Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позивач зазначав, що 21 червня 2012 року між ним та [PERSON] з [PERSON] було укладено договір позики, за яким ним передано, а відповідачами отримано кошти у розмірі 70 000 (сімдесят тисяч) доларів США, про що відповідач [PERSON] написав особисто розписку. 15 серпня 2013 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позивачем передано, а відповідачами отримано кошти у розмірі 79 000 (сімдесят дев'ять тисяч) доларів США, про що відповідачі написали особисто розписку. 04 вересня 2013 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позивачем передано, а відповідачами отримано кошти у розмірі 50 000 (п'ятдесят тисяч) доларів США, про що відповідач [PERSON] написав особисто розписку. Тобто, відповідачі згідно трьох договорів позики, на підтвердження яких було надано письмові розписки, отримали у позивача кошти у розмірі 399 000 (триста дев'яносто дев'ять тисяч) доларів США. За умовами договорів позики відповідачі повинні були повернути кошти за першою вимогою. На даний час відповідачі не сплатили борг і взагалі уникають спілкування з позивачем. 05 травня 2017 року позивачем за адресами реєстрації та проживання відповідачів було направлено цінними листами лист-вимогу про повернення боргу за умовами договорів позики, які між ними було укладено. Проте, жодних відповідей чи повідомлень від відповідачів позивач не отримав. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на його користь заборгованість у сумі 10509660,00 грн., що станом на 24 травня 2017 року, згідно курсу Національного банку України, еквівалентно 399 000 доларів США, та витрати по сплаті судового збору. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, представник позивача направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення в повному обсязі. В судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Судом встановлено, що 21 червня 2012 року, 15 серпня 2013 року та 04 вересня 2013 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] отримали від позивача [PERSON] грошові кошти у сумі 70 000 (сімдесят тисяч) доларів США, 79 000 (сімдесят дев'ять тисяч) доларів США та 50 000 (п'ятдесят тисяч) доларів США відповідно, а також зобов'язалися повернути вказані суми по першій вимозі позивача, що підтверджується власноручно написаними відповідачами [PERSON] та [PERSON] розписками (а.с.6,7,8). Таким чином суд приходить до переконання, що між сторонами дійсно мали місце правовідносини, до яких можуть застосовуватись положення передбачені ст. 1046-1049 ЦК України. Так, відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 05 травня 2017 року позивачем [PERSON] за адресами реєстрації та проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] було направлено цінними листами лист-вимогу про повернення боргу за умовами договорів позики, які між ними було укладено (а.с.17-19). Згідно зі статтею 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Станом на 24 травня 2017 року еквівалент суми в розмірі 399 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України становить 10 509 660 грн. За змістом положень ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. У ст. 541 ЦК України передбачено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Виходячи з наведеного, враховуючи, що за договором позики позикодавець передає грошові кошти у власність, вони згідно із ст.ст. 60, 61 СК України, стають об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому на спірні правовідносини поширюються правила про солідарну відповідальність. Таким чином, стягненню солідарно із відповідачів на користь позивача за договором позики підлягають грошові кошти в розмірі 10 509 660 грн. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, суд приходить до обґрунтованого висновку про задоволення позову в повному обсязі. Крім того,

Outcome: approved