Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Глобал Кредит» про визнання договору недійсним. Мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та ТОВ «Глобал Кредит» 22 грудня 2015 року укладений договір фінансового кредиту № 1801/879 щодо надання кредитних коштів в сумі 1 144 грн. 00 коп., на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів, строком на 14 діб, з терміном погашення кредиту - до 05 січня 2016 року, з оплатою 1,50% на добу від розміру суми кредиту (547% річних) та інших платежів у встановлених договором розмірах і строках. Однак вважає, що укладений кредитний договір порушує низку законодавчо встановлених правил, у тому числі й Закон України «Про захист прав споживачів» щодо вчасної та повної інформації надання споживчого кредиту, а закладені в договірі положення, які передбачають розмір відсотків та пені за стрострочення виконання зобов»язань, - вважає такими, що не були погоджені з ним, як позичальником, та не могло бути відомим під час виконання договору, що підтверджує відсутність детального розпису загальної вартості кредиту та графіка його погашення, обов»язок в наданні якого, покладається на фінансову установу. Оскільки даний правочин вчинений всупереч ст. 638 ЦК України шляхом приховання інформації про умови кредитування, тобто одна сторона (кредитор) ввела іншу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, тим самим приховавши дійсні умови договору, що суперечить ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», укладення договору стало наслідком порушення прав позивача як споживача фінансових послуг, вказаний договорів має бути визнаним недійсним за правилами ст. ст. 215, 203, ч.1 ст. 230 ЦК України. Окрім того, вказаний договір вважає недійсним й тієї підстави, що містить третейське застереження, яким передбачено, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного Договору або у зв»язку з ним, або випливають з нього, підлягають розгляду у Постійно діючому третейському суді при асоціації українських банків згідно з регламентом третейського суду, який є невід»ємною частиною даної третейської угоди. Оскільки пунктом 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди» (чинним на час укладення спірного договору) третейським судам заборонено розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). В судове засідання позивач не з»явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, з підтриманням позовних вимог, не спростовуючи факт отримання кредитних коштів та їх використання. Відповідач в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення. Звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, надавши заперечення проти позову. За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності сторін, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи та за їх погодженням. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають відмові у їх задоволенні із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у договірних (зобов»язальних) відносинах. Зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Так, між [PERSON] та ТОВ «Глобал Кредит» 22 грудня 2015 року укладений договір фінансового кредиту № 1801/879 щодо надання кредитних коштів в сумі 1 144 грн. 00 коп., на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів, строком на 14 діб, з терміном погашення кредиту - до 05 січня 2016 року з оплатою 1,50% на добу від розміру суми кредиту (547% річних) та інших платежів у встановлених договором розмірах і строках (а.с.10). Зміст договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони погодили умови договору своїми підписами (а.с.610). Відповідач виконав свої зобов»язання, надавши позивачу кредитні кошти в повному обсязі, що ним визнається. Позивач, посилаючись на ч.ч.1, 3 ст. 203 та ст. 215, ч.1 ст. 230 ЦК України просить визнати договір недійсними, проте суд вважає дані вимоги безпідставними. Так, відповідно до ч.1 ст.215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, порушення яких судом не встановлені. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним (ч.1 ст. 230 ЦК України). В ході розгляду справи судом встановлено, що укладена сторонами угода не мала на меті приховати іншу угоду й з іншими правовими наслідками, й те, що сторонами укладена саме та угода, яку вони дійсно мали на увазі, те, що оспорюваний пункт договору не має ознак прихованого, як вважає позивач. Ця угода не суперечить законові, іншим актам законодавства, особи, які її вчиняли мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, а тому немає правових підстав для застосування наслідків, передбачених для недісних угод (ст.216 ЦПК України). Для визнання правочину недійсним суду слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Проте такі обставини судом не встановлені. Позивач також вважає, що підставою для визнання кредитного договору недійсним є істотна зміна обставин, а саме те, що відповідач не надав йому як споживачу належної інформації про умови кредитування, та з тієї підстави, що відповідач на час видачі кредиту приховала дійсні умови кредитування, заклавши поза його волею в договорі положення, які передбачають розмір відсотків та пені за стрострочення сплати зобов»язань, не повідомивши його про такі умови, що унеможливлює виконання вказаного договору. Суд, надавши правову оцінку даним доводам, та з урахуванням вимог закону, вважає їх безпідставними, оскільки судом встановлено, що істотних змін обставин при укладенні договору, істотного порушення договору другою стороною (банком) не було, оскільки сторони у договорі погодили умови кредитування, що підтверджується їх особистими підписами. З підписанням цього договору позичальник засвідчив, що йому розтлумачено (зрозуміло) всі умови договору, та він згоден на їх виконання. Відповідно до ст.ст. 6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 цього Кодексу. Позивач, відповідно до оспорюваного Кредитного договору, засвідчив, що всі умови кредитного договору йому зрозумілі й він вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтвердив свою здатність виконувати умови договору вцілому. Аналізуючи зібрані в ході розгляду справи докази, суд приходить до висновку, що укладені сторонами положеннч кредитного догову, які передбачають розмір відсотків та пені за стрострочення виконання зобов»язань, не суперечить законові, іншим актам законодавства; особи, які її вчиняли мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі; форма договору відповідає вимогам закону, встанволених для кредитних договорів, ст.ст. 3, 6, 13, 192, 203, 205, 207, 208, 533, 626, 627, 628 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а саме останній містить його всі умови, приховані, як вказує позивач, відсутні, а тому немає правових підстав для застосування наслідків, передбачених для недійсних угод (ст.216 ЦПК України). Суд, надавши правову оцінку щодо включення до умов договору третейського застереження, вважає, що така вимога також не є обгрунтованою, оскільки кредитор згідно спірних правовідносин не є банком або кредитною спілкою, як це передбачено умовами ст. 6 Закону України «Про третейські суди», а згідно довідки ЄДРПОУ - фінансовою установою. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року. Отже, на час укладення кредитного договору від 22 грудня 2015 року Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закон України «Про судовий збір», ч.2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому він має бути віднесений на рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на підставі ч.4 ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 3, 6, 13, 192, 203, 205, 207, 208, 216, 533, 626, 627, 628, 629, 651, 652 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди»,

Outcome: dismissed