Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до ТОВ «Агро Балт» про визнання договору оренди землі недійсним. В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН №086071 він є власником земельної ділянки на території Пасинківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, площею 2,7086 га. На теперішній час земельна ділянка використовується ТОВ «Агро Балт» на підставі договору оренди земельної ділянки без номера від 15.02.2007 року. Проте, договору оренди земельної ділянки він не підписував та нікого не уповноважував на це. Відповідач відмовляється повернути йому земельну ділянку, у звязку із чим він змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Просить визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 15.02.2007 року між ним та ТОВ «Агро Балт», оскільки цей договір не відповідає його волевиявленню. Крім того, позивачем [PERSON] подано заяву про збільшення позовних вимог (а.с.31), відповідно до якої останній просить визнати недійсним ще і [PERSON] угоду від 28.01.2016 року до Договору оренди землі, оскільки і цю угоду, якою внесено зміни і Договір оренди, він не підписував, про її наявність дізнався тільки в попередньому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], що діє за довіреністю від 23.02.2017 року (а.с.12), позовні вимоги підтримали, посилаючись на ті самі обставини. Просили визнати недійсними договір оренди належної позивачеві земельної ділянки, що розташована на території Пасинківської сільської ради, від 15.02.2007 року про передачу в строкове платне володіння і користування строком на 10 років земельної ділянки позивача площею 2,7086 га та [PERSON] угоди до вказаного договору оренди землі від 28.01.2016 року , відповідно до якої дію договору оренди землі продовжено ще на 10 років. Ні Договору оренди земельної ділянки, ні [PERSON] угоди до цього Договору позивач не підписував, ніяких осіб на підписання вказаних документів не уповноважував, тобто не мав волевиявлення на вчинення цих дій. При зверненні до працівників відповідача з приводу вирішення питання про повернення позивачеві земельної ділянки, отримав відмову, тому вважають, що відповідачем порушено права позивача, як власника земельної ділянки і спірні Договір та [PERSON] угоду слід визнати недійсними. Крім того, позивач [PERSON] суду пояснив, що йому було достовірно відомо, що належна йому земельна ділянка з 2007 року перебуває в оренді у ТОВ «Агро Балт», який обробляв її на підставі договору оренди. Проте, договору оренди він не підписував, хто його підписав, не знає. З 2007 року по вказаному договору оренди землі відповідач сплачував орендну плату, яку він особисто отримував лише один раз, зокрема, у 2014 році, а в інші роки орендну плату отримував хтось із його рідні. Він дозволив матері та батькові дружини отримувати та використовувати орендну плату за землю, яка видавалася в основному, зерном. З письмовими заявами про розірвання договору оренди землі він до відповідача не звертався, а звернувся усно в кінці 2016 року, проте, не знає ні прізвища, ні посади особи, до якої звертався. При цьому отримав розяснення про необхідність звернення в суд у випадку, якщо він має намір витребувати свою земельну ділянку у відповідача. Також, він не підписував акту передачі земельної ділянки відповідачеві. Йому було відомо, що відповідач користуватиметься його земельною ділянкою протягом 10 років, тобто до 2017 року, після чого він мав намір самостійно використовувати свою земельну ділянку, оскільки вважає, що матиме від неї більший дохід, ніж орендна плата, яку виплачує відповідач, проте, дізнався в попередньому судовому засіданні від представника відповідача про наявність [PERSON] угоди від 28.01.2016 року до Договору оренди землі, яку в копії представник відповідача приєднав до заперечень. [PERSON] угоди він також не підписував і нікому не доручав підписувати від його імені, оскільки очікував закінчення дії Договору оренди, щоб самостійно використовувати належну йому земельну ділянку. Представник позивача [PERSON] додатково пояснив суду, що у позивача було відсутнє волевиявлення на підписання як Договору оренди землі, так і [PERSON] угоди до нього. Позивачеві було відомо, що земельною ділянкою користується ТОВ «Агро Балт», хоча особисто [PERSON] орендну плату отримував лише у листопаді 2014 року, тоді й дізнався про наявність Договору оренди землі. Позивач звертався до відповідача про повернення йому земельної ділянки, але отримав відмову. Раніше про визнання недійсним договору оренди позивач не звертався, оскільки не знав напевне, що він існує, а орендну плату у всі роки, з 2007 року і по 2016 рік, крім 2014 року, отримували його родичі батьки дружини, так як [PERSON] перебував на заробітках, зокрема, в РФ. На час, коли укладалася [PERSON] угода до Договору оренди землі позивач [PERSON] також перебував на заробітках, хто підписав угоду, йому не відомо, але вона, як і Договір оренди, не відповідає волевиявленню позивача, чим порушуються його права власника на володіння та користування належною йому земельною ділянкою, так як, відповідно до [PERSON] угоди, Договір оренди продовжено ще на 10 років, тобто до 2027 року. Він припускає, що наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним Договору оренди землі від 15.02.2007 року у звязку із застосуванням судом строків давності за заявою, яку подав представник відповідача, проте вважає, що навіть якщо позов буде задоволено частково, зокрема, в частині визнання недійсною [PERSON] угоди від 28.01.2016 року до Договору оренди землі, то права позивача будуть частково відновлені. Просить вирішити питання про судові витрати, враховуючи, що позивачем сплачено судовий збір та витрати по оплаті почеркознавчої експертизи. Представник відповідача ТОВ «Агро Балт» [PERSON], що діє за довіреністю від 10.01.2017 року за №12 (а.с.25), в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Суду пояснила, що Договір оренди земельної ділянки від 15.02.2007 року, укладений між позивачем та відповідачем, не дивлячись на висновок почеркознавчої експертизи про те, що позивач не підписував договору оренди, є дійсним, сторонами виконувався, зокрема, позивач передав земельну ділянку в оренду, за що отримував щорічно орендну плату, при цьому, не має значення, чи особисто отримував орендну плату, чи її отримували рідні позивача. Чинність Договору оренди землі становить 20 років, починає свій перебіг з 2007 року і закінчує дію у 2027 році, що випливає з [PERSON] угоди до Договору оренди землі від 28.01.2016 року, яка укладена між позивачем та відповідачем. Позивач або ж його родичі отримали матеріальну винагороду за укладення цієї [PERSON] угоди. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Договору оренди землі від 15.02.2007 року, оскільки позивач пропустив строки давності, встановлені ЦК України, для звернення з вказаним позовом до суду, про що нею подано відповідну заяву. Позивач достовірно знав, що земельна ділянка перебуває в оренді у відповідача, отримував щорічно особисто або через рідних орендну плату, підтвердженням чого є Відомості про отримання орендної плати, які надані для огляду в судовому засіданні, тому перебіг трирічного строку позовної давності щодо оспорювання Договору оренди землі закінчився, щонайменше, у 2010 році. Щодо відмови за строками давності в частині позовних вимог про визнання недійсною [PERSON] угоди від 28.01.2016 року вона клопотати не може, оскільки трирічний строк позовної давності з моменту підписання [PERSON] угоди не минув, проте, вона стверджує, що і Договір про оренду і [PERSON] угода до нього є дійсними, так як відповідають дійсним намірам сторін про передачу та отримання в оренду земельної ділянки позивача. До того ж, відповідно до п.3.2. Договору оренди землі, якщо позивач не повідомив письмово про припинення дії Договору на момент закінчення строку його дії, то він вважається пролонгованим на той самий строк. Позивач не повідомив відповідача письмово до моменту закінчення дії Договору оренди про припинення його дії, тому цей договір є пролонгованим і дійсним, а також з цих підстав не було потреби укладати [PERSON] угоду до цього договору, проте, на сьогодні відсутні механізми надання орендодавцям матеріальної допомоги чи винагороди від орендаря, тому ця [PERSON] угода укладалася з метою виплати позивачеві грошової винагороди в розмірі 1000 грн. у 2016 році та заохотити його таким чином. Вирішуючи спір, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки №111 з кадастровим №0525385800010040003, площею 2,7086 га на території Пасинківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, яка належить йому на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН №086071, виданого на підставі розпорядження Шаргородської РДА за №174 від 11.06.2003 року (а.с.7). Із матеріалів справи вбачається, що наявний договір оренди земельної ділянки від 15.02.2007 року за №87, укладений між позивачем [PERSON] з одного боку, та відповідачем ТОВ «Агро Балт» в особі генерального директора [PERSON], який діє на підставі Статуту, з другого боку (а.с.8-10). При цьому, при огляді судом трьох оригінальних екземплярів, які мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться у орендаря, другий у орендодавця, третій в відділі Держгеокадастру в Шаргородському районі Вінницької області, встановлено, що номер договору 87 наявний тільки у оригінальному екземплярі, що знаходиться у орендаря, тобто у ТОВ «Агро Балт». Згідно з умовами даного договору, позивач передав відповідачеві ТОВ «Агро Балт» у строкове платне володіння та користування на десять років належну йому земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,7086 га, яка знаходиться на території Пасинківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області за орендну плату, що становить 1,5 від нормативної грошової оцінки в розмірі 19580,46 грн., після закінчення строку дії Договору оренди орендар має переважне право поновлення його на новий строк, якщо на момент закінчення строку дії цього договору жодна із сторін не заявить про його припинення шляхом надсилання відповідного поштового повідомлення іншій стороні протягом одного місяця, цей договір вважається продовженим на такий самий строк та на тих самих умовах (п.п.1.1., 2.1., 2.2., 2.3., 2.5., 3.1., 3.2., 4.1. Договору). Означений договір оренди земельної ділянки від 15.02.2007 року за №87 між позивачем та відповідачем зареєстрований у Вінницькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №04:07:858:00090 від 21.05.2007 року (а.с.10). Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] договору оренди земельної ділянки від 15.02.2007 року за №87 з ТОВ «Агро Балт» і акту приймання-передачі земельної ділянки в оренду від 21.05.2007 року не підписував, довіреності на підписання та укладення вказаних договору оренди та акту приймання-передачі земельної ділянки відповідачеві від його імені іншим особам не надавав, що стверджували в судовому засіданні у своїх поясненнях позивач та його представник, а також вказаний факт підтверджується висновком судово-технічної та почеркознавчої експертизи за №2324/2325/17-21 від 06.06.2017 року (а.с.67-72). Так, відповідно до висновку судово-технічної та почеркознавчої експертизи за №2324/2325/17-21 від 06.06.2017 року, встановлено, що підписи від імені [PERSON], що містяться в договорі оренди земельної ділянки №87 від 15.02.2007 року, і підписи від його імені, що розташовані під актом приймання-передачі земельної ділянки від 21.05.2007 року виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів (п.1 висновку). Підписи від імені [PERSON] під Договором оренди земельної ділянки від 15.02.2007 року, укладеного від його імені з ТОВ «Агро Балт» та зареєстрованого у Вінницькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 21 травня 2007 року за №04:07:858:00090 в розділі «Реквізити сторін в графі «Орендодавець», під Актом приймання-передачі земельної ділянки в оренду від 21 травня 2007 року в розділі «Підписи сторін» в графі «Орендодавець», виконані не самим [PERSON], а іншою особою (п.2 висновку). При цьому, з описової частини висновку вбачається, що експертами досліджувалися всі три оригінальні екземпляри Договору оренди землі за №87 від 15.02.2007 року та всі три акти приймання-передачі земельної ділянки від 21.05.2007 року (а.с.69). Також, із матеріалів справи вбачається, що наявна [PERSON] угода від 28.01.2016 року до Договору оренди земельної ділянки від 15.02.2007 року за №87, укладена в с. Пасинки між позивачем [PERSON] з одного боку, та відповідачем ТОВ «Агро Балт» в особі генерального директора [PERSON], що діє на підставі Статуту, з другого боку (а.с.30). Згідно з умовами означеної [PERSON] угоди від 28.01.2016 року, сторони досягли домовленості викласти п.3.1. Договору оренди землі в наступній редакції: «3.1. Договір оренди землі №87 від 15 лютого 2007 року укладено з 15 лютого 2007 року до 14 лютого 2027 року строком на 20 (двадцять) років…». Також, п.4.1. Договору оренди викладено в новій редакції: «4.1. … Розмір орендної плати у рік становить 1174,82 (одна тисяча сто сімдесят чотири) грн.., що складає 6% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, зазначеної в п.2.5. цього Договору.». Відповідно до п.7 [PERSON] угоди, вона є невідємною частиною вищезазначеного Договору оренди землі. [PERSON] угода набирає чинності після підписання сторонами. Зміни до права оренди земельної ділянки реєструються відповідно до чинного законодавства (п.9 [PERSON] угоди). Вказані зміни до договору оренди землі, що викладені у [PERSON] угоді від 28.01.2016 року, зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.29). Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] [PERSON] угоди від 28.01.2016 року до договору оренди землі №87 від 15.02.2007 року з ТОВ «Агро Балт» не підписував, довіреності на підписання та укладення [PERSON] угоди від його імені іншим особам не надавав, що стверджували в судовому засіданні у своїх поясненнях позивач та його представник, а також вказаний факт підтверджується висновком судово-технічної та почеркознавчої експертизи за №2324/2325/17-21 від 06.06.2017 року (а.с.67-72). Так, відповідно до висновку судово-технічної та почеркознавчої експертизи за №2324/2325/17-21 від 06.06.2017 року, встановлено, що підпис від імені [PERSON], що міститься в [PERSON] угоді від 28.01.2016 року до Договору оренди земельної ділянки №87 від 15.02.2007 року виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів (п.1 висновку). Підпис від імені [PERSON] в [PERSON] угоді від 28.01.2016 року до Договору оренди земельної ділянки №87 від 15.02.2007 року виконаний не самим [PERSON], а іншою особою (п.3 висновку). При цьому, з описової частини висновку вбачається, що експертами досліджувалися один із чотирьох оригінальних екземплярів [PERSON] угоди, який наданий відповідачем (а.с.69), оскільки у позивача та в відділі Держгеокадастру такі екземпляри відсутні. Відтак, судом встановлено, що позивач [PERSON] вільного волевиявлення на підписання договору оренди землі з відповідачем та на передачу належної йому земельної ділянки відповідачеві в оренду, а також [PERSON] угоди до договору оренди землі не мав. Також, судом встановлено, що відповідач ТОВ «Агро Балт» користувався і користується земельною ділянкою позивача на підставі вказаного вище Договору оренди земельної ділянки №87 від 15.02.2007 року та [PERSON] угоди до нього від 28.01.2016 року, що вбачається із пояснень в судовому засіданні позивача, його представника та представника відповідача. Крім того, судом встановлено, що позивачеві [PERSON] з 2007 року було достовірно відомо, що належна йому земельна ділянка площею 2,7086 га згідно з державним актом серії ВН №086071, перебуває в оренді в ТОВ «Агро Балт», що не заперечувалося самим позивачем, а також підтверджується фактом щорічного отримання позивачем та його близькими родичами орендної плати за спірним договором. Так, позивач стверджував, що знав про те, що договори на оренду землі по с. Пасинки орендодавцями з ТОВ «Агро Балт» укладаються строком на десять років і що він особисто отримував орендну плату від ТОВ «Агро Балт» в с. Носиківка у 2014 році, а в інші роки орендну плату за користування відповідачем його земельною ділянкою дозволив отримувати батькам дружини та сестрі, так як сам часто виїздив на тимчасові заробітки, в тому числі за межі України. З оглянутих в судовому засіданні відомостей ТОВ «Агро Балт» на отримання орендної плати з 2009 року по 2016 рік, що надані для огляду в судовому засіданні представником відповідача, вбачається, що щорічно [PERSON] призначалася та виплачувалася орендна плата. Тобто, судом встановлено, що позивач був обізнаний про свої майнові права, з 2007 року був обізнаний про орендаря належної йому земельної ділянки, особисто, або через близьких родичів отримував орендну плату від відповідача. З наведених вище підстав суд не приймає до уваги ствердження представника позивача про те, що позивач тільки в листопаді 2014 року дізнався про те, що його земельна ділянка перебуває в оренді у ТОВ «Агро Балт», коли особисто отримував орендну плату, тому не пропустив строки звернення з позовом до суду, звернувшись із означеним позовом в лютому 2017 року. Позивачем та його представником не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він не знав та не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, тоді як, згідно з вимогами ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Відтак, суд констатує той факт, що позивачем та його представником не надано належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач не знав про наявність договору оренди з відповідачем, про перебування його земельної ділянки в оренді саме у відповідача. Навпаки, судом встановлено, що позивач знав про свої майнові права, щорічно отримував оренду плату або особисто, або за його вказівкою цю плату отримували його близькі родичі. Факт отримання орендної плати не особисто позивачем, а його близькими родичами не спростовує самого факту обізнаності про свої майнові права на земельну ділянку, про перебування її в оренді у відповідача. Отже, суд вважає, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 15.02.2007 року. Так, відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Саме така правова позиція висловлена Верховним судом України 16.11.2016 року у справі №6-2469цс16 та 22.02.2017 року у справі №6-17цс17. З наведених підстав суд вважає, що підлягає задоволенню заява представника відповідача про застосування строку позовної давності, яка подана в судовому засіданні 03.08.2017 року до початку розгляду справи по суті (а.с.101-103). При цьому, за клопотанням представника позивача, йому та позивачеві надався необхідний строк для ознайомлення з мотивами заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності. Після оголошеної перерви ні позивач, ні його представник не заявляли про визнання причин пропуску даного строку поважними і поновлення пропущеного строку для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки. Щодо позовної вимоги про визнання недійсною [PERSON] угоди від 28.01.2016 року до Договору оренди земельної ділянки, то суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності. Встановленим судом фактам відповідають земельні правовідносини та цивільно-правові відносини щодо недійсності правочинів, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, ЗК України, ЦК України, спеціальним нормативно-правовим актом ЗУ «Про оренду землі». Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.93 ЗК України та ст.1 Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької і іншої діяльності. Відносини, повязані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом, Цивільним кодексом, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ст.2 Закону України «Про оренду землі»). Згідно із ч.4 ст.124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (ст.792 ЦК України, ст.2 ЗУ «Про оренду землі»). Згідно із ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства… Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (ст.13, ч.1 ст.14 ЗУ «Про оренду землі»). Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Частинами 1, 3 та 4 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам… Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (ч.1 ст.206 ЦК України). За правилами ст.208 ЦК України правочини між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 ЦК України. Статтею 14 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається в письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Згідно з ч.1, 2 ст.207 Цивільного Кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони… Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Зазначені вимоги закону в спірній [PERSON] угоді від 28.01.2016 року до Договору оренди землі №87 від 15.02.2007 року, яка є правочином, спрямованим на набуття, зміну цивільних прав та обовязків за Договором оренди землі, не дотримані. Зокрема, ознайомившись з оригіналом [PERSON] угоди, позивач заперечував свій підпис на ній, у звязку з чим ухвалою суду була призначена судова почеркознавча експертиза, згідно з висновками якої, проаналізованими вище, позивач вказану [PERSON] угоду не підписував. Оскільки, відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України, головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є спрямованість волі сторін на укладення договору. Враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що позивач не підписував спірну [PERSON] угоду до договору оренди, то суд вважає, що оспорювана угода у зв'язку з порушенням загальних вимог до правочинів, додержання яких є необхідними для їх чинності, та вимог до письмової форми правочинів, встановлених в ч.ч.1-3, 5 ст.203, ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України, в силу ст.215 ЦК України, є недійсною в момент її вчинення. Згідно з розясненнями, що містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до вимог ст.215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224 ЦК України тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним лише за рішенням суду. За змістом статтей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5, ст.203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Кожна з цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину. Проаналізовані вище обставини та вимоги законодавства є підставою для визнання [PERSON] угоди між позивачем та відповідачем від 28.01.2016 року до Договору оренди землі №87 від 15.02.2007 року недійсною за ст.ст.203, 215 ЦК України, у звязку з підписанням оспорюваної угоди не позивачем, а іншою особою, яка не мала на це повноважень, та відсутністю волевиявлення власника земельної ділянки [PERSON] на укладення та підписання [PERSON] угоди до Договору оренди землі з відповідачем. ТОВ «Агро Балт» не довело в судовому засіданні, що [PERSON], який не підписував оспорювану [PERSON] угоду, що є невідємним додатком до Договору оренди земельної ділянки, пропустив строк позовної давності при зверненні до суду, в тому числі з позовною вимогою про визнання цієї угоди недійсною. Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що спірною [PERSON] угодою між позивачем та відповідачем від 28.01.2016 року до Договору оренди землі від 15.02.2007 року права та охоронювані законом інтереси позивача [PERSON] на мирне володіння та розпорядження своїм майном (земельною ділянкою), передбачене ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушені відповідачем і підлягають судовому захисту, а позов частковому задоволенню, зокрема, в частині визнання недійсною [PERSON] угоди до Договору оренди землі, а вимоги позивача про визнання недійсним Договору оренди земельної ділянки від 15.02.2007 року задоволенню не підлягають у звязку із пропуском строку трирічної позовної давності при зверненні в суд з цією позовною вимогою. Згідно з вимогами ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи. До витрат, повязаних із з розглядом судової справи, належать: витрати, повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз (п.4 ч.3 ст.79 ЦПК України). При зверненні в суд з позовом та заявою про збільшення позовних вимог позивачем сплачено судовий збір в розмірі по 640 грн. (а.с.1, 36). Так як суд вважає, що задоволенню підлягає тільки одна позовна вимога про визнання недійсною [PERSON] угоди до Договору оренди землі, то, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 640 грн., згідно з квитанцією (а.с.36). Враховуючи, що підлягає задоволенню тільки одна позовна вимога про визнання недійсною [PERSON] угоди до Договору оренди землі, то витрати, понесені позивачем на оплату проведення судової почеркознавчої експертизи, предметом дослідження якої були як Договір оренди землі від 15.02.2007 року, так і [PERSON] угода до цього Договору від 28.01.2016 року, то відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті витрат на проведення експертизи пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 1238 грн., оскільки, згідно з квитанцією від 12.05.2017 року позивачем сплачено витрати на експертизу в сумі 2476 грн (а.с.55).

Outcome: partial