Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом про зменшення розміру аліментів, які він виплачує на утримання дочки [PERSON] [INFO] на користь відповідача на підставі рішення Київського районного суду м. Полтави від 16.03.2010 року. Зазначав, що з 2013 році його сімейний та матеріальний стан змінився, він орендує квартиру в м. Києві, сплачує кредит та утримує дружину, яка тимчасово не працює , коштів на життя йому не вистачає. Просив зменшити розмір аліментів. У судове засідання позивач не з»явився, просив розглядати справу у його відсутність. Відповідач позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні. Заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Установлено що позивач сплачує аліменти на утримання дочки [PERSON] [INFO] на користь відповідача на підставі рішення Київського районного суду м. Полтави від 16.03.2010 року у розмірі ? частини всіх видів його заробітку ( доходу) щомісячно. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у звязку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоровя когось із них. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Із доказів, які надані позивачем убачається, що він працездатний, має постійне місце роботи, постійний дохід у вигляді заробітної плати, працездатний за станом здоров»я та віком, будь-яких інших утриманців за законом немає. Посилання позивача на те, що його дружина не працює , що він сплачує кредит та орендує житло не є підставою , передбаченою ст. 192, 182 СК України для зменшення розміру аліментів на утримання єдиної дитини позивача. Позивач не надав суду , всупереч вимогам ч. 1 ст. 60, ст. 10 ЦПК України, жодного доказу у підтвердження того, що його дружина перебуває у нього на утриманні з підстав., передбачених законом, що вона не працює. Кредитні зобов»язання позивача також не є підставою для зменшення розміру аліментів на утримання дочки. Розмір заробітної плати позивача, з урахуванням того, що він немає інших утриманців, свідчить про те, що позивач має матеріальну можливість сплачувати аліменти на утримання дочки у розмірі ? частини всіх видів його заробітку ( доходу) щомісячно.

Outcome: dismissed