Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 18 липня 1993 року помер його батько [PERSON]. На час його смерті в с. Хлипнівка, Звенигородського району, по пров. Чапаєва, 8, проживали: мати позивача [PERSON], його брат [PERSON], та позивач, тому вказані особи прийняли спадщину після померлого, однак не переоформили її на себе. Мати позивача померла 04 червня 2014 року. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається з будинку № 8 по пров. Чапаєва в с. Хлипнівка, Звенигородського району. З метою оформлення права власності на спадкове майно позивач вчасно звернувся до приватного нотаріуса Звенигородського нотаріального округу [PERSON], яка відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що його брат [PERSON] оформив все майно на своє імя. Враховуючи наведене, позивач просив суд визнати за ним право на спадкування ? частини спадкового майна, що залишилась після смерті його батька [PERSON]; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.10.2014 року, видане на імя [PERSON]; скасувати запис в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно про право власності [PERSON] на житловий будинок в порядку спадкування. В судовому засіданні 23.02.2015 року позивач подав заяву про доповнення позову в якому зазначив,що та просив суд визнати за ним право на спадкування ? частини спадкового майна, що залишилась після смерті його батька [PERSON]; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.10.2014 року, видане на імя [PERSON]; скасувати запис в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно про право власності [PERSON] на житловий будинок в порядку спадкування;стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати,а саме:за сплату судового збору та за надання правової допомоги,мотивуючи тим,що свідоцтво про право на спадщину за законом на імя [PERSON] було видане на підставі наданого ним дубліката свідоцтва про право власності на житловий будинок, а не оригінала правовстановлюючого документа, як цього вимагає чинне законодавство, отриманого та виданого неналежними особами. Згідно чинного законодавства видача свідоцтва про право на спадщину регулюється ст.ст.66-69 ЗУ Про нотаріат, п.п. 108-125 Інструкції про порядок учинення нотаріальних дій нотаріусами України. Вказаними нормативними документами передбачена видача свідоцтв на підставі оригіналів документів, а не їх дублікатів, тим більше отриманих та завірених неналежними особами,а відповідно до довідки Хлипнівської сільської ради № 48 від 16.02.2015 року, 22.10.2014 року жительці м. Звенигородка [PERSON], яка діяла за дорученням [PERSON], було завірено дублікат свідоцтва на право власності на імя [PERSON] на житловий будинок №8 по провулку Чапаєва в с. Хлипнівка, Звенигородського району, Черкаської області, про що у книзі вихідної документації сільської ради зроблено відповідний запис за №156,тобто, в даному випадку дублікат документа не видавався, а посвідчувалась його копія субєктом, який цей документ не видавав і не посвідчував. Хто виготовив дублікат документа невідомо. Про видачу дубліката документа не внесено запису в реєстр нотаріальних дій і державне мито за його видачу не сплачено, що підтверджує той факт, що нотаріусу був наданий неналежний дублікат свідоцтва про право власності, на підставі якого було видано свідоцтво про право на спадщину. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обємі з підстав викладених у позовній заяві та у заяві про доповнення позову. Відповідач та його представник позов не визнали,просять суд відмовити в їх задоволенні,оскільки позивачем не надано докази,яким чином він прийняв спадщину після смерті його батька [PERSON],який помер 18.07.1993 року,дублікат свідоцтва про право власності на імя [PERSON] відповідає нормам законодавства України,а саме Хлипнівська сільська рада відповідно до розяснювального листа Державної реєстраційної служби України Щодо до видачі дублікатів втрачених або зіпсованих документів,посилання позивача про те,що дублікат недійсний,не відповідає дійсності,тому,що він не визнаний судом недійсним,а тому має законну силу і підставу для видачі на підставі нього свідоцтва про прийняття спадщини,дії нотаріуса при видачі свідоцтва про прийняття спадщини відповідають вимогам закону України Про нотаріат. Оформленням спадщини займалася дружина відповідача [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Хмельницької області [PERSON] Третя особа:приватний нотаріус Звенигородського районного нотаріального округу [PERSON] позов не визнала та просила суд відмовити його задоволенні,так як свідоцтво про прийняття спадщини на імя [PERSON] видане правильно відповідно до вимог чинного законодавства України,дублікат свідоцтва про право власності на імя [PERSON],який виданий Хлипнівською сільською радою відповідно до норм законів України. До нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася [PERSON] від імені його сина [PERSON] та займалася оформленням спадщини ,із заявою про прийняття спадщини [PERSON] не звертався. Допитані в судовому засіданні свідки суду пояснили: -[PERSON],про те,що він працює сільським головою в с.Хлипнівка,Звенигородського району,Черкаської області.22.10.2014 року звернулася [PERSON],яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності посвідченої нотаріально та попросила завірити ксерокопію свідоцтва про право власності на житловий будинок №8 по пров.Чапаєва в с.Хлипнівка виданого на імя [PERSON],а тому він завірив,як копію,і через це [PERSON] і не сплачувала державного мита. Дублікат свідоцтва про право власності на житловий будинок №8 по пров.Чапаєва в с.Хлипнівка виданого на імя [PERSON] не видавав. -[PERSON] про те,що вона звернулася до нотаріальної контори від імені свого чоловіка [PERSON] на підставі довіреності з заявою про прийняття спадщини після смерті його батька [PERSON] та в послідуючому займалася її оформленням у нотаріуса. Судом встановлено, що 19 липня 1993 року помер [PERSON] (а.с. 26). Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок по пров. Чапаєва, 8 в с. Хлипнівка, Звенигородського району Черкаської області (а.с. 10). Згідно довідки Хлипнівської сільської ради № 474 від 29.10.2014 року померлий [PERSON] мав такий склад сімї: [PERSON] дружина; [PERSON] син, [PERSON] син (а.с. 8). 28 жовтня 2014 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Звенигородського районного нотаріального округу [PERSON] із заявою про видачу спадщини за законом та видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] Однак, постановою нотаріуса від 28.10.2014 року позивачу було відмовлено у прийнятті заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки за зверненням єдиного спадкоємця 23.10.2014 року на імя сина померлого [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на належний померлому житловий будинок (а.с. 9). З наданої приватним нотаріусом [PERSON] копії спадкової справи вбачається, що вона заведена на підставі заяви відповідача [PERSON] від 15.07.2014 року про фактичне прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 25). У вказаній заяві [PERSON] зазначив, що інших спадкоємців, крім нього немає. Однак, згідно довідки Хлипнівської сільської ради № 349 від 15.07.2014 року разом з померлим [PERSON] до дня його смерті проживали: його дружина [PERSON] та сини [PERSON] і [PERSON] (а.с. 27). Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР, що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Отже, для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Таким чином, після смерті [PERSON], спадкоємцями його майна першої черги за законом стали його дружина [PERSON] та сини [PERSON] і [PERSON], які і прийняли спадщину на підставі ст. 548-549 ЦК УРСР. Дружина померлого [PERSON] померла 05.06.2014 року (а.с. 6). Відповідно до пп. 1.2 п. 1 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого Наказом Мінюст № 296/5 від 22.02.2012 року, при зверненні спадкоємця у зв'язку з відкриттям спадщини нотаріус з'ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Згідно пп. 4.14.-4.15 вказаного Порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Ст. ст. 63, 68 Закону України Про нотаріат встановлено, що нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов'язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі. Нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. З аналізу вказаних норм вбачається, що приватний нотаріус [PERSON] після отримання заяви [PERSON] про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом повинна була перевірити коло спадкоємців та повідомити їх про відкриття спадщини. В матеріалах спадкової справи відсутня заява [PERSON], який також є спадкоємцем першої черги за законом після померлого [PERSON] про відмову від прийняття спадщини, тому суд вважає, що нотаріус неправомірно видала свідоцтво про право на спадщину на імя [PERSON] на все належне померлому на час смерті майно. Крім того, з матеріалів спадкової справи вбачається, що свідоцтво про право на спадщину за законом на спірний будинок видане на підставі дублікату свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 15.05.1989 року, виданого Хлипнівською сільською радою Звенигородського району Черкаської області 22.10.2014 року (а.с. 60). Зазначений дублікат надруковано на звичайному аркуші без видачі спеціального бланку, з посиланням на лист Державної реєстраційної служби України № 121-06-15-13 від 15.01.2013 року, та посвідчено сільським головою Хлипнівської сільської ради (а.с. 51). Однак, згідно розяснень, викладених у вказаному листі, за загальним правилом, у разі втрати або зіпсування документа лише субєкт, що видавав такий документ, може видати його дублікат. При цьому втрата чинності нормативно-правовим актом на підставі якого відповідний субєкт видавав документ, не є підставою для відмови у видачі дубліката документа. Єдиною підставою, за наявності якої видача дубліката документа не може бути здійснена субєктом, який видав такий документ, є ліквідація (припинення діяльності) такого субєкта. Свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок на імя померлого [PERSON] було видане Звенигородською районною радою народних депутатів та зареєстроване у Бюро технічної інвентаризації (а.с. 10). Таким чином, видавати дублікат вказаного свідоцтва має право Звенигородська районна рада, або Бюро технічної інвентаризації, а не Хлипнівська сільська рада. Крім того, оригінал вказаного свідоцтва знаходиться у позивача, що також підтверджує факт прийняття ним спадщини після померлого [PERSON] Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на все майно померлого [PERSON] відповідачу [PERSON], нотаріусом було порушено права позивача на спадкове майно. Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Так, позовні вимоги про визнання за позивачем права на спадкування 1/2 частини спадкового майна, задоволенню не підлягають, оскільки позивач має таке право на підставі закону, тому воно не підлягає визнанню в судовому порядку. Позовні вимоги щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане на імя [PERSON], та скасування запису в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно про право власності [PERSON] в порядку спадкування на спірний житловий будинок, підлягають до задоволення. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 243,60 грн. та витрати за надання правової допомоги в сумі 617 грн. Згідно ст. 12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. ст. 38, 40, 42 ЦПК України сторона може брати участь у цивільній справі особисто або через представника. Представником у суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді, за винятком осіб, визначених у ст. 41 цього кодексу. Повноваження представників сторін у справі мають бути посвідчені довіреністю фізичної особи. З матеріалів справи вбачається, що у справі в якості представника позивача приймав участь [PERSON], згідно довіреності від року (а.с.71 ). Водночас, року між позивачем [PERSON] та фізичною особою-підприємцем було укладено договір про надання правової допомоги від 11.11.2014 року, за умовами якого [PERSON] зобовязався бути представником,представляти у встановленому порядку інтереси [PERSON] п.2.1 даного договору,а при виконанні обовязків зазначених у п.2.1,представник [PERSON] керується чинним законодавством України,даним договором і веде облік фактично використаного часу.П.2.3 Усне і письмове консультування [PERSON] за місцем перебування [PERSON],а також шляхом телефонних переговорів. (а.с.72) Згідно свідоцтва платника єдиного податку серії А №544770 [PERSON] здійснює діяльність у сфері права (а.с.74 ). Таким чином, оскільки [PERSON] здійснює діяльність у сфері права, він за законом має право надавати правову допомогу будь-яким особам та представляти їх інтереси, зокрема і в суді на підставі відповідної довіреності. Згідно ст. 84 ЦПК України витрати на правову допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у зв'язку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, які беруть участь у справі. Відповідно до розяснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у п. п. 47-48 Постанови № 10 від 17.10.2014 року Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах, при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. У п. 3.1. Договору про надання правової допомоги, укладеного між позивачем та [PERSON] визначено, що клієнт сплачує 300 грн. за підготовку позовної заяви та 200 грн. за годину участі в судовому засіданні, що не перевищує граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах. Згідно квитанції №20 від 15.02.2015 року [PERSON] сплатив [PERSON] 2000 грн. за надання правової допомоги (а.с.76 ). Однак, в матеріалах справи відсутній відповідний розрахунок наданих послуг ФОП [PERSON], тому суд приходить до висновку, що до стягнення підлягають лише витрати за підготовку позовної заяви, передбачені договором, в сумі 300 грн., та витрати за участь представника позивача в судових засіданнях. Так, [PERSON] приймав участь у двох судових засіданнях:23.02.2015 року - 20 хвилин, та 10.03.2015 року 55 хвилин (а.с.82-83,86 ). Таким чином, розмір судових витрат за участь в судових засіданнях згідно умов договору складає 317 грн. (60 хв. * 200 грн. / 35 хв.). Отже, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають підтверджені витрати за надання правової допомоги в сумі 617 грн.

Outcome: partial