Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя. Позов мотивував тим, що сторони спору у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти 02.11.2016 року придбали квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Юска Н.М., реєстровий номер №469. Рішенням Міжгірського районного суду від 22.02.2018 року шлюб між сторонами розірвано. Здійснити поділ майна у позасудовому порядку не вдалося. В судовому засіданні позивач підтримав обставини та вимоги та просив вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявила, що визнає позовні вимоги у повному обсязі. Визнала обставини позову. Не заперечує проти задоволення позову. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Заслухавши сторін, з`ясувавши обставини справи та дослідивши подані на їх обґрунтування докази, суд дійшов наступних висновків. Суд встановив, що в зареєстрованому шлюбі подружжям [PERSON] було придбано квартиру за адресою [ADDRESS] за Договором купівлі-продажу від 02.11.2016 року №469, посвідченим приватним нотаріусом Виноградівського нотаріального округу Юска Н.М., квартиру було придбано за 148853,00 грн. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №32220147 від 04.11.2016 року приватним нотаріусом Юска Н.М. було внесено запис про реєстрацію права власності на Квартиру за відповідачем [PERSON] . Рішенням Міжгірського районного суду від 22.02.2018 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до засади диспозитивності цивільного судочинства, визначеної в ст..13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Правовідносини, яким відповідають фактичні обставини справи, врегульовані нормами Сімейного кодексу України. Відповідно до частини 1 ст.1, частини 1 ст.2 СК України, Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. А відповідно до частини 1 ст.9 Цивільного кодексу України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачено ст..69 СК України: дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до положень ч.1 ст.60, ч.1 ст.61, ч.1 ст.68 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч.3ст.372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, розглянувши судовий спір за зверненням [PERSON] у межах заявлених ним вимог та на підставі поданих учасниками справи доказів, суд, повно та всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи та перевіривши їх дослідженими в ході судового розгляду доказами, дійшов висновку про наявність законних підстав для задоволення вимог позову і приймає визнання відповідачем позову, оскільки це не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного, та

Outcome: approved