Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті його діда [PERSON], [INFO], який помер 27 травня 2016 року на тимчасово окупованій території України - в м.Севастополь АРК, перебуваючи в гостях у рідні. Родичі йому повідомили про смерть діда та про те, що вони зареєстрували його смерть в м.Севастополь, отримавши свідоцтво про смерть серії 1-КМ №511824, видане відділом запису актів громадянського стану Балаклавського району міста Севастополь від 30.05.2016 року. Встановлення цього факту йому потрібно для оформлення свідоцтва про смерть та спадщини. Так, після смерті діда залишилась спадщина у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,92 га, яка розташована на території Новосамарської сільської ради Красноокнянського району Одеської області, та яка належала йому на праві приватної власності згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА №357138 від 29.07.2005 року. Дід залишив заповіт, яким зазначену земельну ділянку заповів йому. Він звернувся до Великомихайлівської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак йому пояснили, що надане ним свідоцтво про смерть є недійсним та не створює правових наслідків. Тому він звернувся до Красноокнянського районного відділу ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області для реєстрації смерті [PERSON], однак йому було відмовлено з тих же підстав. Тому він змушений встановлювати факт смерті його діда в судовому порядку. Заявник в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність. На задоволенні заяви наполягає /а.с.45/. Представник заінтересованої особи до суду не зявився, про причини неявки не повідомив, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Однак від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Позицію по суті справи не висловив /а.с.34/. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон) передбачено, що тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій (п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону). Державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків (ч. 1 - ч. 3 ст. 9 Закону). Згідно ст. 17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації смерті є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров'я або судово-медичною установою документ встановленої форми, що підтверджує факт смерті. За відсутності такого документа, що підтверджує факт смерті, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту смерті. Згідно свідоцтва про смерть серія І-КМ №511824, виданого 30 травня 2016 року відділом запису актів громадянського стану Балаклавського району міста Севастополя Управління запису актів громадянського стану міста Севастополя, [PERSON] помер 27 травня 2016 року /а.с.11/. Відомості про причини смерті відсутні. Зазначене свідоцтво видане незаконно створеним органом виконавчої влади Російської Федерації на тимчасово окупованій території України. Красноокнянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області відмовив у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], посилаючись на те, що відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоровя або судово-медичною установою. Заявником для підтвердження факту смерті [PERSON] предявлено свідоцтво про смерть, видане органами влади тимчасово окупованої території України, які не мають повноважень на здійснення відповідних дій, у звязку з чим вказане свідоцтво є недійсним і не може бути підставою для державної реєстрації смерті особи /а.с.17/. Після смерті [PERSON] залишилась спадщина у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,92 га, яка розташована на території Новосамарської сільської ради Красноокнянського району Одеської області, та яка належала йому на праві приватної власності згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА №357138 від 29.07.2005 року /а.с.13/. Заявник [PERSON] є онуком [PERSON] /18, 19, 20/. Як вбачається з наданої Великомихайлівською районною державною нотаріальною конторою копії спадкової справи №600/2016 до майна померлого 27 травня 2016 року [PERSON], з заявою про прийняття спадщини після смерті останнього звертався лише заявник, однак йому було розяснено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що предявлене ним свідоцтво про смерть [PERSON] є недійсним, так як видане органом, створеним у порядку, не передбаченому законодавством України на тимчасово окупованій території України /а.с.36-43/. Факт, про встановлення якого просить заявник, має для нього юридичне значення, оскільки відповідно до ст. 17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації смерті та відповідно отримання свідоцтва про смерть, є рішення суду про встановлення факту смерті. Свідоцтво про смерть заявнику потрібне для оформлення спадщини. Оцінюючи свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Крім того, Європейський суд з прав людини послідовно розвинув цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих фактично органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та практику Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що факт, про встановлення якого просить заявник підтверджений та має для заявника юридичне значення, а тому заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved