Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності на ј частини будинковолодіння. В обґрунтування\~своїх позовних\~вимог покликається\~на те,\~що він\~успадкував будинковолодіння\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~ яке\~належало до\~майна колгоспному\~двору.\~Рішенням Яворівського\~районного суду\~ Львівської\~області від\~17.02.2011\~року,у цивільній справі за позовом [PERSON] та\~ [PERSON] до\~Бірківської сільської\~ради народних\~депутатів Яворівського\~району Львівської\~області,\~треті особи\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~про скасування\~рішення Бірківської\~сільської ради,\~свідоцтва про\~права власності\~на нерухоме\~майно,\~визнання права\~на ј\~частини домоволодіння.\~Визнано за\~ [PERSON] право\~власності на\~ј частину\~домоволодіння та\~визнано за\~ [PERSON] право\~власності на\~ј частину\~домоволодіння [ADDRESS] .\~Рішення №\~8\~від 25\~лютого 2010\~року Бірківської\~сільської ради\~Яворівського району\~Львівської області,\~відповідно до\~якого право\~власності на\~житловий будинок\~ [ADDRESS] в\~цілому належить\~ [PERSON] скасовано.\~Рішення набрало\~законної сили.\~Однак в\~лютому 2021\~року він\~дізнався що\~ні за\~ним,\~ні за\~ [PERSON] \~право власності\~на ј\~частину домоволодіння\~не зареєстроване.\~Просить визнати\~право власності\~на ј\~частину домоволодінняза адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 17.08.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 19.10.2021 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача адвокат Задворняк В.В. подала до суду заяву у якій просить справу слухати у їх відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідачаІвано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Треті особи у судове засідання повторно не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи судом повідомлені належним чином, а тому суд вважає за можливе розглянути справу в їх відсутності на підставі наявних у справі матеріалів. Згідно з ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки у судове засідання 02.12.2021 року не з`явились всі учасники справи, датою ухвалення рішення, у відповідності до положень ч.5\~ст.268 ЦПК України, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали даної справи в їх сукупності, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст.10,11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. При розгляді справи суд повинен всебічно та повно дослідити всі обставини справи, з метою усунення всіх суперечностей, розглянути всі доводи сторін та винести обґрунтоване, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.3 ст.213 ЦПК України). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 17.02.2011 року у цивільній справі за позовом [PERSON] та [PERSON] до Бірківської сільської ради народних депутатів Яворівського району Львівської області, треті особи [PERSON] , [PERSON] , про скасування рішення Бірківської сільської ради, свідоцтва про права власності на нерухоме майно, визнання права на ј частини домоволодіння позов було задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на ј частину домоволодіння та визнано за [PERSON] право власності на ј частину домоволодіння [ADDRESS] . Рішення № 8 від 25 лютого 2010 року Бірківської сільської ради Яворівського району Львівської області, відповідно до якого право власності на житловий будинок [ADDRESS] в цілому належить [PERSON] скасовано. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25.11.2011 року рішення Яворівського районного суду Львівської області від 17.02.2011 року залишено без змін. Рішенням встановлено, що згідно з погосподарських книг за період з 1986 по 1993 рік в [ADDRESS] проживали [PERSON] - голова двору, [PERSON] - дружина, [PERSON] - дочка, [PERSON] - син, [PERSON] - син та [PERSON] . Згідно з погосподарських книг за період з 1991 року по 1995 рік в [ADDRESS] проживали [PERSON] голова двору, [PERSON] - брат, [PERSON] - брат та [PERSON] племінник, [PERSON] внук, [PERSON] внук, [PERSON] невістка, [PERSON] внук та [PERSON] - внук. У відповідності до повідомлення Бірківської сільської ради № 66 від 24 лютого 2010 року, направленої [PERSON] , згідно записів по господарських книг 1991-1995 рр, переданих Ясниською сільською радою Яворівського району Львівської області, господарем двору рахується [PERSON] , на підставі якого документа внесені дані невідомо. Згідно з погосподарського обліку форми № 1, особовий рахунок № [NUMBER] , за адресою [ADDRESS] , головою домогосподарства записано [PERSON] , також членами домогосподарства є [PERSON] брат, [PERSON] дружина брата, [PERSON] племінник. Такаж інформація міститься в рахунку № [NUMBER] за № [NUMBER] (номер за земельнокадастровою книгою). Відповідно до ст.120 ЦК УРСР 1963 року, яка діяла до 16.12.1993 року, колгоспний двір це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.123 ч.2 цього Кодексу, розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівних часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до ст.4 Постанови Верховної Ради України «Про ведення в дію Закону «Про власність» (885-12), загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Окрім цього відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22 грудня 1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили частку в його майні. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення правовідносин), майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення правовідносин), розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Чинне законодавство не містить визначення поняття колгоспного двору, що регулювалося відповідними положеннями Цивільного кодексу Української РСР у редакції 1963 року, які були виключені у 1993 році (Закон України від 16 грудня 1993 року № 3718-XII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності з 18 січня 1994 року). Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого були членами колгоспу, брали участь особистою працею в колгоспному виробництві та отримували від цього основні доходи і спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці, виділеній колгоспом. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З вищенаведеного можна дійти висновку, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Визнання за позивачем права приватної власності не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог є підстави для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved