Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачки: [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимова Т.І., в якому просив визнати удаваним договір дарування від 30 вересня 2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] 3/4 частин житлового будинку з господарськими будівлями і з надвірними спорудами [ADDRESS] (далі: спірний договір 1), визнати удаваним договір дарування від 14 жовтня 2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями і з надвірними спорудами [ADDRESS] (далі: спірний договір 2), визнати позивача [PERSON] за спіними договорами та визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і з надвірними спорудами [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивував позивач тим, що 26 вересня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір купівлі продажу житлового будинку [ADDRESS] , потім [PERSON] передала [PERSON] гроші в сумі 75000 доларів США за будинок, але купівлю продаж оформили спірними договорами 1 та 2, тому позивач вважає, що спірні договори 1 та 2 є удаваними, просить визнати їх такими. На час укладання спірних договорів 1 та 2 позивач перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] , шлюб їх був розірваний 17 листопада 2012 року, тому кошти, що були сплачені відповідачкою [PERSON] за житловий будинок [ADDRESS] на думку позивача були їх спільною власністю, тому просить визнати його покупцем по спірним договорам 1 та 2, та визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, дав пояснення, що вважає, що спірні договори 1 та 2 відображають бажання сторін по договору, на час їх укладання [PERSON] та [PERSON] разом не проживали, шлюбні стосунки між ними припинилися в січні 2010 року, тому спірні договори ніяким чином не стосуються інтересів позивача. Також просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимова Т.І. в судове засідання викликалися належним чином, але не з`явились. Приватний нотаріус Єфімова Т.І. просила розглядати справу за її відсутності. [PERSON] та [PERSON] заяви про розгляд справи за їх відсутності не надавали. Але раніше в судовому засіданні третя особа [PERSON] поясняла, що дійсно отримувала від відповідачки [PERSON] грошові кошти, спірні договори 1 та 2 були укладені саме в такій формі через їх спільну домовленість, позовні вимоги вона не визнавала. Відповідно до ст.223 ЦПК України суд розглядає справу за відсутності третіх осіб. У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Вивчивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, суд приходить до висновку, що всі позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. Розглядаючи справу суд доходить наступних висновків. Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до приписів ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання, іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому, основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні спірних договорів 1,2 та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме. В судовому засіданні встановлено, що укладання спірних договорів 1 та 2 саме як договорів дарування відповідало взаємній волі сторін договору: [PERSON] та [PERSON] , наслідки укладання саме такого договору були роз`яснені нотаріусом при посвідчені договорів, про що вказано в тексті договорів в п.11 спірних договорів 1 та 2. Це також стверджували як представник відповідачки, так і сама третя особа [PERSON] . Таким чином, укладаючи спірні договори 1 та 2 саме як договори дарування сторони договорів відобразили свою власну волю на укладання саме таких договорів. Що стосується пояснень [PERSON] про отримання нею грошей від [PERSON] , то це може свідчити лише про наявність між ними якихось додаткових умов, які не стосуються самої форми спірних договорів 1,2. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16 та Верховним Судом у постанові №707/1541/16-ц від 11 квітня 2018 року. Що стосується посилання позивача на попередній договір купівлі продажу від 26 вересня 2011 року, то суд враховує наступне. Відповідно до ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, слід дійти висновку, що оскільки попередній договір купівлі-продажу житлового будинку між сторонами нотаріально не посвідчений, то він в силу ст.215 ЦК України є нікчемним, а тому відповідно ст.216 цього Кодексу, не створює юридичних наслідків. Крім того, суд враховує, що однією з засад (принципів) цивільного законодавства, визначених у ст.3 Цивільного кодексу України, є справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються (для відповідача це стаття 1 Першого Протоколу), має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі. На національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі Запобігання чи припинення подальшого тривання ствєрджуванного порушення (зокрема, рішення ЄСПП у справі «Кудла проти Польщі»). Рішенням конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ЦПК України визначено, що у аспекті поставленого у конституційному поданні питання стосовно поняття «охоронюваний законом інтерес» його треба розуміти так, що особа може захищати свої права та охоронювані законом інтереси шляхом звернення до суду у випадках їх порушення, оспорювання чи невизнання. Позивачем не наведено жодного доказу належного, допустимого та достовірного у відповідності до ст.ст.77-79 ЦПК України щодо порушення його права або законного інтересу. Посилання позивача на те, що на час укладання спірних договорів 1,2 вони із відповідачкою мали спільні кошти спростовуються висновками, викладеними в рішенні Ізмаїльського міськрайонного суду від 27 листопада 2014 року по справі 500/7152/13 про те, що з січня 2010 року сторони не проживали однією родиною, спільне господарство не вели. Тобто, позивач, який не є стороною спірних договорів 1,2 не довів, що ці договори порушують його права або законні інтереси, а тому він не може й оскаржувати їх. За таких обставин, суд доходить висновку, що вимоги, щодо визнання спірних договорів 1,2 удаваними задоволенню не підлягають, а відповідно, виходячи з цього, не підлягають задоволенню і інші вимоги позивача щодо визнання його покупцем та визнання за ним права власності на частку житлового будинку. Тому, суд доходить висновку, що всі вимоги позивача задоволенню не підлягають. За таких обставин, у суду немає підстав досліджувати обставини, щодо застосування строку позовної давності. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується нормами ст.141 ЦПК України та не знаходить підстав для їх відшкодування у зв`язку з відмовою в позовних вимогах. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed