Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з позовом до квартирно - експлуатаційного відділу м. Харків, в якому просить: визнати за ним, право на виключення з числа службових квартири [ADDRESS] для забезпечення його постійним житлом; зобов`язати квартирно - експлуатаційний відділ м. Харкова подати до Чугуївської міської ради Харківської області клопотання про виключення з числа службових квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог, послався на те, що він постійно проживає та зареєстрований в службовій квартирі [ADDRESS] на підставі службового ордера № 13467 від 14.05.2002 р. виданого виконавчим комітетом Чугуївської міської ради, у зв`язку з проходженням військової служби. Має календарну вислугу більше 20 років, перебуває на забезпеченні та квартирному обліку в військовій частині [NUMBER] , ветеран війни учасник бойових дій ООС. Зважаючи на те, що службовий статус наданій позивачу квартири значно обмежує можливість реалізації встановлених чинним житловим законодавством прав та набуття ним права на отримання постійного житла шляхом зняття статусу «службове» з вказаної квартири, він звернувся до житлової комісії в/ч [NUMBER] з відповідним проханням. Рішенням житлової комісії в/ч [NUMBER] від 26.02.2021 р. (витяг з протоколу № 2) погоджено зняття статусу «службове» з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , в якій мешкає прапорщик [PERSON] з подальшим зняттям з квартирного обліку. Наказом командира в/ч [NUMBER] від 03.03.2021 р. № 383 затверджено вказаний протокол житлової комісії військової частини [NUMBER] від 26.02.2021 р. № 2. Але, на його звернення з цього приводу до КЕВ м. Харкова отримав відмову (вих. № 1061 від 04.03.2021 р.), яка мотивована тим, що сам факт проживання особи в службовому житловому приміщенні не є підставою для його виключення з числа службового та розгляд цього питання не є обов`язком підприємства (установи), а його правом. Вважає, що вказана відмова КЕВ м. Харкова не ґрунтується на чинному законодавстві, яке регулює вказані відносини, оскільки, на цей час, у встановленому порядку не видано жодних законодавчих норм, які б обмежували встановлену чинним законодавством житлову пільгу для військовослужбовців, щодо можливості реалізації його права на виключення квартири з числа службових. Не погоджуючись з даним позовом, представник відповідача КЕВ м. Харкова надав відзив, в якому зазначив, що наявність вказаної вислуги на військовій службі не надає позивачу права вимагати конкретне службове житло для постійного проживання без додержання черговості. Тобто, обов`язковою умовою для розгляду питання виключення квартири з числа службових є настання черги для отримання постійного житла. Оскільки, така черга ще не підійшла то і розглядати вказане питання підстав не має. Крім того, зазначається, що КЕВ м. Харкова має право звертатись з клопотанням про виключення житла з числа службових, але не зобов`язано це робити. Представник позивача надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі за наявними доказами, позов підтримав. Представник відповідача КЕВ м. Харкова в судове засідання не з`явився, просив розглядати справу без його участі, проти позову заперечує, посилаючись на доводи, викладені у відзиві. Суд, дослідивши доводи позовної заяви, оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи в їх сукупності, відзив на позов, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являється військовослужбовцем ЗС України, постійно проживає та зареєстрований в службовій квартирі [ADDRESS] , на підставі службового ордера № 13467 від 14.05.2002 р., виданого виконавчим комітетом Чугуївської міської ради, у зв`язку з проходженням військової служби, що підтверджується доданою копією службового ордера, довідки з місця проживання та довідки з місця проходження військової служби. На цей час має календарну вислугу більше 20 років, перебуває на забезпеченні та квартирному обліку в військовій частині [NUMBER] , ветеран війни учасник бойових дій ООС, що підтверджується доданою копією витягу з послужного списку, копією посвідчення та відповідними довідками. Зважаючи на те, що службовий статус наданій позивачу квартири значно обмежує можливість реалізації встановлених чинним житловим законодавством прав та набуття ним права на отримання постійного житла шляхом зняття статусу «службове» з вказаної квартири, він звернувся до житлової комісії в/ч [NUMBER] з проханням погодити виключення його квартири з числа службових. Рішенням житлової комісії в/ч [NUMBER] від 26.02.2021 р. (витяг з протоколу № 2) погоджено зняття статусу «службове» з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , в якій мешкає прапорщик [PERSON] з подальшим зняттям з квартирного обліку. Наказом командира в/ч [NUMBER] від 03.03.2021 р. № 383 затверджено вказаний протокол житлової комісії військової частини [NUMBER] від 26.02.2021 р. № 2. Але, на його звернення з цього приводу до КЕВ м. Харкова отримав відмову (вих. № 1061 від 04.03.2021 р.), яка мотивована тим, що сам факт проживання особи в службовому житловому приміщенні не є підставою для його виключення з числа службового та розгляд цього питання не є обов`язком підприємства (установи), а його правом. Згідно ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (державних органів). Відповідно ч. 2, 3 ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Згідно ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» (далі-Закон), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана з захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Відповідно ст. 2 цього Закону, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах визначених законами України. Згідно ч.1 ст. 12 цього Закону, держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом, іншими законами, в порядку, визначеному КМ України. Військовослужбовцям, які мають календарну вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Відповідно ч.1 п. 3 «Порядку забезпечення військовослужбовців і членів їх сімей житловими приміщеннями» затвердженим постановою КМУ від 03.08.2006 р. № 1081 (далі-Порядок), військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 календарних років і більше та члени їх сімей надається житло для постійного проживання. Згідно ч.3 п. 3 Порядку, забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей для постійного проживання провадиться шляхом: надання новозбудованого житла, виключеного з числа службових, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла. Тобто, законодавством прямо передбачено право військовослужбовців самостійно визначатись, яким способом (шляхом) вони бажають забезпечитись житлом для постійного проживання. Реалізація забезпечення постійним житлом шляхом його виключення з числа службових жодним чином не пов`язується законодавством з квартирною чергою особи, яка обрала такий \~ \~ \~ \~ спосіб забезпечення житлом. Зазначена правова позиція вже підтверджена розглядом аналогічних справ в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій. Відповідно ч.2 п.11 Порядку, виключення житлових приміщень з числа службового проводиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу. Згідно п. 22 Порядку, облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов ведеться в військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах. Згідно п. 10 Інструкції, військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку з скороченням штатів, інваліди першої чи другої групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими жилими приміщеннями, незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на квартирному обліку. Виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району встановленим порядком. На цей час, у встановленому порядку не видано жодних законодавчих норм, які б обмежували встановлену п. 10 Інструкції та ч. 3 п. 3 Порядку житлову пільгу щодо можливості реалізації права позивача на виключення його квартири з числа службових. Відповідно ч.2 п. 6 Положення про порядок надання службових житлових приміщень і користування ними в УРСР, затвердженого постановою РМ УРСР від 4.02 88 р. № 37, виключення житлового приміщення з числа службових здійснюється на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідного районного, міського, районної в місті ради. Згідно ст. ст. 5, 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі підрозділів всіх видів і родів Збройних Сил України, як в воєнний так і в мирний час. Учасникам бойових дій надається, зокрема, така пільга, як першочергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Конституційний Суд неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, які потребують додаткових гарантій держави, зокрема, гарантії соціального захисту. До них, насамперед, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах СБУ, податковій, міліції, прокуратурі, тощо (рішення КСУ від 06.07.1999 р. № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 р. № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій, гарантій). Касаційний цивільний суд в складі Верховного суду України від 04.03.2020 р. у справі № 636/1514/19 (провадження № 61-19985 св 19) повністю погодився з правовим висновком суду першої і апеляційної інстанції та підсумував, що визначальними обставинами - матеріальними підставами для задоволення позовних вимог (визнання права на виключення житла з числа службового та зобов`язання подання відповідного клопотання КЕВ м. Харків до Чугуївської міської ради) є: перебування позивача на військовій службі, наявність календарної вислуги від 20 років, перебування на квартирному обліку та, до того ж, наявність статусу учасника бойових дій, що надає право на забезпечення постійним житлом, в тому числі і шляхом виключення квартири з числа службових. Європейський суд з прав людини у рішенні від 26 червня 2014 р. у справі «Суханов та Ільченко проти України» зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатись статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 35). Вимога ст. 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 р. у справі Ганс-Адам II проти Німеччини»). «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні грунтуватись на законодавчому положенні або юридичному акті, такому, як судовий вердикт (рішення у справі «Конецький проти Словаччини»). Легітимні сподівання позивача [PERSON] на отримання постійного житла шляхом його виключення з числа службового під час проходження військової служби чітко визначені вказаними нормативно-правовими актами України та підтверджені існуючою судовою практикою Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду України на час його перебування на квартирному обліку, тобто, є конкретними. Таким чином на них поширюється режим «існуючого майна». За змістом судової практики Європейського суду з прав людини захист законних сподівань (очікувань) є одним з аспектів правової визначеності. Принцип законного очікування спрямований на те, щоб у випадках, коли особа переконана, що досягне певного результату, якщо буде діяти відповідно до норм правової системи, забезпечити захист цих очікувань. На підставі викладеного,

Outcome: approved