Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому вказує, що 22.06.2015 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 4636 доларів США, а відповідач зобов`язувався повернути кошти у порядку і строк, передбачений договором. На підтвердження укладення вказаного вище договору та його умов відповідачем було написано та видано позивачеві розписку про одержання ним грошових коштів в розмірі 4636 доларів США, а також встановлено кінцевий термін їх повернення 22.06.2016 року. У зв`язку з неповерненням відповідачем коштів, на момент звернення до суду з указаним позовом, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість, розмір якої складає 4636 доларів США. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами добровільно повернути грошові кошти, проте законні вимоги останнього відповідачем було проігноровано. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Таким чином, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 4636,00 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 23 червня 2016 року до дня ухвалення судового рішення помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Просить стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 4998 (чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто вісім) доларів США та судові витрати в розмірі 1287 гривень 89 копійок. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просить позов задоволити в повному обсязі з підстав, викладених у заяві. Відповідач [PERSON] двічі 04.12.2019 р. та 23.01.2020 р. в судове засідання не з`явився, хоч про час та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку за місцем реєстрації, що стверджується відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України у Вінницькій області № 13/2829 від 15.02.2019 року (а.с. 17), відміткою в паспорті про місце реєстрації (а.с. 9) та повернутими поштовими конвертами з відміткою «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення». Заяви про відкладення розгляду справи, про слухання справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідно до п. 7 ч. 2 ст.128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до п. 8 ч. 4 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення спору. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задоволити, виходячи з наступного. Згідно розписки про отримання позики від 22.06.2015 р. [PERSON] підтвердив, що ним отримано від [PERSON] грошові кошти в розмірі 4636 доларів США, які він зобов`язався повернути до 22.06.2016 року. До даного часу кошти не повернуто. Відповідно до ч.1, 2 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей ( ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Таким чином, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 4636,00 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 23 червня 2016 року до дня ухвалення судового рішення помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто 4636,00 доларів США х 949 днів х 3 : 100 : 365 = 362 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином суд вважає позов доведеним і таким, що підлягає до задоволення. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд присуджує судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved