Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «КБ «Надра» про визнання недійсним іпотечного договору від 17.08.2007 р., скасування заборони відчуження майна, виключення з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис та виключення з державного реєстру іпотек запис про іпотеку, посилаючись на те, що під час укладання вказаного договору було порушено вимоги діючого законодавства. Представник ПАТ «КБ «Надра» у судове засідання не зявився, сповіщений про розгляд справи належним чином, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав та про причини неявки суд не повідомив. [PERSON] просив справу слухати без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON], як позичальником та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «Надра Банк», як кредитором 17.08.2007 р. укладено кредитний договір № 05/08/2007/840-К/550, згідно до умов якого банк надає позичальнику у тимчасове платне користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 180 000 доларів США. Згідно п.п. 3.1., 3.3.1. даного договору кредит видається в іноземній валюті - доларах США, розрахунки позичальником здійснюються також в валюті кредиту доларах США. На забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору між сторонами укладено іпотечний договір від 17.08.2007 р., посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] передав в іпотеку ПАТ «КБ «Надра» належну йому квартиру [ADDRESS]. На підставі іпотечного договору приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] накладено заборону відчуження зазначеної в договорі квартири за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON], зареєстровану 17.08.2007 р. під № 240. У відповідності ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязанням допускається у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлює загальні вимоги до здійснення комерційними банками банківських операцій та передбачає для вчинення яких банківських операцій комерційним банкам слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи. Разом з тим, режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» . Як встановлено п. 2 ч. 1 ст. 1 вищенаведеного Декрету, до валютних операцій відносяться операції, повязані з переходом права власності на валютні цінності. Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Декрету до валютних цінностей відноситься іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Згідно до ч. 1 ст. 5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Відповідно п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету, індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Таким чином, індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і надаються на вчинення разової валютної операції. Також, за змістом аналізованої ст. 5 Декрету ліцензії на право вчинення операцій з валютними цінностями, видаються лише юридичним особам. Як встановлено ч. 5 ст. 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Разом з цим, у ПАТ «Банк Надра», а відтак і у позичальник на момент укладення спірних договорів індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюті при здійсненні платежів за вказаним договором була відсутня. Доказів наявності ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої Національним банком України відповідачем ПАТ «КБ «Надра» до суду не надано, отже суд приходить до висновку про можливість визнання недійсним кредитного договору. За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього кодексу. Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Отже, оспорюванні кредитний договір відповідно до ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсним. Згідно ст. 236 ЦК України договір, визнаний судом недійсним з моменту його здійснення. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим кодексом. Приймаючи до уваги невідповідність кредитного договору (основного зобовязання) вимогам закону, що тягне за собою його недійсність, суд приходить до висновку, що іпотечний договір підлягає визнанню судом недійсними на підставі ч. 2 ст. 548 ЦК України. За таких обставин суд вважає вимоги [PERSON] про визнання недійсним іпотечного договору та скасування відчуження майна обґрунтованими. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин цивільної справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і доведеними.

Outcome: approved