Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] 9500,00 грн. заборгованості, 8549,04 грн. пені, 666,00 грн. 3% річних, 8279,43 грн. інфляційних, всього 26994,47 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.02.2014р. відповідачем було складено розписку, за якою він зобовязувався повернути позивачу 9500,00 грн., яку позивач передавав йому на ремонт автомобіля. Однак, відповідач ремонт не виконав та кошти не повернув. В судове засідання представник позивача не з'явився, в позовній заяві та клопотанні від 02.12.2016р. просив розглядати справу без його участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, судова повістка, направлена на його адресу, зазначену в довідці адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України, повернена відділенням поштового зв'язку з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Враховуючи вищевикладене, у відповідності до ч. 4 ст.169, ст. 224 ЦПК України, беручи до уваги наявні у справі дані про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 15.02.2014р. [PERSON] складено розписку, згідно якої він зобовязується повернути [PERSON] 9500,00 грн., отримані на ремонт автомобіля, який не проводився. Кошти будуть повертатися 24.02.2014р. 4000 грн., і 24.03.2014р. 5500 грн., та повернути відсутні запчастини (бита кришка, кришка в зборі, обивка криши внутрішня, лампи на задні фари (габарити), бампер передній битий) (а.с.32). Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В позовній заяві зазначено, що першочергово між сторонами виникли правовідносини щодо виконання робіт з ремонту автомобіля, тобто договір побутового підряду. В подальшому, у звязку з невиконанням відповідачем ремонту автомобіля, сторонами було досягнуто згоди щодо новації договору побутового підряду у договір позики. Однак, суд не може погодитись з наведеним, з огляду на наступне. Відповідно до ст.1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). Тобто, новація - це спосіб припинення зобов'язання за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами згідно з вимогами ч. 2 ст. 604 ЦК. Статтею 604 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов'язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом. Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором. Істотними умовами новаційного правочину є: зазначення існуючого зобов'язання, яке підлягає новації, для можливості його ідентифікації (підстава виникнення, характер, предмет), умова про мету новації (припинення первісного зобов'язання і встановлення нового), а також визначення зобов'язання, що безпосередньо є новацією (його предмет, кількісні характеристики, істотні умови, тощо). В даному випадку, домовленість сторін про новацію вважається укладеною, за наявності об'єктивних і суб'єктивних умов. До перших належать: 1) існування між учасниками цивільних відносин первісного зобов'язання, внаслідок невиконання якого виник борг; 2) домовленість сторін про припинення існуючого боргового зобов'язання та заміну його іншим - позиковим; 3) можливість заміни первісного зобов'язання (воно має відповідати вимогам дійсності правочинів, бути одним із тих юридичних фактів, на підставі яких закон дозволяє здійснювати новацію зобов'язання); 4) наявність між борговим і позиковим зобов'язаннями певного проміжку часу та причинного зв'язку (боргове зобов'язання повинно існувати на момент прийняття сторонами рішення про припинення їхніх правовідносин новацією); 5) дійсність самої домовленості сторін про новацію боргу у позикове зобов'язання - вона має відповідати всім вимогам закону щодо правочинів та їхньої форми. Суб'єктивний критерій виражається в тому, що обов'язковою умовою новації є наміри сторін припинити діюче боргове зобов'язання та замінити його новим - позиковим. Така воля сторін повинна бути однозначно вираженою у договорі новації або прямо випливати з нього. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Наявна в матеріалах справи розписка від 15.02.2014р. не може бути розцінена як новація боргу, оскільки в ній не зазначено про намір сторін припинити діюче боргове зобовязання та здійснити новацію замінити його позикою, а лише зазначається обовязок відповідача повернути позивачу кошти, отримані на ремонт автомобіля, який не проводився. Також, помилковою є викладена в позовній заяві позиція позивача, що між сторонами існували правовідносини, які виникли на підставі договору побутового підряду, виходячи з наступного. Згідно приписів ч.1 ст.865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу. Аналіз вказаної статті свідчить, що підрядник за договором побутового підряду повинен здійснювати підприємницьку діяльність. Водночас, в матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] зареєстрований як субєкт підприємницької діяльності. Як встановлено судом, між позивачем і відповідачем відсутні правовідносини за договором позики, виходячи з дійсного змісту документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до ст.837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Згідно вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 9500,00 грн. заборгованості є законними і обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Згідно з ч.2 ст. 550 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Сторонами не було в письмовому вигляді обумовлено нарахування суми неустойки (пені) вразі неналежного виконання зобов'язання (ст. 550 ЦК України). Крім того, заявляючи до стягнення 8549,04 грн. пені, позивач не вказав норми чинного законодавства, якими він керувався при нарахуванні її розміру. За таких обставин, в задоволенні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені необхідно відмовити, адже законодавець визначив пеню, як міру цивільно-правової відповідальності, що носить майновий характер, яка повинна бути передбачена договором або законом. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що розмір інфляційних становитиме 7979,55 грн., які й підлягають задоволенню, в стягненні 299,88 грн. інфляційних слід відмовити. Нарахування позивачем 666,00 грн. 3% річних проведено згідно норм чинного законодавства та підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, суд, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягує з відповідача на користь позивача понесені і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: partial