Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 18.04.2016 [PERSON] взяв у борг у нього грошові кошти у сумі 100 000,00 грн. та зобов`язався повернути 18.04.2017, що підтверджується розпискою від 08.04.2016. Позивач звертався до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою про відшкодування збитків (справа № 758/11110/18), згідно якої просив суд стягнути з Відповідача на свою користь суму боргу в розмірі 100 000,00 грн., суму процентів за період з 19.04.2017 та по 19.08.2018 в розмірі 19 623,29 грн., суму інфляційних втрат за період з 19.04.2017 та по 19.08.2018 в розмірі 12 880,00 грн., суму 3% річних за період з 19.04.2017 та по 19.08.2018 в розмірі 4 010,96 грн., а всього в розмірі 136 514,25 грн. Згідно Рішення Подільського районного суду м. Києва від 03.06.2019 по справі № 758/11110/18 вирішено стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 136 514,25 грн. та судовий збір в розмірі 1 365,14 грн., а всього 137 879,39 грн. На підставі вказаного рішення суду було отримано виконавчий лист по справі № 758/11110/18 та подано на примусове виконання. Згідно листа № 81871 від 07.08.2020 Подільським РВ ДВС у м. Києві Центрального МУ МЮ (м. Київ) зазначено, що відділом було отримано виконавчий лист 24.12.2019, однак є підстави вважати, що виконавчий лист втрачено, у зв`язку із цим направлено до суду заяву про видачу дублікату виконавчого провадження. Таким чином, на думку позивача відповідач за час розгляду справи № 758/11110/18 та по 18.02.2021 суму боргу в розмірі 100 000,00 грн. не повернув, чим продовжує порушувати умови договору та вимоги чинного законодавства, що змушує позивача звернутись до суду за захистом своїх порушених прав шляхом стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період з 20.08.2018 та по 18.02.2021 включно. Розрахунок 3% річних. Сума боргу становить 100 000,00 грн. Період прострочення з 20.08.2018 року включно по 18.02.2021 року включно (914 днів). Розмір 3% річних = Сума боргу * 3% /100 /365 * Кількість днів прострочення. 100 000,00 грн. * 3 / 100 / 365 * 914 = 7 512,33 грн. Розрахунок інфляційних втрат. За період з 20.08.2018 включно по 18.02.2021 включно (914 днів) розмір інфляційних втрат становить 16 530,00 грн. Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 24 042,33 грн та суму судових витрат у розмірі 908,00 грн. На виконання ухвали Подільського районного суду м. Києва від 09.03.2021 відповідачем 21.07.2021 подано до суду відзив на позовну заяву, в якій зазначено, що відповідач заявлені позовні вимоги не визнає у повному обсязі. Просив застосувати до даного позову загальну позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог на підставі спливу спеціальної та загальної позовної давності. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. Представник позивача адвокат Кравець Д.М. подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з копією розписки від 18.04.2016 [PERSON] взяв у борг у [PERSON] гроші у сумі 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок та зобов`язався повернути суму боргу 18.04.2017. Згідно з копією заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 03.06.2019 у справі № 758/11110/18 позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 136 514, 25 грн. та сума судових витрат в розмірі 1 365, 14 грн. На підставі заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 03.06.2019 у справі № 758/11110/18 20.12.2019 було видано виконавчий лист. Згідно листа Подільського РВ ДВС у м. Києві Центрального МУ МЮ (м. Київ) № 81871 від 07.08.2020 вбачається, що Відділом було отримано виконавчий лист 24.12.2019. Згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що станом на 03.08.2020 виконавчий лист по справі № 758/11110/18 на виконанні у Відділі не перебував та не перебуває. Ураховуючи вищевикладене є підстави вважати, що виконавчий лист втрачено. Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу захисту позивачем свого права власності на гроші у сумі 100 тисяч гривень, які він передав відповідачу у власність відповідно до договору позики. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно із ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З матеріалів справи, а саме з розписки від 18.04.2016, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли договірні правовідносини, які випливають із договору позики, відповідно до якого [PERSON] взяв у [PERSON] в борг 100 тисяч гривень та зобов`язався повернути 18.04.2017. Також в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] свої зобов`язання за договором позики перед позивачем не виконав і суму боргу у передбачений договором строк не повернув. За таких обставин суд вважає доведеним факт наявності заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON] згідно з договором позики від 18.04.2016. Щодо посилання у відзиві на позовну заяву відповідача про необхідність застосувати наслідки спливу позовної давності, суд вважає, що в даному випадку строки позовної давності не підлягають застосуванню з огляду на таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно із ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду. З викладеного можна зробити висновок, що правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, регулюються нормами ЦК України, які передбачають як відповідальність за порушення грошового зобов`язання (частина друга статті 625 цього Кодексу), так і підстави відповідальності за завдану моральну шкоду (стаття 1167 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З огляду на вказане можна зробити висновок, що з набранням чинності рішення суду про стягнення боргу у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами із несплати боргу. Зобов`язання не є таким, що виникло з рішення суду. Це зобов`язання з відшкодування шкоди, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір завданої шкоди та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами. Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то у даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, так як одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц. Таким чином, з вищенаведеного суд доходить висновку, що в даному випадку наслідки спливу позовної давності не підлягають застосуванню, а порушене право позивача підлягає судовому захисту. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних, суд вважає, що вона підлягає задоволенню у повному обсязі з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такий правовий висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Позивач зазначає, що прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем порушує його майнові права та інтереси, а тому з відповідача на його користь підлягає стягненню три проценти річних від простроченої суми боргу за період з 20.08.2018 по 18.02.2021 у сумі 7 512, 33 грн. За таких обставин, враховуючи прострочення відповідачем повернення позивачу грошових коштів за договором позики, перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають три проценти річних від простроченої суми боргу 100 тисяч гривень за період прострочення з 20.08.2018 по 18.02.2021. Щодо стягнення індексу інфляції суд прийшов наступного висновку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Перевіривши правильність розрахунку інфляційних втрат наведеного позивачем, суд погоджується з розрахунком, який відповідає вимогам закону, а тому вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь інфляційних втрат за період з 20.08.2018 по 18.02.2021 у сумі 16530,00 грн підлягають задоволенню у повному обсязі. З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог про стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими письмовими доказами і вважаються судом доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжним дорученням № 338 від 18.02.2021 про сплату судового збору у сумі 908,00 грн, який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved