Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, [PERSON] про скасування рішення сільської ради, скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права користування земельною ділянкою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області № 54/13/2 від 05 липня 2012 року відповідачу [PERSON] надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка знаходиться в [ADDRESS] та відповідачкою [PERSON] отримано Державний акт про право власності на земельну ділянку. Вважає, що даним рішенням порушено його законне право на користування земельною ділянкою, яка належала його батьку і на яку він має право, так як він разом із матір'ю та батьком добросовісно обробляв дану земельну ділянку, а 29 березня 2013 року він звернувся із заявою до Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області про надання даної земельної йому, однак йому було відмовлено, так як дану земельну ділянку передано [PERSON] Крім того, посилається на те, що він є спадкоємцем після смерті свого батька [PERSON], який [INFO] помер, згорівши у своєму будинку. Вказує на те, що успадкувати майно після його смерті він не може, оскільки правовстановлюючих документів на будинок та земельну ділянку у покійного не було. Тому просить скасувати рішення 13 сесії Луковицької сільської ради № 54-13/2 від 05 липня 2012 року та Державні акти на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] кадастровий номер 7321083600:01:002:0249, який виданий [PERSON] та визнати за ним право користування на вказану земельну ділянку. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав повністю та надав пояснення аналогічні позовній заяві та просив позов задовольнити. Представник Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що рішення сесії є законним, та було прийняте в межах діючого законодавства, і воно ніяким чином не порушує права позивача. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні вказуючи на те, що позов є безпідставним, так як позивачем не доведено, що рішення 13 сесії Луковицької сільської ради № 54-13/2 від 05 липня 2012 року є незаконним, чи якимось чином порушує його права, а підстав визнавати за ним право користування спірною земельною ділянкою немає. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], який згорів у будинку, що знаходився по вул. по [ADDRESS]. В результаті пожежі будинок та господарські будівлі було знищено. Дані обставини визнаються сторонами та не потребують доказування в силу ч. 1 ст.61 ЦПК України. Рішенням 13 сесії Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області № 54-13/2 від 05 липня 2012 року відповідачу [PERSON] надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність загальною площею 0,30 га., з них 0,18 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,12 га. для ведення особистого селянського господарства, що знаходять в [ADDRESS]. Дана земельна ділянка належала сільській раді та згідно прошнурованої книги числилась за батьком покійного [PERSON] Як пояснив в судовому засіданні Луковицький сільський голова, [PERSON] було надано дану земельну ділянку, на підставі поданої нею заяви. Дані обставини в судовому засіданні підтвердили свідки: [PERSON] та [PERSON] Відповідач [PERSON] на підставі вищевказаного рішення сесії сільської ради отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 658352, на земельну ділянку площею 0,2240 га., яка знаходиться по [ADDRESS], кадастровий номер 7321083600:01:002:0249. Позивач [PERSON] є сином покійного [PERSON] 1949 року народження, який помер [INFO], що підтверджується рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 лютого 2013 року. Із матеріалів справи, зокрема, із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12 грудня 2013 року, вбачається що позивач [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на майно [PERSON] за заповітом, посвідченим секретарем виконкому Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області Мунтян О.В., 26 березня 2008 року за реєстром № 137, однак у вчиненні даної нотаріальної дії йому було відмовлено, так як, спадкодавцем [PERSON] було складено заповіт 25 травня 2011 року посвідчений Мунтян О.В., секретарем виконкому Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області за реєстром № 112 на користь [PERSON] Відповідно до ст. 1254 ЦК заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповіт [PERSON] від 25 травня 2011 р. недійсним не визнавався, не скасовувався, тому спадкування його майна має бути за заповітом і його спадкоємцем за заповітом є [PERSON] Позивачем в судовому засіданні не доведено право на спадкування ні за законом, ні за заповітом, а також не доведено право на обов'язкову частку у спадщині, а тому суд відхиляє його доводи, що порушеного його права як спадкоємця після смерті його батька. Крім того, позивачем не доведено, що спірна земельна ділянка входила до складу спадкового майна, яке належало спадкодавцю [PERSON] на момент відкриття спадщини. Суд вважає, що доводи позивача стосовно його права на спірну земельну ділянку на підставі ст. 119 ЗК України, тобто за набувальною давністю, є безпідставними виходячи із наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач зі своєю матір'ю з 1995 року не проживали разом із покійним [PERSON], однак, час від часу позивач приїздив разом із своєю матір'ю [PERSON] провідувати батька, допомагав обробляти матері та батьку земельну ділянку, що в [ADDRESS]. Дані обставини в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, тобто відповідно до ст. 118 ЗК (у власність) і ст. 123 ЗК, Закону України від 6 жовтня 1998 р. № 161-ХІV «Про оренду землі» - (в оренду). Позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували, що він добросовісно, відкрито і безперервно користувався земельною ділянкою протягом 15 років. Крім того, позивач стверджує, що він користувався спірною земельною ділянкою ще з початку дев'яностих років, починаючи з того часу, як йому виповнилося 5 років, тобто, до введення в дію Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 р., який набрав чинності з 1 січня 2002 р. і передбачив набуття права власності за набувальною давністю (ст. 119 ЗК). Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Враховуючи наведене, суд вважає, що передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності може здійснюватися тільки після 1 січня 2017 року. На підставі ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Позивач не довів, що оскаржуване ним рішення сесії Луковицької сільської ради є незаконним чи порушує його права, та не довів своє право землекористувача або власника щодо спірної земельної ділянки. У відповідності до ч.1, ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними і задоволенню не підлягають. На підставі наведеного, ст.. ст. 119, 152 ЗК України, ст.. ст.. 1223, 1254, ЦК України,

Outcome: dismissed