Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-06 00:00:00

[PERSON] звернулась в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом до [PERSON] в якому просила визнати недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 20.05.2011 року, укладених між [PERSON] та [PERSON] серії НАМ №323110 та НАМ №323111. Вимоги позивача обґрунтовані тим, що вона як особа похилого віку їй потрібна була людина, яка б на старість зуміла надати догляд. В 2011 році вона запропонувала [PERSON] укласти угоду, згідно якої він буде доглядати до кінця життя за нею та надавати довічне утримання, взамін чого вона переоформить на нього житловий будинок або складе заповіт. У 2-11 році [PERSON] разом з нею прибули до м.Монастириська для укладення вказаного договору довічного утримання або заповіту. Їй надали підписати документи, проте зі змістом її не ознайомлювали. Проте після підписання угоди, [PERSON] не виконував свої обовязки, не надавав їй утримання і не здійснював догляд. В звязку з цим вона вирішила розірвати вказаний договір. У березні 2015 року її адвокатом було направлено запит до КП Монастириське РБТІ для отримання копій правовстановлюючих документів на її будинок. 01.04.2015 року на адресу її адвоката було надіслано відповідь із доданим договором купівлі-продажу від 20.05.2011 року з якої вона дізналась, що згідно договору купівлі-продажу від 20.05.2011 року вона продала [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями по вул.Шевченка №10 с.Вістря Монастириського району Тернопільської області за 116246 грн. Жодних коштів за цим договором вона не отримувала. Також в позовній заяві зазначає, що відповідач став власником її будинку внаслідок її помилки. В силу похилого віку і за станом здоровя, укладаючи з відповідачем договір, вона мала на меті відчуження на користь [PERSON] будинку, який є її єдиним житлом, лише за умови довічного утримання, або заповіту, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, договір не був би укладений. Коштів, які зазначені в договорі купівлі-продажу вона не отримувала, а ще сама змушена була платити гроші за нібито оформлення договору довічного утримання чи заповіту. Ключі від будинку вона не передавала. З 2011 року по сьогоднішній день вона постійно сплачує за комунальні послуги, а тому вважає договір купівлі-продажу недійсним та таким, що укладений під впливом помилки. З приводу даного питання вона звернулась в Монастириський районний суд із позовом про визнання недійсним договору серії №736942 від 20.05.2011 року купівлі-продажу житлового будинку. В ході судового розгляду відповідач передав їй також договори купівлі-продажу земельних ділянок для будівництва та для ведення ОСГ. Про дані договори вона дізналась після подання вищевказаного позову. В позовній заяві зазначає, що згідно п.1 Договору купівлі-продажу земельної ділянки серії НАМ №323110 від 20.05.2011 року, який посвідчено приватним нотаріусом Монастириського районного нотаріального округу [PERSON], вона передала майно у власність [PERSON], а [PERSON] прийняв земельну ділянку площею 0,14 га, що знаходиться за адресою с.Вістря Монастириського району Тернопільської області. Згідно п.2 Договору, земельна ділянка, що відчужується, належить їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №195142. Відповідно до п.4 Договору, вищевказана земельна ділянка, що є предметом цього договору призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Окрім цього в позовній заяві зазначає, що згідно п.1 Договору купівлі-продажу земельної ділянки серії НАМ №323111 від 20.05.2011 року, який посвідчено приватним нотаріусом Монастириського районного нотаріального округу [PERSON], вона передала майно у власність [PERSON], а [PERSON] прийняв земельну ділянку площею 0,4493 га, що знаходиться за адресою с.Вістря Монастириського району Тернопільської області. Згідно п.2 Договору, земельна ділянка, що відчужується, належить їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №197999. Відповідно до п.4 Договору, вищевказана земельна ділянка, що є предметом цього договору призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Позивач вважає дані договори купівлі-продажу недійсними та такими, що укладені під впливом помилки. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, суду через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, заперечення проти позову суду не представив. Тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), а тому суд, дослідивши матеріали справи не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних в матеріалах справи доказів з винесенням заочного рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Згідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, доводи позивача зводяться до помилки щодо природи правочину. Виходячи з норм ст. 202 ЦК України, вбачається, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Суб'єктом правочину може бути будь-який суб'єкт цивільного права, який має достатню правоздатність та дієздатність. Вольова спрямованість правочину характеризує внутрішнє суб'єктивне бажання особи, що реалізується через відповідну об'єктивну виражену форму волевиявлення. Частина 3 ст. 203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Як зазначила позивач в позовній заяві, вона не мала наміру продавати будинок та земельні ділянки і на це не було її волі. Підписала дану угоду тільки тому, що є похилого віку, зазначених в договорі грошей вона не отримувала, так як домовлялась з відповідачем не про продаж земельних ділянок, а про те, що складе на нього заповіт або договір довічного утримання і лише після її смерті відповідач стане власником будинку та земельних ділянок, з 2011 року по сьогоднішній день постійно сплачувала за комунальні послуги, оскільки вважала себе власником будинку та земельні ділянки своїми, проданий будинок є її єдиним житлом і продавши його вона б залишилась без даху над головою та без жодного майна, земельних ділянок, іншого житлового приміщення для проживання в неї немає. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним; істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. В даному випадку волевиявлення [PERSON] не відповідало її справжньому наміру і як вбачається з матеріалів справи помилка виникла з невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів та похилий вік позивача, що мало істотне значення при укладенні договорів. Вищевказана помилка є підставою для визнання недійсними правочинів як фізичних, так і юридичних осіб. Таким чином, враховуючи викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача та наявність законних підстав для їх задоволення. Основним наслідком визнання недійсним правочину, вчиненого внаслідок помилки, є двостороння реституція - повернення сторін до первісного стану. В звязку з наведеним та у відповідності до ст. 216 ЦК України суд для захисту майнового права позивача, з урахуванням принципів добросовісності, справедливості та розумності приймає рішення про визнання договорів купівлі-продажу земельних ділянок недійсними та скасування державної реєстрації прав власності на зазначене майно. На підставі викладеного

Outcome: approved