Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] основного боргу за договором позики від 12.01.2015 року, інфляційних нарахувань та трьох процентів річних. В обґрунтування своїх вимог позивач надав розписку від 12.01.2015 року, відповідно до якої відповідач зобовязався повернути позивачу борг в сумі 2000000 гривень, що еквівалентно 125000 доларам США, в строк до 31.12.2015 року. Грошові зобовязання відповідач зобовязався виконати шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позивача. Відповідачем частково було погашено борг. У звязку із тим, що відповідачем добровільно не сплачується борг, він звернувся до суду за захистом своїх прав. 20.12.2017 року до суду надійшла додаткова позовна заява позивача, в якій зазначається, що під час розгляду справи відповідач частково сплатив борг, тому він просить стягнути з останнього основний борг у сумі 272633,36 гривень, інфляційні нарахування у сумі 296785,25 гривень, 3% річних у сумі 75878,96 гривень, а також витрати на правову допомогу у сумі 2500 гривень та судовий збір у сумі 8000 гривень. Позивач та його представник надали суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Відповідач та його представник надали письмові заперечення проти позову, в яких [PERSON] позов частково визнав та підтвердив укладання сторонами 12.01.2015 року договору позики на суму 2000000 гривень, які відповідач повинен був повернути позивачу до кінця 2015 року. В письмових поясненнях представник відповідача також посилається на те, що відповідач не мав можливості повернути грошову позику відповідно до умов договору та просив позивача відстрочити виконання зобовязання на один рік. Проте заперечив зобовязання відповідача повернути грошові кошти в еквіваленті до іноземної валюти та навів свій розрахунок, відповідно до якого сума основного боргу після 31.12.2015 року складає 1400000 гривень, інфляційні нарахування 91200 гривень та 3% річних - 26112, 33 гривень. За таких обставин, з урахуванням думки представника позивача, суд ухвалив розглянути справу у відсутності відповідача та його представника за наявними в справі доказами. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно розписки від 12 січня 2015 року, [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 2000000 гривень, що еквівалентно 125000 доларів США, які зобовязався повернути у строк до 31 грудня 2015 року. Відповідно до приписів ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Як передбачено ст.654 ЦК України зміна договору вчиняється в тій самій формі, що й договір, який змінюється. Всупереч приписам ст.654 та ч.1 ст.1047 ЦК України будь-яких письмових доказів внесення змін до договору позики щодо строку повернення позики відповідач та його представник не надали. Відповідно до банківських виписок, відповідачем частково сплачувався борг за договором позики протягом 2015-2017 років в сумі 2667000 гривень, що на 667000 гривень менше, ніж сума зобовязання в гривні, яка передбачена договором позики. Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Суд виходить з того, що посилаючись в розписці на те, що 125000 доларів США є еквівалентом 2000000 гривень, відповідач зобовязався сплатити суму позики в гривнях за офіційним курсом долара США на день платежу. Суд також приймає до уваги, що інший порядок визначення суми платежу не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач свої зобовязання про повернення позики в повному обсязі не виконав. Станом на останній день платежу 30.12.2015 року залишилась несплаченою сума позики в розмірі 2339633,36 гривень, що еквівалентна 98342,26 доларів США. Суд вважає, що якщо грошове зобовязання визначене на підставі ч.2 ст.533 ЦК України за офіційним курсом іноземної валюти і в подальшому згідно з таким перерахунком не змінюється, тобто залишається гривневим, то з моменту перерахунку боржник відповідно до ч.2 ст.625, ч.1 ст.1050 ЦК України зобов'язаний на вимогу кредитора сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання даного зобов'язання. Так, відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не установлений договором або законом. Відповідно до закону інфляційні нарахування на суму боргу та 3% річних, сплата яких передбачена ч.2 ст.625 та ч.1 ст.1050 ЦК України, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Суд погоджується з приведеним позивачем розрахунком інфляційних нарахувань та 3% річних, в яких врахована сплата відповідачем боргу за договором позики в період, за який здійснено нарахування. Розраховуючи розмір інфляційної складової у даному конкретному випадку, позивач керувався роз'ясненням, наданим Верховним Судом України від 03.04.1997 року №62-97р, відповідно до якого для визначення індексу інфляції необхідно перемножити між собою щомісячні індекси, які складають відповідний період прострочки; помножити заборгованість за договором позики на індекс інфляції за період прострочки виконання зобов'язання та поділити на сто, враховуючи той факт, що індекс інфляції визначається у відсотках. Розмір інфляційних збитків буде дорівнювати різницю між сумою боргу з урахуванням індексів інфляції та сумою боргу без урахуванням токової. Щомісячний розмір індексу інфляції є загальновідомою інформацією, яка публікується у офіційних виданнях, зокрема у газеті «Урядовий кур'єр». Отже, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу за договором позики в сумі 272633,36 гривень, інфляційних нарахувань в сумі 296785,25 гривень та 3% річних у сумі 75878,96 гривень. З огляду на обставини справи, надані позивачем докази, зокрема договір про надання правової допомоги, приходний касовий ордер адвоката, звіту адвоката про виконання робі та відсутність клопотання відповідача про зменшення суми витрат на професійну правову допомогу, суд відповідно до приписів ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, також задовольняє вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу адвоката в сумі 2500 гривень. Також, на підставі ч.1 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України стягує з відповідача сплачений позивачем судовий збір у розмірі 8000 гривень.

Outcome: approved