Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «UNIVES» про стягнення матеріальної шкоди, в якому просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 17017,00 гривень; витрати на представництво інтересів в суді у розмірі 2000,00 гривень, а також відшкодування судових витрат пов'язаних зі сплатою судового збору. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 10.12.2016 року приблизно о 19:40 годині відповідач керуючи автомобілем марки «ДеуЛанос» д.н. [NUMBER], рухаючись по вулиці Бреуса, 63/1 в м. Одесі, допустив наїзд на припаркований автомобіль марки «Мазда», д.н. [NUMBER] та залишив місце дорожньо-транспортної пригоди. Винним в порушенні правил дорожнього руху визнано [PERSON], що підтверджується постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 січня 2017 року по справі № 509/40/17, про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст.ст. 122-4 КУпАП та 124 КУпАП. 03 лютого 2017 року позивач звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «UNIVES» з заявою про відшкодування завданої внаслідок ДТП шкоди, відповідно до договору страхування цивільно-правової відповідальності, на підставі чого позивачу було відшкодовано 12 332,52 гривень. З метою встановлення шкоди своєму майну, позивач звернувся до судового експерта [PERSON], свідоцтво № 1360 від 29 травня 2009 року. Згідно висновку експерта №307/16 від 20.01.2017 року експертного, автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку, нанесеного [PERSON] власнику автомобіляMazda Cronos, реєстраційний номер [NUMBER], вартість матеріального шкоди, нанесеної власнику автомобіляMazda Cronos, реєстраційний номер [NUMBER], визначається на дату оцінки 20 січня 2017 року і складає 29 346,20 гривень. Різниця між фактично виплаченою компенсацією нанесеної шкоди та оціночною вартістю шкоди складає 17 013,68 гривень. Позивач користується автомобілем MazdaCronos [NUMBER] відповідно до довіреності, виданої громадянином України [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за № 1264 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу І.М. Гребенюком. Позивач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує з підстав викладених в позовній заяві, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та проти заочного вирішення справи не заперечує. Відповідач в судові засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу місця реєстрації, згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області. У зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріалами справи встановлено, що 10.12.2016 року приблизно о 19:40 годині [PERSON]керуючи автомобілем марки «ДеуЛанос» д.н. [NUMBER], рухаючись по вулиці Бреуса, 63/1 в м. Одесі, допустив наїзд на припаркований автомобіль марки «Мазда», д.н. [NUMBER] та залишив місце дорожньо-транспортної пригоди. В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб отримав механічні пошкодження. Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 січня 2017 року по справі № 509/40/17, яка набрала законної сили, [PERSON]визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення за ст.ст. 122-4 КУпАП та 124 КУпАП та відповідно до ст. 36 ч.2 КУпАП накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 340,00 гривень. Стягнуто з [PERSON]на користь держави судовий збір у розмірі 320,00 гривень. Відповідно до ст. ч.6 ст.82 ЦПК України постанова по справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили є обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є преюдиціальним фактом, та не підлягає доказуванню. Відповідно до ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 6 Постанови ВССУ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 4 вищезазначеної постанови, передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей1166,1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно до ст.1166 ЦК України шкода, заподіяна особі чи її майну, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, якщо ця особа не доведе відсутності своєї вини. Відповідно п.п.14,15 Постанови ВССУ № 4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. З висновку експерта №307/16 експертного, автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку нанесеноговласнику автомобіляMazda Cronos, реєстраційний номер [NUMBER], складеного 20.01.2017 року вбачається, що вартість матеріального шкоди, нанесеної власнику автомобіляMazda Cronos, реєстраційний номер [NUMBER] складає - 29 346,20 гривень. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. До сфери обов'язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон № 1961-IV). Згідно зі ст. 3 Закону № 1961-IV метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. З огляду на зазначене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов'язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас, таке ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом з тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу). Відповідно до ст. 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно із ч.ч. 1 та 4 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на зазначене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав. Відповідно до п. 22. 1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, при настанні страхового випадку страховик відповідно до страхових сум відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Позивачем було надано до суду виписку з АБ «Південний», які підтверджує отримання [PERSON] страхового відшкодування у розмірі 12 332,52 гривень. За змістом ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Крім того, ст. 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і також ї якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. З висновку експерта №307/16 експертного, автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку нанесеноговласнику автомобіляMazda Cronos, реєстраційний номер [NUMBER], складеного 20.01.2017 року вбачається, що вартість матеріального шкоди, нанесеної власнику автомобіляMazda Cronos, реєстраційний номер [NUMBER], складає 29 346,20 гривень. Проаналізувавши висновок експерта №307/16 від 20.01.2017 року, згідно з яким вартість матеріального збитку нанесеного власнику автомобіля Mazda Cronos, реєстраційний номер [NUMBER], визначається рівнем ринкової вартості автомобіля на дату оцінки 20 січня 2017 року, і складає 29 346,20 гривень, та виписку з АБ «Південний», які підтверджує отримання [PERSON] страхового відшкодування у розмірі 12 332,52 гривень, суд приходить до висновку, що розмір матеріальної шкоди завданої власнику пошкодженого автомобілю на дату виплати страхового відшкодування, докази якого надано позивачем при пред'явленні позову є нижчим ніж у висновку експерта №307/16 від 20.01.2017 року.Різниця між фактично виплаченою компенсацією нанесеної шкоди та оціночною вартістю шкоди складає 17 013,68 гривень. У суду не виникають сумнівів, щодо висновку експерта №307/16 від 20 січня 2017 року, а тому суд задовольняє вимоги позивача щодо стягнення з відповідача завданої матеріального шкоди в розмірі 17 013,68 гривень, тобто різниці між фактично виплаченим страховим відшкодуванням шкоди та оціночною вартістю завданої матеріальної шкоди за висновком експерта №307/16 від 20 січня 2017 року. Щодо вимоги позивача про відшкодування витрати на представництво інтересів позивача у суді в сумі 2 000 гривень, суд зазначає наступне. На підтвердження здійснення позивачем таких витрат, позивач надав до суду договір про надання юридичних послуг № 243/А від 01.06.2017 р., укладений між [PERSON] та ТОВ «Юридичне бюро «Шавров та партнери». Згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. За положеннями ст. 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Судом встановлено, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, позивач надав до суду договір про надання юридичних послуг № 243/А від 01.06.2017 р. укладений між [PERSON] та ТОВ «Юридичне бюро «Шавров та партнери». Згідно з договором № 243/А від 01.06.2017 р. вартість наданих послуг становить 4 000,00 гривень, та як вбачається з позовної заяви встановлено вартість за представництво позивача у суді на рівні 2 000,00 гривень. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Разом з тим, неможливо встановити понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок відповідача в судовому процесі, оскільки в матеріалах справи відсутні докази в обґрунтування таких витрат. На виконання вказаних вимог щодо підтвердження витрат на правничу допомогу не надано: 1) документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 2) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Крім того, з наданого договору № 243/А від 01.06.2017 р. неможливо встановити задля яких саме юридичних послуг був укладений договір між [PERSON] та ТОВ «Юридичне бюро «Шавров та партнери», не зазначено справи, в рамках якої позивачу надавалась правова допомога. Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат на представництво інтересів позивача у суді. Відповідно до під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до вимог ч.1ст.141 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача також підлягають стягненню на користь позивача сплачений ним і документально підтверджений судовий збір в розмірі 640,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial