Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], вказавши, що 10.11.2014 року до Запорізького національного технічного університету, де позивач працює викладачем, надійшла скарга від [PERSON], в якій відповідач фактично обвинувачує позивача у вчиненні злочину, передбаченого ст. 190 КК України - шахрайство, хоча обвинувальний вирок суду щодо [PERSON] відсутній, а також стверджує, що [PERSON] разом зі своїм представником [PERSON] намагались затягнути розгляд цивільної справи за позовом [PERSON], заявляючи відводи головуючому судді, направляючи скарги, принижуючи та обмовляючи [PERSON] в судовому засіданні, здійснюючи тиск на суд, тощо. В такий спосіб, на думку [PERSON], [PERSON] поширила інформацію, яка є недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача як викладача. По суті вимог позивач просить визнати и недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] інформацію про те, що «[PERSON] спочатку обманним шляхом заволодів моїм майном та позбав мене можливості розірвати помилково укладений договір дарування від 18.01.2012 року», оприлюднену та поширену скаргою [PERSON] від 30.10.2014 року в Запорізькому національному технічному університеті та у суспільстві в цілому; визнати и недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] інформацію щодо причетності [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення, котрі були здійснені для того, щоб заволодіти чужим майном,, а саме заволодіння квартирою [PERSON]., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] протягом десяти календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду законної сили спростувати поширену недостовірну інформацію про те, що [PERSON] обманним шляхом заволодів чужим майном», а саме заволодіння квартирою [PERSON], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] таким чином, якою її було розповсюджено; визнати [PERSON] винною у розповсюдженні недостовірної інформації про те, що [PERSON] «обманним шляхом заволодів чужим майном», тобто причетний до вчинення кримінального правопорушення, котрі були здійснені для того, щоб заволодіти чужим майном, а саме заволодіння квартирою [PERSON], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], оприлюднену та поширену скаргою [PERSON] від 30.10.2014 року в Запорізькому національному технічному університеті та у суспільстві в цілому. В судовому засіданні представник позивача на позові наполягала, вказуючи про те, що [PERSON] працює викладачем в університеті, а після отримання скарги її зміст став відомий його колегам та студентам, чи порушені особисті права [PERSON] Договір дарування, який в судовому порядку був визнаний недійсним, укладався між сторонами добровільно за умови, що позивач придбає приватний будинок та його родина разом з [PERSON] будуть мешкати разом. Також представник позивача вказала, що раніше [PERSON] зверталась до [PERSON] з позовом про визнання недійсним договору дарування як укладеного внаслідок обману, однак, цей позов було залишено без розгляду, після чого [PERSON] подала новий позов, змінивши підстави визнання недійсним договору даруванням, стверджуючи, що договір був укладений внаслідок помилки щодо правової природи цього договору. Посилаючись, що [PERSON] у своїй скарзі вказала про скоєння [PERSON] злочину за відсутності обвинувального договору, тим самим вона розповсюдила інформацію, яка зачіпає честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] як людини та викладача університету, тож він має право захистити свої права, а [PERSON] зобов'язана спростувати розповсюджену нею недостовірну інформацію шляхом направлення відповідного письмового спростування на адресу ректора ЗНТУ. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував повністю, вказуючи, що [PERSON], будучи літньою людиною та потребуючи проживання у приватному будинку за станом здоров'я, погодилась на пропозицію [PERSON] мешкати однією родиною в одному будинку. Для цього [PERSON] запропонував подарувати належну [PERSON] квартиру для того, щоб в подальшому [PERSON] міг отримати кредит для придбання будинку з наданням в якості забезпечення квартири в іпотеку. При укладенні договору дарування [PERSON] розраховувала мешкати разом з родиною [PERSON], отримувати допомогу та турботу з боку родини позивача, однак, [PERSON] свої обіцянки не виконав, будинок не придбав, а потім подарував отриману раніше від [PERSON] квартиру своєму малолітньому сину. Отже [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, як укладеного внаслідок обману, але потім вирішила залишити позов без розгляду та вдруге звернулась до суду з позовом до [PERSON], змінивши підставу визнання недійсним договору як укладеного внаслідок помилки. Оскільки в ході розгляду цивільної справи [PERSON] висловлювався на адресу [PERSON] образливо, а апеляційна скарга на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.09.2014 року містить у собі образливі висловлювання на адресу [PERSON], відповідач, будучи обуреною такими висловлюваннями, вирішила звернутися за захистом до керівника [PERSON] У скарзі вона, не маючи юридичної освіти та будучи літньою людиною, висловила своє бачення ситуації, а не заявляла про скоєння [PERSON] злочину, тож своєю скаргою вона прав позивача не порушувала, у зв'язку з чим у позові належить відмовити. В ході дослідження матеріалів справи судом встановлено таке. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.09.2014 року (а.с. 41-52) частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, витребування майна від добросовісного набувача, визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 18.01.2012 року між [PERSON] та [PERSON], скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON], поновлено реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] Як вбачається з тексту рішення суду договір визнаний недійсним як укладений внаслідок помилки, тобто невірного розуміння [PERSON] фактичних обставин та умов правочину. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25.11.2014 року (а.с. 36-40) апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.09.2014 року без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18.02.2015 року (а.с. 53-54) відкрите касаційне провадження по зазначеній справі, викання ухвали суду апеляційної інстанції зупинено до закінчення касаційного провадження по справі. Судом також досліджені надані відповідачем кілька заяв [PERSON] про відвід головуючому судді Галущенко Ю.А. по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] (а.с. 56-67), які, однак, на думку суду, не містять у собі відомостей про наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 03.11.2014 [PERSON] направлено скаргу до ЗНТУ на ім'я ректора (а.с. 6-7), в якій [PERSON] звертається з проханням вплинути на асистента кафедри «Фінанси та банківська справа» [PERSON], який, на думку [PERSON], обманним шляхом заволодів її квартирою на позбавив її власності. В зазначеній скарзі [PERSON] також описує обставини укладення договору дарування квартири та посилається на деякі особливості судового розгляду цивільної справи та поведінки [PERSON] та його представника під час судопровадження. Факт написання та направлення цієї скарги саме відповідачем [PERSON] представником відповідача в судовому засіданні не заперечувався. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Як вказує ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Як вказує ст. 277 ч. 1 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Також судом враховуються норми Закону України «Про інформацію», роз'яснення Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року. Так, відповідно до п. 15 вказаної Постанови Пленуму Верховного суду України, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Поняття «оціночного судження» надає ст. 30 Закону України «Про інформацію» № 2657 від 02.10.1992 року, відповідно до якої оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Частина 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» виключає можливість притягнення до відповідальності висловлення оціночних суджень. Отже, не є предметом судового захисту в порядку статті 277 ЦК оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції Якщо особа вважає, що поширені оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною другою статті 277 ЦК України правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 3 ЦПК України захисту в судовому порядку підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси громадян. Стаття 11 ЦПК України вказує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статті 10,60 ЦПК України покладають обов'язок доведення обставин, які є підставою для вимог або заперечень, на сторони. Відповідно до ст. 215 ч. 1, 3 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 229 ч. 1 ЦК України вказує, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже, вчинення правочину внаслідок обману або внаслідок помилки є окремими підставами визнання правочину недійсним. Стаття 3 ЦПК України надає кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ч. 2 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як пояснили представники сторін в судовому засіданні [PERSON] зверталась з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування з підстав укладення такого договору внаслідок обману, однак, згодом звернулась до суду з заявою про залишення цього позову без розгляду. Як право звернення до суду з позовом, такі право звернутися з заявою про залишення його без розгляду є безумовним право особи. Зазначення у скарзі [PERSON] про те, що [PERSON] обманним шляхом заволодів квартирою [PERSON], на думку суду, не може бути розцінений як такий, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки такі слова позивача можна розцінювати як її особисте оціночне судження про укладення договору дарування внаслідок обману, тобто висловлювання щодо підстави недійсності правочину. При цьому у скарзі немає будь-яких вказівок на те, що [PERSON] висловлює обвинувачення у вчинені [PERSON] шахрайства, оскільки скарга [PERSON] не містить у собі суджень щодо вчинення [PERSON] кримінального злочину. Оцінка висловлювань [PERSON] в цій частині як звинувачень у скоєнні злочину є виключно суб'єктивним тлумаченням таких слів [PERSON] та його представником. Крім того, суд враховує, що [PERSON], у разі незгоди зі скаргою [PERSON], не має перешкод у наданні відповіді на скаргу з посиланням на рішення та ухвали суду, в яких визначені підстави звернення [PERSON] з позовом до [PERSON] Враховуючи попередні висновки, суд не вбачає законних підстав як для задоволення позовних вимог, у зв'язку з недоведеністю позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed