Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Вердикт Фінанс» та ПАТ «Омега Банк» про визнання недійсним договору факторингу № 11 від 02 лютого 2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вердикт Фінанс», в частині відступлення права вимоги за кредитним договором від 10 серпня 2006 року №2706/0806/61-326. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 10 серпня 2006 року між позивачем та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», укладено кредитний договір № 2706/0806/61-326, за умовами якого позивач отримав від Банку кредитні кошти в сумі 12300 доларів США, з кінцевим терміном повернення 10 серпня 2011 року та сплатою 14% річних плати за користування кредитними коштами. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2009 року у справі за позовом ВАТ «Седбанк» до [PERSON] позовні вимоги Банку повністю задоволено та стягнуто на користь Банку з [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 10 серпня 2006 року №2706/0806/61-326 в сумі 12053, 20 доларів США, а також пеню в сумі 1356, 43 грн. 2 лютого 2012 року між відповідачами укладено договір факторингу №11, за умовами якого Банком було відступлено ТОВ «Вердикт Фінанс» право грошової вимоги до боржників щодо погашення заборгованості, яка виникла на підставі кредитних договорів, зокрема і по кредитному договору, укладеному між Банком та позивачем. Позивач вказує, що відступлення права вимоги сплати заборгованості за кредитним договором, відносно якої винесено судове рішення, не відповідає положенням чинного законодавства, яким не передбачено відступлення виконання судового рішення іншій особі. Зазначив, що до укладання спірного договору факторингу Банк вже реалізував своє право грошової вимоги за кредитним договором шляхом звернення до суду з позовом, який судом був задоволений, внаслідок чого Банк отримав статус стягувача, а не кредитора у зобов'язанні. На підставі викладеного позивач вважає, що спірним договором факторингу було передано ТОВ «Вердикт Фінанс» недійсне право грошової вимоги за кредитним договором, укладеним між Банком та позивачем, та просить визнати недійсним договір факторингу № 11 від 02 лютого 2012 року в частині відступлення права вимоги за кредитним договором від 10 серпня 2006 року №2706/0806/61-326. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представники відповідачів проти позову заперечували, посилаючись на відповідність договору факторингу вимогам законодавства та відсутність підстав для визнання його недійсним. Заслухавши представника позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 серпня 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Седбанк», правонаступником якого в свою чергу є ПАТ «Омега Банк» (далі - Банк) та [PERSON] (позичальник) укладено кредитний договір №2706/0806/61-326, відповідно до умов якого позичальник отримав кредитні кошти в розмірі 12300 доларів США, зі строком користування до 10 серпня 2001 року зі сплатою 14% річних на придбання нового автомобіля. Внаслідок невиконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, Банк у 2009 році звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2009 року задоволено позовні вимоги Банку та стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 12053, 20 доларів США та пеню, нараховану у відповідності до умов договору в сумі 1356 грн. 43 коп. Як встановлено судом, 02 лютого 2012 року між ПАТ «Сведбанк» (клієнт) та ТОВ «Вердикт Фінанс» (фактор) укладено договір факторингу №11, відповідно до п.2.1 якого клієнт відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах від боржників, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації, а фактор набуває прав вимоги такої заборгованості від боржників та передає клієнту за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором. Пунктом 1.1 договору факторингу визначено, що права вимоги - це права грошової вимоги Банку щодо погашення (стягнення) заборгованостей з боржників, які виникли на підставі кредитних договорів. Згідно наданого ТОВ «Вердикт Фінанс» витягу з реєстру боржників, до товариства перейшло право вимоги стягнення заборгованості з [PERSON] по кредитному договору №2706/0806/61-326 від 10 серпня 2006 року. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтями 514, 516 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Статтею 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що у зв'язку з невиконанням [PERSON] зобов'язань за кредитним договором та згідно вищенаведеного рішення суду у Банку виникло право вимоги до [PERSON] по стягненню заборгованості за кредитним договором, яка включає в себе заборгованість по кредиту, нарахованим відсоткам та пені. Норми чинного законодавства не містять обмежень щодо можливості передачі на підставі договору факторингу права вимоги виконання зобов'язань за кредитним договором та сплати такої заборгованості. Посилання позивача на те, що спірним договором факторингу Банком відступлено виконання судового рішення третій особі не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки спірним договором відступлено Банком Товариству право вимоги сплати заборгованості за кредитним договором, в тому числі й встановленої судовим рішенням. Крім того, укладення спірного договору факторингу, відповідно до положень ст.516 ЦК України, не потребує згоди позивача, як боржника, який зобов'язаний сплатити заборгованість за кредитним договором. Як вбачається з пояснень представників сторін, позивач заборгованість по кредитному договору не погасив, тому зобов'язання за договором не припинилися. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відповідність оспорюваного договору вимогам законодавства та відсутність підстав, визначених ст.215 ЦК України, для визнання вказаного договору недійсним.

Outcome: dismissed