Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

[PERSON] звернувся із позовом до [PERSON], 3-ої особи Органу опіки та піклування Адміністрації Заводського району Камянської міської ради «про визначення місця проживання дитини», яким просив визначити місцем проживання сина [PERSON], [INFO], з ним [PERSON], до досягнення сином повноліття. В обґрунтування позовних [PERSON] зазначив, що з відповідачкою спільно проживали у цивільному шлюбу, тобто без реєстрації стосунків в період з серпня 2003 року. Від цих відносин 07.04.2004 року народився їх спільний із відповідачкою син [PERSON]. В січні 2014 року сторони внаслідок припинення стосунків, прийняли рішення щодо окремого проживання, при цьому син залишився жити з позивачем. Але внаслідок зміни домовленостей з відповідачем, у позивача виник з [PERSON] спір з приводу місця проживання сина, тому він вимушений був звернутися із даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги, зазначив, що і на теперішній час син проживає з ним, за його місцем мешкання. Відповідачка [PERSON] не оспорювала факту проживання сина [PERSON], [INFO] із позивачем, та у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнала у повному обсязі, подав письмову заяву на підтвердження своєї позиції, зазначив, що це рішення є обміркованим, прийнятим добровільно та в інтересах сина [PERSON]. Представник 3-ої особи - Органу опіки та піклування Адміністрації Заводського району м. Камянської міської ради [PERSON], не заперечувала щодо заявлених позовних вимог [PERSON] та визнання позову [PERSON]. Вислухав сторони, враховуючи пояснення позивача, відповідача та представника 3-ої особи, суд приходить до наступного: Як встановлено, позивач звернувся в суд із позовом для визначення місця проживання сина [PERSON], [INFO], із ним. Згідно до свідоцтва про народження (а.с. 7), [PERSON], народжений [INFO], має батьків [PERSON], та [PERSON] , що не оспорювалося сторонами. Також встановлено, що з часу припинення спільного проживання сторін, місцем проживання сина [PERSON], є місце проживання батька, яке сторони визначили за узгодженням між собою. На час розгляду справи по суті, сторони зазначили, що місце проживання дитини не змінилося, та залишилося місцем проживання батька. Також суд враховує, що на час розгляду справи по суті, дитина [PERSON], 07.04.02004 року народження, є малолітньої особою, та його повний вік відповідає 13 рокам. Так, згідно до частини 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до частини 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За принципом ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Суд враховує Правовий висновок ВС України у справі № 6-2445цс16, про визначення місця проживання дитини, положеннями Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Постановою ВРУ №?789-XII від 27.02.1991 року, якою стверджується рівність батьків щодо можливостей на виховання дитини і права на проживання з нею. Аналогічна правова норма викладена в ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», за якою батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Також відповідно до ч. 6 статті 7 Сімейного кодексу України жінка та чоловік мають рівні права і обовязки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Отже, враховуючи позовні вимоги, їх обґрунтування та визнання відповідачем позову, що узгоджується із правовим обґрунтуванням визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд виходить з принципу рівності прав батьків щодо їх дітей, передбаченого чинним національним законодавством України, зокрема і Конвенцією про права дитини. Позиція відповідача [PERSON] та її обґрунтування, щодо визнання позовних вимог позивача, суд приймає частково щодо визнання позовних вимог, які узгоджуються із правовими нормами, відповідають інтересам дитини та є добровільним, та узгоджуються із приписами вимог ч. 3 ст. 160 СК України, ст.. 174 ЦПК України, в частині що стосується віку дитини, тобто до виповнення йому 14 років, так як суд не має права на обмеження дитини [PERSON] у його правах та обовязках, тим більш на майбутнє. А враховуючи що дитині 07.04.2018 року - [PERSON], виповниться 14 років, і з цього періоду він особисто визначити своє місце проживання, то позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, лише щодо визначення строку, а саме до виповнення дитині 14 років, а не до його повноліття. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат понесених позивачем при зверненні із позовом, суд враховує вимоги ст.. 88 ЦПК України, та те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а виходячи із пропорційності задоволених позовних вимог, та підтвердження цих витрат квитанцією на суму 551, 21 гривню як оплату судового збору (а.с. 1), а тому ці вимоги підлягають частковому задоволенню. В той же час, суд вважає необхідним зазначити право сторін, у разі зміни істотних умов в житті дитини, або будь-кого зі сторін, на вирішення питання щодо визначення місця проживання дитиною в досудовому порядку між сторонами, або будь-яким іншим передбаченим законодавством України порядком, в тому числі і судовому. Також, є необхідним зазначити, що згідно до вимог ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Outcome: partial