Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з зазначеною позовною заявою, мотивуючи її тим, що 05.02.2008 року Ужгородською міською радою було прийнято рішення №621 «Про надання земельних ділянок», яким йому виділено у власність земельну ділянку площею 0,075 га в м. Ужгороді, по вул. Озерна, поз. 46, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та зобовязано здійснити сплату до бюджету міста коштів на розвиток інженерних мереж з розрахунку 25,00 грн. за один квадратний метр згідно із рішенням Ужгородської міської ради від 23.11.2006 р. № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» та від 21.02.2007 року №245 «Про зміни до рішення IV сесії міської ради V скликання від 23.11.2006 р. №99». 29.10.2008 року на виконання рішення позивачем через Закарпатську філію ТОВ «Укрпромбанк» було перераховано суму в розмірі 18750,00 грн., до місцевого бюджету м. Ужгорода на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгорода, а 04.11.2008 року йому був виданий державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 459098. У відповідь на звернення до прокуратури м. Ужгорода, в якому позивач у даній справі просив повідомити про цільове використання сплачених ним коштів, останній отримав відповідь, з якої дізнався, що рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 р. № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» постановою Ужгородського міськрайонного суду від 08.02.2012 р., яка набула законної сили, визнано незаконним. У звязку з тим, що сплата коштів у сумі 18 750,00 грн. [PERSON] була зроблена на підставі рішення Ужгородської міської ради, яке визнано протиправним та скасовано в судовому порядку, позивач вважає, що він має право на повернення йому зазначених коштів, як набутих відповідачем без достатньої правової підстави. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги уточнив, про що подав суду заяву, в якій просить суд стягнути з Ужгородської міської ради, а саме з місцевого бюджету, на його користь перераховану ним 29.10.2008 року суму коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгорода у розмірі 18 750,00 грн., як набутих без достатньої правової підстави. Представник відповідача - Ужгородської міської ради - [PERSON], у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що рішенням Ужгородської міської ради №621 від 05.02.2008 року [PERSON], була передана у приватну власність земельна ділянка в районі вул. Озерна, поз. 46 в м. Ужгороді. На момент винесення даного рішення позивачу було відомо про діючі рішення ради №99 від 23.11.2006 року та № 245 від 21.02.2007 року, якими передбачалось перерахування коштів у разі виділення земельної ділянки. Позивач, отримавши земельну ділянку, в добровільному порядку сплатив кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста. В подальшому згідно з рішеннями сесії №388 від 05.07.2007 року «Про зміни до рішення ХІХ сесії міськради IV скликання від 09.07.2003 р. №85» протягом 2008-2009 р.р., кошти від нарахування внесків для пайової участі в розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста, а також індивідуальних житлових районів, перерахованих громадянами індивідуальними забудовниками новостворених індивідуальних житлових масивів були використані 50% на проведення видатків, спрямованих на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, а 50% через виконавчий комітет Ужгородської міської ради, як головний розпорядник бюджетних коштів, були спрямовані новоствореним товариствам забудовників для центрального розвитку інфраструктури кварталу. Тобто, 50% суми, яка перераховувалась, не залишалась в місцевому бюджеті, а перераховувалась товариствам. У звязку з наведеним представник відповідача заявила клопотання про необхідність дослідження питання залучення по справі належного співвідповідача, а саме вісім обєднань власників земельних ділянок товариств забудовників. Однак, вказане клопотання було відхилено судому, з огляду на недоведеність обставин, яке з перерахованих у клопотанні обєднань власників земельних ділянок товариств забудовників, створено саме з участю позивача. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до наступних висновків: Рішенням IV сесії V скликання Ужгородської міської ради від 05.02.2008 року №621 «Про надання земельних ділянок» [PERSON], була надана у приватну власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в районі вул. Озерна м. Ужгород, площею 0,075 га, поз.46. Пунктом 8 даного рішення зобовязано громадян створити товариства забудовників для централізованого розвитку інфраструктури за рахунок коштів забудовників. Документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку, видати членам створеного товариства. У судовому засіданні встановлено, що для оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку Ужгородською міською радою було зобовязано [PERSON] здійснити внесення до бюджету міста коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури до цільового фонду соціально-економічного розвитку міста виходячи з розрахунку 25,00 грн. за один квадратний метр протягом 30 календарних днів згідно із рішенням Ужгородської міської ради від 23.11.2006 року №99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», із змінами, внесеними рішення від 21.02.2007 року №245, про що видали відповідний розрахунок (а.с. 9). Пунктом 3 рішення №99 від 23.11.2006 року було визначено, що у разі невиконання цих умов рішення про надання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва втрачає чинність. На виконання такої вимоги, 29 жовтня 2008 року [PERSON] було перераховано суму в розмірі 18750,00 грн., з призначенням платежу «внесення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород згідно рішення №245 від 21.02.2007 року», що підтверджується квитанцією №1 від 29.10.2008 р. (а.с. 8) Судом встановлено, що 04 листопада 2008 року [PERSON] був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №459098, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 2110100000-0108070001419 (а.с. 5). З досліджених матеріалів справи, а саме, з відповіді прокуратури м. Ужгорода від 27.05.2015 року, вбачається, що позивач дізнався про протиправність рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 р. №99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», яким встановлені обовязкові умови при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, після отримання вказаної відповіді, у якій було зазначено, що дане рішення орган місцевого самоврядування постановою Ужгородського міськрайонного суду від 08 лютого 2012 року, яка набула законної сили, було визнано протиправною та скасовано. У відповідності до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. При цьому у розумінні ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками. Відповідно до ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва,. будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Процедура безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначена ст.118 Земельного кодексу України, якою не передбачено можливість встановлення додаткових умов при вирішенні питань стосовно передачі громадянам у власність земельних ділянок. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. Щодо посилання у запереченнях на позов представника відповідача на норми Закону України «Про планування і забудову території», положення даного закону не можуть бути підставою для прийняття рішення щодо обовязкової сплати коштів особами, якими подано клопотаннями до міської ради щодо безоплатного одержання у власність земельної ділянки та про втрату чинності таким рішенням, у разі несплати грошових коштів, оскільки це суперечить нормам чинного законодавства. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З контекстного аналізу зібраних доказів, суд прийшов до переконання, що зобовязання позивача сплатити кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород в районі вул. Озерна (поз.46), до моменту оформлення ним права власності на земельну ділянку, яка знаходяться за вказано адресою, було безпідставним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (ст. 15 ЦК України). Ст. 1212 ЦК України регламентовано обовязок особи, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Суд не може погодитись з запереченнями представника відповідача як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог перерахування виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 50%, внесених коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури. Перерахування виконкомом товариствам забудовників для централізованого розвитку інфраструктури чи обєднанням власників земельних ділянок грошових коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури виходить за межі предмету даного спору і не створює взаємозвязок між правовідносинами, визначеними ст. ст.1212-1214 ЦК України. Питання створення та діяльності товариств забудовників, розподілу між ними та радою сплачених громадянами коштів не мають правового значення для розвязання даного спору. Твердження представника Ужгородської міської ради про необовязковість рішення ради для позивача щодо сплати коштів та добровільну їх сплату не приймаються до уваги, оскільки такі суперечать дійсним обставинам справи та спростовуються її матеріалами. Не заслуговують на увагу твердження представника відповідача про чинність на даний час рішення Ужгородської міської ради від 21.02.2007 року №245 «Про зміни до рішення IV сесії міської ради V скликання від 23.11.2006 року №99», позаяк не може залишатися чинним та застосовуватися рішення, яке вносить зміни до іншого рішення (є похідним від того іншого рішення), що, в свою чергу, втратило чинність. Враховуючи вищезазначене, приймаючи до уваги, що Ужгородська міська рада після скасування постановою Ужгородського міськрайонного суду від 08.02.2012 року, яка набрала законної сили, рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006 р. № 99 «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», на підставі якого [PERSON], перераховано на рахунок відповідача кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгород в районі вул. Озерна (поз.46) в розмірі 18 750,0 грн., використовує ці кошти безпідставно, суд приходить до висновку, що вимога [PERSON], про стягнення безпідставно набутих коштів є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 209 та ч. 1 ст. 218 ЦПК України 04 серпня 2015 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 07 серпня 2015 року.

Outcome: approved