до Мурафської сільської ради про продовження строку прийняття спадщини, в якій просить визнати строк для прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON], що сталася [INFO] року, пропущеним ним з поважних причин; визначити йому додатковий строк у три місяці для прийняття спадщини та подання ним заяви в нотаріальну контору про прийняття спадщини. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що [INFO] року померла його мати - [PERSON], що по день смерті була зареєстрована та проживала в с. Мурафа Шаргородського району Вінницької області. Після смерті його матері [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається із житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. Він, як син [PERSON], є спадкоємцем майна померлої за законом. На час звернення з позовом до суду спадщина після смерті матері ніким не прийнята, спір щодо спадщини відсутній. Інших спадкоємців, які б претендували на спадщину - немає. Після смерті матері представником Мурафської сільської ради йому було роз'яснено, що він вступив у фактичне управління спадщиною і може в будь-який час її оформити. За два роки перед смертю матір хворіла і потребувала лікування, яким він її забезпечував. У зв'язку із витратами, які він ніс на лікування матері, а потім на поховання останньої, він поніс витрати та змушений був поїхати на заробітки до Російської Федерації. Через рік після смерті матері він повернувся із заробітків та розпорядився особистими речами матері і почав доглядати за майном померлої. Внаслідок цих причин він пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини. При зверненні до нотаріуса Шаргородської ДНК з метою оформлення спадщини після смерті матері [PERSON] йому відмовлено в оформленні спадщини у зв'язку із пропуском строків звернення з заявою про прийняття спадщини в шестимісячний строк та роз'яснено право звернення до суду з позовом про продовження строків для прийняття спадщини. Оскільки строк для прийняття спадщини після смерті матері ним пропущено з поважних причин, то вважає, що в силу вимог ч.3 ст.1272 ЦК України, наявні підстави для задоволення позову. В судове засідання, призначене на 31.10.2016 року, позивач [PERSON] повторно не з'явився, про дату, час та місце розгляду цивільної справи повідомлений належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення судових повісток (а.с.135, 140), про причини неявки до суду не повідомив. У зв'язку із наведеним, враховуючи думку представника відповідача Костриці В.С., суд вважає можливим проведення судового розгляду у відсутності позивача, враховуючи подану ним 01.03.2016 року заяву про розгляд справи у його відсутності та наполягання на задоволенні позовних вимог (а.с.19). Представник позивача за довіреністю від 15.06.2016 року [PERSON] (а.с.95-96), в судове засідання повторно не з'явився, про дату, час та місце розгляду цивільної справи повідомлений належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення судових повісток (а.с.134, 142), про причини неявки до суду не повідомив, заяв про відкладення судового розгляду справи до суду не подавав. У зв'язку із наведеним, враховуючи думку представника відповідача Костриці В.С., суд вважає можливим проведення судового розгляду у відсутності представника позивача [PERSON] Представник відповідача - Мурафської сільської ради Шаргородського району Вінницької області - Костриця В.С., який діє за довіреністю від 04.04.2016 року (а.с.50), в судовому засіданні позов [PERSON] не визнав, просив у його задоволенні відмовити. Мотивуючи заперечення представник відповідача Костриця В.С. зазначив, що позивачем не представлено суду належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини та наявності перешкод для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON], що сталася [INFO] року. За даними погосподарських книг, наявних у Мурафській сільській раді, з [PERSON] на час відкриття спадщини був зареєстрований та проживав син - [PERSON], який, в силу вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, прийняв спадщину, проте, не встиг її оформити, так як помер [INFO] року. Спадкоємець померлого [PERSON] - [PERSON], донька останнього, зверталася до відповідача із заявою про надання їй документів для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Також вважає, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що проживав з матір'ю [PERSON] на час відкриття спадщини, що здійснював її лікування та поховання, що перебував на заробітках у РФ і мав перешкоди для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Посилання позивача на те, що він розпорядився особистими речами померлої матері та здійснював і здійснює догляд за майном останньої не є обставиною, яка, відповідно до норм діючого ЦК України, підтверджує факт прийняття спадщини. Позивач звертався до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, але ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області залишено означену заяву без розгляду через наявність спору про право. Таким чином, докази на підтвердження факту проживання позивача із спадкодавцем на час відкриття спадщини відсутні. При ухваленні судового рішення просить суд врахувати вказані обставини. 27.04.2016 року, відповідно до ухвали Шаргородського районного суду, до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, залучено [PERSON] (а.с.73-74). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилася, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення судової повістки (а.с.136), про причини неявки до суду не повідомила, заяв про відкладення судового розгляду справи до суду не подавала. У зв'язку із наведеним, враховуючи думку представника відповідача Костриці В.С., суд вважає можливим проведення судового розгляду у відсутності третьої особи [PERSON], оскільки, відповідно до вимог ч.3 ст.36 ЦПК України, якщо від третьої особи не надійшло повідомлення про згоду на участь у справі, справа розглядається без неї. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Вирішуючи спір, суд встановив факт, що [INFO] року в с. Мурафа Шаргородського району Вінницької області померла [PERSON], що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 18.02.2016 року (а.с.7). [PERSON] проживала та була зареєстрована в [ADDRESS]. На час відкриття спадщини з [PERSON] проживав син - [PERSON], що підтверджується довідкою Мурафської сільської ради від 20.01.2016 року за №239 (а.с.9). Також, факт проживання [PERSON] зі спадкодавцем на час відкриття спадщини підтверджується записами в погосподарських книгах за 2006-2010 роки та за 2011-2015 роки, що зберігаються в Мурафській сільській раді (а.с.60-65). Таким чином, в силу вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, спадщину після смерті [PERSON] прийняв син останньої - [PERSON], який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявив про відмову від спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України. Спадщини після смерті [PERSON] [PERSON] не оформив, що підтверджується Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 01.03.2016 року (а.с.23), з якої вбачається, що у Спадковому реєстрі відсутня інформація про спадкові справи після смерті [PERSON] Крім того, судом встановлено, що у Спадковому реєстрі відсутня інформація про заповіти чи спадкові договори [PERSON], що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а.с.24). [PERSON], який прийняв спадщину після смерті матері - [PERSON], помер [INFO] року в м. Ладижин Тростянецького району Вінницької області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.10). Спадкоємцем померлого [PERSON] є донька останнього [PERSON] (а.с.69, 68), яка зверталася в Мурафську сільську раду з приводу отримання інформації про коло спадкоємців (а.с.67). Спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], а також заповіти чи спадкові договори від імені останнього у Спадковому реєстрі відсутні, що підтверджується довідками зі Спадкового реєстру від 15.10.2016 року (а.с.138-139). Позивач [PERSON] також є сином померлої [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.8). З копії паспорта позивача серії [NUMBER] вбачається, що останній зареєстрований в [ADDRESS], починаючи з 18.03.1996 року. [PERSON], всупереч вимогам ст.1270 ЦК України, не подав вчасно нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] Як зазначив у позовній заяві позивач [PERSON], він забезпечував лікування матері [PERSON], поховав останню після смерті. При цьому, поважними причинами пропуску строків звернення із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] позивач зазначив роз'яснення представника Мурафської сільської ради про вступ у фактичне управління спадщиною матері, розпорядження особистими речами померлої, перебування після смерті спадкодавця на заробітках за межами України - в Російській Федерації через відсутність коштів для оформлення спадщини, що вважає перешкодою для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Виходячи з роз'яснень, що місяться в абз.6 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Суд вважає, що посилання позивача [PERSON] в позовній заяві на те, що причинами пропуску строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] є роз'яснення представника Мурафської сільської ради про вступ у фактичне управління спадщиною [PERSON], а також фактичне розпорядження особистими речами померлої та перебування на заробітках в Російській Федерації через відсутність коштів для оформлення спадщини - безпідставні, оскільки нормами ЗУ «Про місцеве самоврядування» та нормами Книги шостої ЦК України «Спадкове право» не передбачено повноважень органу місцевого самоврядування щодо роз'яснень положень про спадкування, а також, вступ у фактичне управління спадковим майном та розпорядження особистими речами померлої не є обставинами, які, відповідно до норм Книги шостої ЦК України «Спадкове право», свідчать про прийняття спадщини. Так, ч.3 ст.1268 ЦК України встановлено, що таким, що прийняв спадщину, вважається спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і протягом встановленого ст.1270 ЦК України, не заявив про відмову від неї, а, відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, та бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Також, суд вважає, що посилання позивача в позовній заяві на те, що однією із поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини є перебування [PERSON] на заробітках за кордоном - у Російській Федерації та відсутність грошових коштів для оформлення спадщини є непереконливими, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами. Всі ці ствердження позивача про поважність причин пропуску строку з заявою про прийняття спадщини базуються на його припущеннях, так як докази в їх підтвердження суду не надані. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Так, суд констатує той факт, що позивачем до позовної заяви не надано належних, достовірних та допустимих доказів поважності причин пропуску строків прийняття спадщини. Проте, з метою реалізації принципу процесуальної рівності сторін, суд викликав позивача в судові засідання, які позивачем проігноровані і пояснення та докази суду не надані. Також, за клопотанням представника позивача провадження у справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі за заявою [PERSON] про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с.102), яка залишена, відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області без розгляду 02.09.2016 року у зв'язку із наявністю спору про право (а.с.122-123). Таким чином, факт постійного проживання позивача із спадкодавцем на час відкриття спадщини не встановлений у передбаченому нормами ЦПК та ЦК України порядку. Отже, судом встановлено, що позивач, який не проживав постійно із спадкодавцем на час відкриття спадщини, бажав прийняти спадщину, та не подав нотаріусу або в сільському населеному пункті - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини, не маючи перешкод для подання такої заяви та без поважних причин. Суд прийшов до вказаного висновку, виходячи із правових позицій, висловлених Верховним Судом України 26.09.2012 року у справі №6-85цс12, 04.11.2015 року у справі №6-1486цс15, 14.09.2016 року у справі №6-1215цс16, згідно з якими, право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Правила ч.3 ст.1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини вважаються причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій для прийняття спадщини. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визнання додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Оскільки суд вважає, що заявлені позивачем у позовній заяві підстави для продовження строку для прийняття спадщини є безпідставними, такими, що не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, а інших обставин на обґрунтування поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, що були б пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для [PERSON] на вчинення дій із прийняття спадщини після смерті [PERSON] - позивач суду не представив, то відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] Встановленим судом фактам відповідають спадкові правовідносини, які регулюються нормами ЦК України. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.3 ст.1222, ч.1 ст.1220 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч.1 ст.1222 ЦК України. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч.1 ст.1258 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст. 1268 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ст.1269 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч.1 ст.1272 ЦК України). За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч.3 ст. 1272 ЦК України). Тобто, право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Враховуючи викладене, правила ч.3 ст.1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви і ці обставини визнані судом поважними. При цьому, згідно з роз'ясненнями, що містяться в абз.2 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», суди відкривають провадження у справі про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч.2 ст.1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Таким чином, аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що позовні вимоги [PERSON] до Мурафської сільської ради не підлягають задоволенню. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (…). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (…)».

Outcome: dismissed