Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з ПАТ «СК «Інгосстрах» заборгованість у сумі 4493,54 грн, як інфляційних та 2453,74 грн - 3 % річних за порушення строку виплати страхового відшкодування по договору страхування №CNH0009985AU від 10 травня 2006 року, та стягнення 500 грн, у відшкодування завданої моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 29 березня 2009 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу позивача, однак 15 квітня 2009 року сторона відповідача відмовила у виплаті страхового відшкодування в сумі 23638,23 грн, однак дана сума та сума судових витрат (357 грн) була стягнута за рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 жовтня 2010 року, яке було залишене без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 22 листопада 2010 року. Як було встановлено судом останній документ сторона відповідача отримала 16 квітня 2009 року, отже рішення про виплату відповідач зобов'язаний був прийняти в строк до 29 травня 2009 року і в строк до 13 червня 2009 року здійснити виплату страхового відшкодування, але виплата була здійснена лише 15 листопада 2012 року в примусовому порядку Державною виконавчою службою. Отже попередньо, посилаючись на приписи ст.ст.526, 626 ЦК України, [PERSON] просив стягнути на свою користь інфляційні витрати та 3 % річних у зв'язку з простроченням сплати страхового відшкодування за період з 13 червня 2009 року по 15 листопада 2012 року та сплати судових витрат за судовим рішенням за період з 22 листопада 2010 року по 15 листопада 2012 року. Крім того, позивач просив стягнути на його користь 500 грн, як грошової компенсації моральних страждань. /а.с.1, 2/ 26 березня 2014 року заочним рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області позов [PERSON] було задоволено частково, стягнуто з ПАТ «СК «Інгосстрах» на його користь 2914,59 грн, як пені за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування по договору страхування №CNH0009985AU від 10 травня 2006 року, а у задоволенні позовних про стягнення інфляційних виплат за порушення строку виплати страхового відшкодування та 3 % річних і моральної шкоди - відмовлено. /а.с.25, 26/ 06 травня 2014 року, за заявою сторони відповідача, зазначене вище заочне рішення скасоване, справу призначено для розгляду в загальному порядку. /а.с.52, 53/ У заяві про перегляд рішення суду представник відповідача, крім іншого, зазначила, що згідно ст.20 Закону України «Про страхування» страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. Згідно ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік, отже виходячи з обставин справи та змісту позовної заяви про ймовірне порушення свого права позивачу стало відомо ще 13 червня 2009 року або 15 листопада 2012 року, однак з позовною заявою він звернувся лише у лютому 2014 року, тобто з пропуском позовної давності. /а.с.34-36/ Під час нового судового засідання від представника позивача надійшла заява з частковою зміною підстави позову та зменшенням позовних вимог, оскільки умовами договору страхування була передбачена майнова відповідальність страховика в розмірі 0,01 % від належної до сплати суми за кожен день прострочення, отже за 1233 днів прострочення виплати страхового відшкодування відповідач повинен сплатити пеню в розмірі 2914,59 грн. /а.с.56/ У судовому засіданні представник позивача змінені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та заявив, що позивач не пропустив строк позовної давності адже про своє порушене право дізнався лише у грудні 2013 року, коли він як представник [PERSON] ознайомився з цивільною справою №2-4110/10 у Деснянському районному суді м. Чернігова. Представник відповідача у судовому засіданні підтримав раніше подані заперечення, просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] у зв'язку з пропуском строку позовної давності. З'ясувавши усі обставини, на які посилаються сторони та дослідивши докази, якими вони обґрунтовують свої правові позиції, суд прийшов до наступного. Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 жовтня 2010 року, залишеного без змін 22 листопада 2010 року ухвалою апеляційного суду Чернігівської області, з ПАТ «СК «Інгосстрах» на користь позивача [PERSON] стягнуто 23638,23 грн страхового відшкодування по договору страхування №CNH0009985AU від 10 травня 2006 року та 357 грн, у відшкодування судових витрат. Зокрема судовими інстанціями було встановлено, що 10.05.2006 між сторонами укладено договір страхування наземного транспорту, згідно умов якого був застрахований автомобіль марки «ЗАЗ-110307», р.н. [NUMBER], що належить [PERSON] Відповідно до копії страхового акту від 15.04.2009 №И-5893 29.03.2009 р. сталася ДТП за участю застрахованого транспортного засобу і подія визнана страховою. У виплаті страхового відшкодування стороною відповідача було відмовлено на підставі п.п.15.1.4., 15.2., 16.2. Умов страхування, у зв'язку з неподанням страхувальником копії протоколу медичного огляду. Згідно копії протоколу медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп'яніння №105 від 29.03.2009 р., виданого Менською ЦРЛ, позивач був тверезий. Як свідчить вхідний №424, даний акт надійшов до відповідача 16.04.2009 р., що не заперечувалось у судовому засіданні. /а.с.8-10/ 14 грудня 2010 року позивачу було видано виконавчий лист і як видно з постанови про закінчення виконавчого провадження 15 листопада 2012 року рішення суду згідно виконавчого листа виконано фактично. /а.с.11, 12/ Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини регламентовані Законом України «Про страхування» від 07.03.1996 р. N85/96-ВР, який у ст.20 зазначає, що страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. Аналогічна норма права закріплена і у ст.992 ЦК України. З дослідженого судом договору страхування №CNH0009985AU від 10 травня 2006 року встановлено, що страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування шляхом сплати страхувальнику пені у розмірі 0,01 % від належної до сплати суми за кожен день прострочення (п.3.1.3 договору). /а.с.3-7/ Отже, оскільки сторони між собою у договорі визначили майнову відповідальність за невиконання зобов'язання по страховій виплаті, то змінена правова позиція позивача є обґрунтованою та такою, що ґрунтується на нормах цивільного права і умовах договору страхування, однак позиція [PERSON] про наявність підстав для стягнення на його користь 500 грн у відшкодування моральної шкоди є безпідставною і недоведеною. У свою чергу з матеріалів справи, зокрема з документів наданих на запит суду Жовтневим відділом ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції, встановлено, що грошові кошти в сумі 23638,23 грн (страхове відшкодування за рішенням суду на користь [PERSON]) надійшли з ЗАТ СК «Інгосстрах» 10.01.11 р., які згідно платіжного доручення №349 від 15.02.2011 року були перераховані [PERSON] у повному обсязі. Слід зазначити, що згідно приписів ст.ст.256, 258, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу і до вимог про стягнення неустойки, різновидом якої є пеня, позовна давність встановлена у межах одного року, перебіг якого починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Наслідком спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК). На думку суду однорічний строк позовної давності про стягнення неустойки у даній справі розпочався з набранням судовим рішенням законної сили про стягнення на користь позивача страхового відшкодування (22.11.2010 р.), адже між сторонами договору страхування виник спір, і з цього моменту позивач мав право вимоги пені, як то передбачено договором, однак він цим правом не скористався. Не скористався він зазначеним правом і після отримання від ВДВС повної суми страхового відшкодування, що мало місце 15.02.2011 року. Отже, підсумовуючи викладене, враховуючи час звернення позивача до суду (26.02.14 р.), у задоволенні позову [PERSON] про стягнення пені за прострочення виплати суми страхового відшкодування слід відмовити на підставі ч.3 ст.267 ЦК України за спливом позовної давності в один рік, про застосування якої заявлено ПАТ «СК «Інгосстрах». На підставі викладеного й у відповідності із ст.ст.11, 16, 23, 258, 260, 261, 267, 992 ЦК України, Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 р. N85/96-ВР,

Outcome: dismissed