Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, про поділ сумісної власності подружжя, про вселення, про усунення перешкод у користуванні власністю, про зобовязання надання ключів від квартири. Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 серпня 2001 року між Позивачем та Відповідачкою було зареєстровано шлюб. 13 жовтня 2011 року Суворовський районний суд м. Одеси ухвалив рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON]. Рішення набрало чинності 25 жовтня 2011 року. За час шлюбу, Позивач та Відповідач за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS]. Загальна площа квартири становить 110,3 кв.м. Вказана квартира була придбана за договором купівлі - продажу від 08.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Право власності на квартиру було зареєстроване 08.02.2008 року. Зазначена квартира придбавалася для спільного проживання у ній Позивача, Відповідачки та їхніх спільних дітей. Вони усі разом проживали у квартирі з моменту її придбання до грудня 2012 року, коли Відповідачка забрала у Позивача ключі від вхідних дверей квартири та перестала пускати до неї Позивача. Позивач стверджує, що квартира придбавалася за спільні кошти Позивача та Відповідачки. Позивач працював та відкладав кошти на придбання квартири. Крім того, Позивачу допомогли його батьки та надали кошти на придбання та ремонт квартири. Позивач за власні кошти придбавав меблі та інші елементи інтер'єру. Приймав активну участь у вихованні дітей. Дбав про матеріальне забезпечення дітей та дружини. На підставі викладеного, позивач просить 1.Визнати квартиру [ADDRESS], загальною площею 110,3 кв.м., об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] та [PERSON]. 2.Поділити квартиру [ADDRESS], загальною площею 110,3 кв.м., між [PERSON] та [PERSON] (прізвище до розлучення - Афанасополо) [PERSON] у рівних частках - по 1/2 частці кожному з них. 3.Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 110,3 кв.м, припинивши при цьому право власності [PERSON] (прізвище до розлучення - Афанасополо) [PERSON] на цю частину (частку) квартири. 4.Вселити [PERSON] у квартиру [ADDRESS], загальною площею 110,3 кв.м. 5.Зобов'язати [PERSON] (прізвище до розлучення - Афанасополо) [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою № 161 в будинку № 42 по вул. Марсельській в м. Одесі, загальною площею 110,3 кв.м. 6.Зобов'язати [PERSON] (прізвище до розлучення - Афанасополо) [PERSON] надати [PERSON] ключі від вхідних дверей квартири № 161 в будинку № 42 по вул. марсельській в м. Одесі, загальною площею 110,3 кв.м. (Т.2, а.с. 98-99) [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачці ще до реєстрації шлюбу належала квартира [ADDRESS]. В жовтні 2007р. вона вирішила продати належну їй квартиру [ADDRESS], а на отримані кошти придбати іншу квартиру. 18 жовтня 2007р. вона продала вищевказану квартиру за 479750 гривень, а на отримані кошти через три тижня придбала за договором купівлі-продажу від 8.11.2007р. квартиру [ADDRESS]. При цьому дану квартиру вона придбала лише 61500 гривень, тобто за суму, яка значене менше аніж вона продала свою колишню квартиру. [PERSON] стверджує, що кошти від [PERSON] вона на придбання квартири вона не залучала, а також віна квартиру ніколи не претендував, а тому не був в ній зареєстрований. На підставі викладеного, [PERSON] просила визнати квартиру [ADDRESS] її особистою приватною власністю. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав уточненні позовні вимоги та пояснив, що квартира [ADDRESS] була придбана за рахунок спільних коштів позивача та відповідачки, а також кошти на її придбання дали батьки позивача. В квартирі був зроблений ремонт за рахунок коштів позивача та його батьків. Представник відповідача позовні вимоги не визнала та пояснила, що квартира [ADDRESS] були придбана за рахунок коштів від продажу квартири квартиру [ADDRESS], яка належала позивачці ще до реєстрації шлюбу. Вона пояснила, що позивач, а також його батьки будь-яких коштів на придбання квартири, а також на її ремонт не надавали, оскільки коштів від продажу колишньої квартири вистачало на придбання та ремонт нової квартири. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, аналізуючи у сукупності надані сторонами докази, пояснення свідків, суд вважає, що позовні вимоги \~[PERSON] до [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, про поділ сумісної власності подружжя, про вселення, про усунення перешкод у користуванні власністю, про зобовязання надання ключів від квартири не підлягають задоволенню, а позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю підлягають задоволенню у повному обсязі. Так судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] („Афанасопуло) [PERSON] перебували у шлюбі з 10 серпня 2001р. по 13 жовтня 2011р. (а.с. 6) Судом встановлено, що [PERSON] („Циктор) [PERSON] належала квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 24.03.1999р., який був визнаний дійсним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27.06.2007р. (Т.1.,а.с.184- 187) Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу. Таким чином, квартира [ADDRESS] була особистою приватною власністю [PERSON], окрім того, даний факт визнавався сторонами в процесі розгляду справи. 18 жовтня 2007р. за договором купівлі-продажу [PERSON] продала, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] за 479750 гривень. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], у реєстрі за № 2570. В звязку з чим, в силу п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України кошти у розмірі 479750 гривень, які отримані [PERSON] є її особистою приватною власністю. Судом також встановлено, що 08 листопада 2007р. на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 61500 гривень. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], у реєстрі за №14322. Судом встановлено, перед придбанням квартири [PERSON] надав письмову згоду на придбання даної квартири шляхом витрачення спільних коштів. (Т1., а.с. 199-200). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні представник позивача наполягав на тому, що квартира [ADDRESS] була придбана за рахунок спільних коштів подружжя, а саме тому, нотаріус отримала згоду іншого подружжя на придбання квартири. Суд вважає, що вищевказане твердження представника позивача не відповідає фактичним обставинам справи. Так, згідно ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, вищевказана згода повинна була бути обовязкова отримана. При цьому, сам факт надання вищевказаної згоди не може свідчать, що майно яке буде придбане буде обєктом спільної сумісної власності подружжя. Так, згідно п.3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В постанові від 2 жовтня 2013 року по справі № 6-79цс 13 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що, визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно. Крім того, в постанові від 16.12.2015р. по справі №6-2641цс 15 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи\~\~норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти\~\~або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.\~\~ \~\~\~\~\~\~\~У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може\~\~вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Суд вважає, що доказом того, що квартира [ADDRESS]була придбана за рахунок коштів, які відповідачці належали особисто є факт продажу 18 жовтня 2007р. квартири [ADDRESS] за 479750 гривень, яка належала їй на праві особистої приватної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач в якості доказів надання коштів на придбання квартири [ADDRESS] посилається на той факт, що він працював, допомагав матеріально дітям, а також на пояснення свідків [PERSON] та [PERSON]. З трудової книжки позивача вбачається, що він працював в спірний період, тобто листопад 2007р., в КП „Одеспроект геодезистом-техніком. (Т.2, а.с. 75) Крім того, судом встановлено, що дійсно позивач доглядав за неповнолітніми дітьми, що вбачається з довідок закладу „Яслі-садок № 293 від 06.06.2016р. № 78, „Яслі-Садок № 299 від 07.06.2016р. за № 53, Гімназії № 7 від 10.06.2016р. № 376. Однак суд вважає, що вищевказані довідки не можуть бути розцінені судом як докази надання коштів на придбання квартири. Суд також вважає, що пояснення свідка [PERSON] про факт надання подружжю коштів у розмірі 40000 доларів США не підтверджений жодним доказом, окрім того, свідок є матірю позивача, а тому, суд її покази сприймає критично. Свідок [PERSON] пояснив, що конкретно він не приймав участь у придбанні квартири, а лише знає про її придбання зі слів позивача. Таким чином, єдиним та допустимим доказом придбання спірної квартири є факт отримання відповідачкою коштів у розмірі за 479750 гривень за рахунок майна, що належало їй на праві особистої приватної власності. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS], загальною площею 110,3 кв.м., об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню. В звязку з чим, наступні позовні вимоги - поділ квартири [ADDRESS], загальною площею 110,3 кв.м., між [PERSON] та [PERSON] (прізвище до розлучення - Афанасополо) [PERSON] у рівних частках - по ? частки за кожним; про визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 110,3 кв.м, шляхом припинення права власності [PERSON] (прізвище до розлучення - Афанасополо) [PERSON] на цю частину (частку) квартири; про вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS], загальною площею 110,3 кв.м.; про зобов'язання [PERSON] (прізвище до розлучення - Афанасополо) [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою № 161 в будинку № 42 по вул. Марсельській в м. Одесі, загальною площею 110,3 кв.м.; про зобов'язання [PERSON] (прізвище до розлучення - Афанасополо) [PERSON] надати [PERSON] ключі від вхідних дверей квартири [ADDRESS], загальною площею 110,3 кв.м. необхідно залишити без задоволення у повному обсязі, оскільки вони є похідними під первісних вимог. В той же час, суд вважає, що позовні [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю необхідно задовольнити та визнати квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] (іпн. [NUMBER]), яка була придбана за договором купівлі-продажу від 08.11.2007р., який був укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], у реєстрі за № 14322. На підставі викладеного,

Outcome: approved