Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, яким просить стягнути з [PERSON] на його користь 3% річних за період з 23.12.2007 року по 16.10.2020 року у розмірі 573 023,18 грн., інфляційні витрати з листопада 2007 року по вересень 2020 року у розмірі 4 934 169, 05 грн., судовий збір. В обґрунтування позову посилався на те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова 22.10.2007 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 1 471 086,05 грн.. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04.07.2019 року позивачу виданий дублікат виконавчих листів про стягнення на його користь з відповідача грошових коштів та поновлений з 09.04.2019 року строк для пред`явлення до виконання виконавчих листів по цивільній справі про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1 470 206,50 грн. та 880 грн.. Пред`явивши виконавчі листи до виконання, позивач дізнався, що відповідач добровільно суми боргу не сплачує, від виконання рішення суду і примусовому порядку ухиляється, що підтверджується ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05.05.2020 року, якою відповідач тимчасово обмежений у праві виїзду за межі України через умисне ухилення боржника від виконання зобов`язання покладеного на нього рішенням суду. Доказом виникнення у відповідача [PERSON] обв`язку виконати певну дію, а саме сплатити позивачу суму боргу в розмірі 1 471 086, 50 грн. є прийняття Київським районним судом м. Харкова від 22.10.2007 року відповідного рішення. За змістом ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Наявність судового рішення про задоволення вимог позивача, яке не виконано відповідачем, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вказує, що має право вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. За розрахунком позивача, за період з листопада 2007 року по вересень 2020 року включно, інфляційні виплати на прострочену суму боргу в розмірі 1 471 086, 50 грн., урахуванням індексу інфляції складають: 1 471 086, 50 грн. (сума боргу) х 435,41 (загальний індекс інфляції) : 100 = 6 405 255,55 грн. (сума боргу з урахуванням інфляції). Отже, загальна сума інфляційних нарахувань на суму основного боргу за вказаний період складає 6 405 255, 55 грн. - 1 471 086, 50 грн. = 4 934 169, 05 грн. Розрахунок трьох процентів річних здійснено позивачем за кожен день прострочення: сума боргу х 3%/365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. Період розрахунку з 23.10.2007 року по 16.10.2020 року. Отже, 3% річних з простроченої суми основного боргу становить: 1 471086,50 грн. х 3% : 365 (кількість днів у році) х 4743 (кількість днів прострочення) : 100 = 573 023, 18 грн. Усього сума боргу складає 5 507 192, 33 грн. На підставі викладеного до суду подано відповідний позов. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.10.2020 року визначено головуючого суддю - Горпинич О.В.. 03.11.2020 року позову заяву ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви. Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м. Харкова підтверджено, що місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.11.2020 року провадження по справі відкрито, призначено підготовче судове засідання на 10.12.2020 року на 13 год. 30 хв. 08.12.2020 року на адресу суду надійшла заява представника відповідача про відкладення розгляду справи. 10.12.2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву. У відзиві зазначалося, що законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за весь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим, а невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Відповідач у відзиві заявляв про застосування позовної давності до позовних вимог. З огляду на наявність заяви відповідач про застосування наслідків позовної давності, з урахуванням дати звернення представника позивача до суду із позовом (30 жовтня 2020 року) та періоду, за який нараховано заявлені до стягнення у цій справі інфляційні втрати і 3% річних, вважали, що позовна давність щодо інфляційних втрат і 3% річних, за період із 23.10.2007 року по 29.10.2017 року сплила та згідно ч.4 ст. 276 ЦК України у задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити. За період з 01.11.2017 року по 01.09.2020 року (в межах позовних вимог) інфляційні втрати склали 234 491, 11 грн., із розрахунку, який детально приведений у відзиві. Три проценти річних від суми 1 471 086, 50 грн. за період з 29.10.2017 року по 16.10.2020 року (в межах позовних вимог) становить 130 971, 91 грн., з розрахунку кількості прострочених днів - 1084. У відзиві також вказувалося про очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми заборгованості по процентам за прострочку, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, вважали справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям зменшити розмір суми заборгованості по процентам за прострочку до 100 000 грн. У відзиві відповідач просив застосувати до позовних вимог позивача позовну давність. Відмовити позивачу в повному обсязі у задоволенні позовних вимог. Також представником відповідача - адвокатом Шумейко Я.В. подано окрему заяву про застосування до позовних вимог строків позовної давності, оскільки представником позивача подана до відповідача позовна заява лише 30.10.2020 року, тобто строк позовної давності сплив та позивач мав право з 23.10.2007 року й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом про захист свого порушеного права, але він цього не зробив. 13.01.2021 року від представника відповідача подано заяву про відкладення розгляду справи. 15.01.2021 року ухвалою суду будо закрито підготовче засідання по даній справі та призначено до відкритого судового засідання. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позовні вимоги, просивши про їх задоволення, що стосується поданої заяви відповідача та його представника про застосування строків позовної давності, повідомила, що у постанові Харківського апеляційного суду від 05.10.2020 року зазначалося, що 02.10.2020 року електронною поштою до суду апеляційної інстанції від представника боржника надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в якій він зазначав, крім іншого, 01.10.2020 року він направив приватному нотаріусу 450 грн. в рахунок погашення заборгованості. На підставі викладеного, представник позивача вказує, що відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності були перервано, оскільки відповідачем вчинено дії, що свідчить про визнання свого боргу, оскільки було перераховано 450 грн. приватному виконавцю. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог. Що стосується переривання позовної давності вказував, що доказів того, що відповідач перерахував приватному виконавцю 01.10.2020 року 450 грн. суду не надано, а постанова суду апеляційної інстанції, в даному випадку, не є преюдицією. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Суди, відповідно до ч. 1ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як встановлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, рішенням Київського районного суду м. Харкові від 22.10.2007 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1 470 206 грн. та судові витрати в сумі 880 грн. Рішення набрало законної сили. Сторони не оспорюють, що рішення Київського районного суду м. Харкова від 22.10.2007 року не виконано [PERSON] , прострочена заборгованість становить 1471 086, 50 грн., що також ніким не оспорюється. Докази повного погашення боргу та виконання вказаного рішення суду відповідачем не надані. Відповідно до вимог ч. 4 ст.82ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. Ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судових рішень про стягнення грошових коштів. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (пункт 45)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК Україниє мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абз. 2 ч. 1ст. 1048 ЦК Українипро щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2ст. 1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки у цій справі відповідач не надав суду жодних доказів виконання ним його грошового зобов`язання в повному обсязі, то позивач має право на відшкодування останнім понесених ним інфляційних втрат, а також трьох відсотків річних. Інфляційні витрати: період (01/11/2017 - 01/09/2020)Індекс інфляції листопад 2017100,90 грудень 2017101,00 січень 2018101,50 лютий 2018100,90 березень 2018101,10 квітень 2018100,80 травень 2018100,00 червень 2018100,00 липень 201899,30 серпень 2018100,00 вересень 2018101,90 жовтень 2018101,70 листопад 2018101,40 грудень 2018100,80 січень 2019101,00 лютий 2019100,50 березень 2019100,90 квітень 2019101,00 травень 2019100,70 червень 201999,50 липень 201999,40 серпень 201999,70 вересень 2019100,70 жовтень 2019100,70 листопад 2019100,10 грудень 201999,80 січень 2020100,20 лютий 202099,70 березень 2020100,80 квітень 2020100,80 травень 2020100,30 червень 2020100,20 липень 202099,40 серпень 202099,80 Розрахунок здійснюється за формулою (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (101,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (100,80 : 100) x (100,00 : 100) x (100,00 : 100) x (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (101,90 : 100) x (101,70 : 100) x (101,40 : 100) x (100,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) = 1.17801674. Інфляційне збільшення - 1 471 086,00 x 1.17801674 - 1 471 086,00 = 261 877,94 грн.. Період прострочення грошового зобов`язання 1036 днів 1 471 086,00 (сума боргу) + 261 877,94 (інфляційне збільшення) = 1 732 963,94 грн. Розрахунок відсотків за користування грошовими коштами. Дата початку нарахування - 29.10.2017 року. Дата закінчення нарахування - 16.10.2020 року. Відсоткова ставка:3% річних. Розраховується за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів] Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки 29.10.201716.10.202010841 471 086.003130 971.91 Всього: 1084 130 971.91 Всього: сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 29.10.2017 року по 16.10.2020 року складає 130 971,91 грн.. Право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Тобто, стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Таким чином, з урахуванням встановлених по справі правовідносин та фактичних обставин, суд констатує, що зі сторони відповідача має місце порушення прав позивача внаслідок невиконання договірних зобов`язань за укладеним договором позики, що не заперечувалося стороною відповідача. В судовому засіданні і у відзиві на позовну заяву представник відповідача, відповідач просив застосувати до даних правовідносин визначену ст. 257 ЦК України загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст.ст.253,254 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. За загальним принципом проголошеним ч.1ст.261ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом даної норми перебіг позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно ч.5 ст.261ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позивач до суду звернувся лише 30.10.2020 року, що підтверджується відміткою суду на позовній заяві, яка міститься в матеріалах справи, тобто на час звернення до суду з позовом у справі 3-х річний строк позовної давності в даних правовідносинах сплив. Доказів, які б свідчили про переривання перебігу строку позовної давності після позивачем суду не було надано. Крім того, судом встановлено, що ні позивачем, ні його представником, клопотань про поновлення пропущеного строку позовної давності та визнання поважними причини пропущення позовної давності до суду не подавалось. Жодних доказів на підтвердження поважності пропущення строків позовної давності суду не надано. Відповідно до ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин та, враховуючи, що сторона позивача, скориставшись своїм правом, передбаченим вимогами ст. 267 ЦК України, у відзиві до позовної заяви просив застосувати до спірних правовідносин позовну давність, суд вважає, що позивач пропустив позовну давність, у зв`язку з чим заява представника відповідача про застосування позовної давності підлягає задоволенню, та стягує в порядку ст. 625 ЦК України 3% річних за період з 29.10.2017 року по 16.10.2017 року та інфляційні збитки за період з 01.11.2017 року по 01.09.2020 року (періоди в межах заявлених позовних вимог). Що стосується доводів представника позивача, про переривання строку позовної давності, то вони не заслуговують на увагу, виходячи з наступного. Так, статтею 264 ЦК України визначено випадки переривання строку позовної давності. Зокрема, частина перша вказаної статті передбачає, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Частиною ж третьої цієї статті передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Проте стороною позивача не надано жодного доказу на підтвердження того, що строк позовної давності перервано, посилання представника позивача на постанову Харківського апеляційного суду від 05.10.2020 року, висновків суду не спростовує. Крім того, суд не приймає до уваги наданий представником відповідача лист, отриманий із Секретаріату Європейського суду з прав людини про отримання звернення [PERSON] , оскільки із вказаного листа неможливо ідентифікувати з якого саме питання чи приводу було надіслано звернення та яким чином така відповідь стосується даної цивільної справи. Питання про розподіл судових витрат вирішується судом відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial