Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про визнання незаконним наказу №50-к від 13.02.2018 року про звільнення, поновлення на роботі, стягнення з підприємства середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити позов, також вказав, що вважає своє звільнення незаконним, оскільки на момент звільнення він перебував на лікарняному, також вказав, що вважає результати співбесіди на посаду начальника відділення також незаконними, оскільки він має набагато більший стаж роботи, ніж особа, яку призначили на посаду начальника відділення, та за час перебування його на посаді начальника відділення робота відділення була неодноразово відмічена як найкраща за показниками діяльності. Адвокат в інтересах позивача - Сороколет С.І. , у судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги з мотивів, які викладені у позові та у відповіді на відзив, додатково пояснив наступне. Він вважає що звільнення позивача є незаконним з наступним підстав : -на момент звільнення позивач перебував на лікарняному; -позивач є інвалідом,і його звільнення є порушенням ч. 3 статі 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»; -вказує, що позивач неодноразово укладав контракти з відповідачем щодо працевлаштування, тому, на думку адвоката, трудові відносини між позивачем та відповідачем є такими, що укладені на невизначений строк; -вказав, що у день звільнення позивачу не була видана трудова книжка; - а також вказав, що доказом перебування позивача у трудових відносинах із відповідачем є той факт, що грошові кошти перераховувались позивачу відповідачем ще деякий час після його звільнення, ( що підтверджується випискою про рух коштів позивача [PERSON] , яка додана до відповіді на відзив). Представник відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області Терешенкова Ю.В. в судовому засідання з позовом не погодилась з мотивів, викладених у відзиві на позов, просила суд відмовити у його задоволенні, вказала, що позивача було звільнено правомірно, у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Щодо звільнення позивача в період тимчасової непрацездатності пояснила, що позивача звільнено за п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору, тому ч.3 ст. 40 КЗпП України(розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу), у даному випадку, не підлягає застосуванню. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, ретельно вивчивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позовні вимоги позивач обґрунтував наступним. Починаючи з 15.11.2000 року позивач працював на посаді начальника відділення в Білгород-Дністровському районі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Одеській області. Назва організації - відповідача декілька разів змінювалась внаслідок реорганізацій. З 01.08.2017 року найменуванням реорганізованої структури є Білгород-Дністровське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. Позивач [PERSON] був прийнятий на роботу безстроково, однак внаслідок наступних реорганізацій, у період з 2016 року з ним було укладено трудовий контракт. 15 грудня 2017 року наказом №426-к позивача [PERSON] було призначено виконуючим обов`язки начальника Білгород-Дністровського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 15.12.2017 року на період до укладання контракту з кандидатурою, погодженою з директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, з посадовим окладом згідно штатного розпису. (а.с.9) 22.01.2018 року, разом з іншими керівниками відділень Одеської області позивач відбув у відрядження до м. Києва, вул. Боричів Тік, 28, до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування для проведення співбесід і подальшого погодження кандидатур для продовження роботи за новим контрактом. У м. Києві позивач, разом з іншими кандидатурами, проходив співбесіди з керівниками департаментів, про що проставлялись підписи у відповідному листі. За результатами проведених співбесід, 06.02.2018 року [PERSON] зателефонував та запросив до управління керівник Одеського відділення - [PERSON] , який усно повідомив, що його буде звільнено з 14.02.2018 року, у зв`язку з тим, що його прізвище відсутнє у переліку погоджених кандидатур. Після чого, 07.02.2018 року позивачу стало зле і він звернувся за допомогою до Білгород-Дністровської ЦРЛ, діагноз - серцевий напад, його було поміщено до лікувального закладу на стаціонарне лікування, де він перебував з 07.02.2018 року по 23.02.2018 року. З 24.02.2018 року позивач перебуває на амбулаторному лікуванні (а.с.11-13) Під час стаціонарного лікування позивача у лікарні, бухгалтер Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Одеській області, ознайомила його з наказом №50-к від 13.02.2018 року про звільнення та надала його копію. Викладені обставини зумовили звернення [PERSON] до суду із відповідним позовом. Представник відповідача у своєму відзиві пояснив, що процедура звільнення [PERSON] була проведена у відповідності до діючого законодавства, оскільки перебування на лікарняному у випадку припинення строкових трудових правовідносин не є перешкодою для припинення дії контракту, розрахунок з відповідачем було проведено, з наказом про звільнення він був ознайомлений, трудова книжка відповідачу не була вручена у день звільнення, однак, було направлено письмове повідомлення про необхідність забрати трудову книжку. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] працював на посаді начальника Білгород-Дністровського відділення на підставі відповідного наказу управління від 10.07.2017 року №21-к за контрактом строком дії з 01.08.2017 року по 14.12.2017 року. Вказаний контракт був підписаний позивачем особисто.(а.с.47-51). По закінченню дії контракту [PERSON] був звільнений з посади 14.12.2017 року (наказ від 11.12.2017 року №398-к), з чим він погодився та поставив особистий підпис.(а.с.52). Відповідно до п. 2 та 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, передбачена підстава припинення трудового договору - закінчення строку його дії (п.2 і 3 ст. 23 КЗпП), і саме ця підстава була передбачена вищевказаним контрактом. У контракті, укладеному з позивачем [PERSON] , датою закінчення контракту встановлено 14.12.2017 року. Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-XIV, «Керівники відділень управлінь виконавчої дирекції Фонду призначаються керівниками управлінь виконавчої дирекції Фонду за погодженням з директором виконавчої дирекції Фонду. Керівники управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх виділень виконують свої повноваження на умовах контракту. Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути: безстроковим,що укладається на не визначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (ст. 23 КЗпП України). Підставами припинення трудового договору є: угода сторін; закінчення строку (п.п.2,3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (ст. 36 ч.1 п.2 КЗпП України). Якщо після закінчення строку трудового договору(п.п.2 і 3ст.23)трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення,дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк (ст. 39-1 КЗпП України). З матеріалів справи вбачається, що наказом управління від 15.12.2017 року №426-к [PERSON] був призначений на посаду виконуючого обов`язки начальника Білгород-Дністровського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області на період до укладення контракту з кандидатурою, погодженою директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, з посадовим окладом відповідно до штатного розпису. (а.с.9) Вказаний наказ був виданий на підставі заяви [PERSON] (а.с.54), з умовами якого - працювати на підставі строкового трудового договору [PERSON] , погодився, про що поставив остистий підпис. Згідно п.2 ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Саме такий договір був укладений Управлінням з позивачем [PERSON] , на підставі його заяви, на строк з 15.12.2017 року на період до укладення контракту з кандидатурою, погодженою директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, з посадовим окладом відповідно до штатного розпису. 11.01.2018 року на адресу директора виконавчої дирекції Фонду був направлений лист з доданим списком для погодження кандидатів на посади начальників відділення для укладання з ними контрактів. (а.с.55) 11.01.2018 року управління отримало листа виконавчої дирекції Фонду для прибуття кандидатів на посади начальників відділень для проведення співбесід особисто. (а.с.56) 23.01.2018 року у виконавчій дирекції Фонду відбулися співбесіди з кандидатами на посади начальників відділень, серед інших і з позивачем [PERSON] . 31.01.2018 року на адресу управління надійшов лист виконавчої дирекції Фонду від 30.01.2018 року №11-41-284, у додатку до якого було вказано кандидатів на посади начальників відділень, кандидатури яких для призначення на посади начальників відділень погодив Директор виконавчої дирекції Фонду. Прізвища [PERSON] у вказаному додатку було відсутнє. (а.с.57) У зв`язку з відмовою у погодженні кандидатів на посади начальників відділень 06.02.2018 року начальник управління направив листа на погодження нових кандидатів на посади, де було вказано про те, що на посаду начальника Білгород-Дністровського відділення управління був погоджений [PERSON] (а.с.58) 13.02.2018 року на адресу управління надійшов лист виконавчої дирекції Фонду про погодження Директором виконавчої дирекції звільнення виконуючих обов`язки начальників відділень, одним з яких вказаний [PERSON] (а.с.59) У зв`язку з погодженням директором кандидатури [PERSON] з ним був укладений контракт, а [PERSON] був звільнений 14.02.2018 року наказом управління від 13.02.2018 року №50-к у зв`язку з укладенням контракту з кандидатурою, погодженою директором виконавчої дирекції, тобто у зв`язку із закінченням строку трудового договору. (а.с.10). Суд приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що якби наказ не був виданий 14.02.2018 року, по закінченню строку трудового договору, то у відповідності до ст. 39-1 КЗпП України, строковий трудовий договір вважався би продовженим на невизначений час. Що стосується тверджень позивача щодо неправомірності його звільнення, оскільки у цей час він перебував на лікарняному, суд зазначає наступне. Наказом №50-к «По особовому складу» від 13.02.2018 року, [PERSON] , було звільнено з 14.02.2018 року з посади виконуючого обов`язки начальника Білгород-Дністровського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області у зв`язку зі закінченням строку трудового договору. Відомостей про оспорювання чи про визнання незаконним вищевказаного наказу наказ №50-к від 13.02.2018 року матеріали справи не містять, таких відомостей сторонами не надано. Згідно ч. 3 статті 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Позивача [PERSON] звільнено за п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору, тому ч.3 ст. 40 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу), у даному випадку, не підлягає застосуванню. В якості правового обґрунтування неправомірності звільнення позивача, позивач та його адвокат Сороколет С.І . посилались на те, що позивач є інвалідом, і його звільнення суперечить приписам ч. 3 статі 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні». Згідно ч. 3 статті 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю. Таким чином, дія цієї статті на випадок припинення трудового договору у зв`язку із спливом строку його строку дії не розповсюджується. Щодо тверджень позивача про те, що його трудові відносини із позивачем є такими, що укладені на невизначений строк, суд зазначає наступне. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. У даному випадку, 15 грудня 2017 року між сторонами був укладений строковий трудовий договір на строк до укладання контракту з кандидатурою, погодженою з директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, і позивач був належним чином проінформований про умови цього строкового договору, про що свідчить його заява від 15.12.2017 року (а.с. 54), тому трудові відносини позивача не могли бути встановлені на невизначений строк, а укладені на певний строк, тобто до укладення контракту з кандидатурою, погодженою директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. Твердження позивача щодо не проведення розрахунку із ним спростовується матеріалами справи - а саме : наказом про звільнення та проведення повного розрахунку [PERSON] . (а.с.61) та довідкою про нараховані та виплачені позивачу суму при звільненні (а.с. 62). Що стосується посилань позивача про не видачу йому трудової книжки, суд зазначає наступне. 14.02.2018 року за № 11/304 на адресу [PERSON] було надіслано поштове повідомлення про його звільнення та необхідність з`явитись до відділу кадрів управління для отримання трудової книжки та ознайомлення з наказом про звільнення. Також вказано, що у разі наявності бажання отримати трудову книжку та копію наказу про звільнення поштою, було запропоновано письмово звернутись до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. Однак, позивач особисто не з`явився, письмового повідомлення щодо надіслання йому вказаних документів також не надходило. Як пояснив сам позивач у судовому засіданні, трудову книжку він отримав за декілька днів до дати судового засідання, яке відбулось 14 березня 2019 року. Таким чином, приймаючи до уваги наведене вище, суд приходить до висновку, що звільнення позивача було проведено з додержанням відповідної процедури, та без порушень діючого законодавства. Оскільки суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог позивача щодо скасування, як незаконного наказу про звільнення позивача, а позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від цієї вимоги, суд приходить до висновку, що ці позовні вимоги також не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення коштів на придбання ліків та стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. Згідно ст. 23 ЦК України, особа, яка має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі порушення законних прав працівника та у випадку, якщо таке порушення призвело до моральних страждань. При цьому, обов`язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Отже, оскільки судом не встановлено порушення трудових прав позивача при його звільненні з боку відповідача, суд не вбачає законних підстав для задоволення позову в цій частині. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що позивач пропустив встановлений законодавством місячний строк для звернення до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки копію Наказу про свої звільнення [PERSON] отримав 16.02.2018 року, а до суду звернувся лише 30.03.2018 року, тобто із пропуском строку, що є підставою для відмови у позові. У заяві про поновлення строку звернення до суду [PERSON] зазначає, що дійсно він отримав копію наказу про своє звільнення у лікарні, коли він перебував на стаціонарному лікуванні, (коли саме це було він е пам`ятає). 30 березня 2018 року його лікарняний було закрито, і він одразу звернувся а звернувся за допомогою до юриста та подав дану позовну заяву до суду. Згідно статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно статті 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Приймаючи до уваги той факт, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні до 30 березня 2018 року, що підтверджується відповідними листками непрацездатності, суд вважає, що причина пропуску позивачем місячного строку звернення до суду є поважною та вважає за необхідне поновити цей строк. Згідно ч. 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Згідно статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказі в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи зазначені норми права, з`ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо і у їх сукупності, суд приймає їх до уваги і вважає, що надані на обґрунтування позову докази є недостатніми, і в судовому засіданні не встановлено порушень з боку відповідача при проведенні звільнення позивача, що є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed