Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вище вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою також зареєстровані, але не проживають: колишня дружина [PERSON] , яка не проживає у будинку з квітня 2018 року, шлюб розірвано рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області 07.08.2019 року; донька колишньої дружини [PERSON] , [INFO] , та її діти - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоча ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом права власності може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст. ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Оскільки відповідачі у належному йому житловому будинку не проживають, не сплачують за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню житла, вони вважаються такими, що втратили право користування ним. Просив визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . В судове засідання позивач та його представник не з`явились, представником позивача було надано клопотання про розгляд справи у його відсутність. Представник третьої особи, виконавчого комітету Голопристанської міської ради Херсонської області Кобизь С.А. заперечувала щодо задоволення заявлених вимог з урахуванням висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Голопристанської міської ради Херсонської області щодо недоцільності визнання малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі в судове засідання також не з`явились, про день і час слухання справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів, на підставі наявних у справі доказів, застосувавши заочний порядок розгляду справи. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з положеннями ч. 1, ч. 3, ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Пунктом 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд. Будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 12.09.2008, [NUMBER] , витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24679110. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно довідок № 803 від 23.07.2019 року та № 1051 від 24.09.2018 виконавчого комітету Старозбур`ївської сільської ради Голопристанського району Херсонської області у належному позивачу на праві власності будинку зареєстровані всі відповідачі по справі, а саме: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Вказані особи зареєстровані, але фактично не проживають за вказаною адресою з квітня та липня 2018 року. Судом встановлено, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської бласті від 07.08.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В будинку також були зареєстровані донька дружини [PERSON] - [PERSON] із своїми двома малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] . Висновком органу опіки і піклування Голопристанської міської ради Херсонської області визначено недоцільним визнання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житлом, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . За змістом ст. ст. 71, 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. При вирішенні питання про зняття з місця реєстрації неповнолітніх дітей з будинку позивача, суд враховує норми ч. 2 ст. 2 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), відповідно до якої Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. За статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Згідно статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до статті 18 Закону діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Таким чином, саме батьки дитини несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини та дотримання прав дитини, в тому числі на належне житло, а права дитини на житло залежить від правомірності користування цим житлом її батьками, з якими дитина має право проживати. З урахуванням вище наведеного, суд не приймає до уваги висновок органу опіки і піклування виконавчого комітету Голопристанської міської ради Херсонської області, яким визнано недоцільним позбавлення права користування вказаним житловим приміщенням малолітніми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , як необґрунтований та безпідставний. Таким чином, той факт, що відповідачі не проживають у спірному будинку вже декілька років і не є членами сім`ї позивача, знайшов своє підтвердження в судовому засіданні та не спростований відповідачами, дає підстави суду для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved