Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] втратившою право користування житлом, а саме : домоволодінням [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що являється власником домоволодіння [ADDRESS] , однак, в будинку зареєстрована відповідачка по справі [PERSON] , яка не проживає в даному будинку з 2014 року. Факт не проживання відповідачки [PERSON] в спірному будинку підтверджується відповідим актом. Реєстрація відповідачки в будинку викликає труднощі у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своєю власністю, у зв`язку з чим просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 12 червня 2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. Відповідачка - [PERSON] , яка належним чином повідомлялася про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження, своїм правом подати відзив на позов, у встановлений судом строк, не скористалася. Про розгляд справи повідомлялася через опублікування у мережі Інтернет за веб-адресою: mkm.zk.court.gov.ua. Крім того, клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а тому відповідно до частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними в справі матеріалами. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 07.11.2019 року, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.11.2019 року, індексний номер витягу 187979068, будинок [ADDRESS] на праві приватної власності належить позивачу [PERSON] (а.с.6-7, 8-9). Згідно довідки виданої центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 07.11.2019 року за № 01-40/13385 вбачається, що в будинку [ADDRESS] зареєстрована відповідач [PERSON] (а.с.12). Згідно відповіді на запит щодо реєстрації відповідача [PERSON] в будинку [ADDRESS] наданої начальником центру надання адміністративних послуг від 10.06.2020 року за №8670/01-40 відповідач зареєстрована (а.с.16). Факт не проживання відповідача в домоволодінні [ADDRESS] з 2014 року, підтверджується актом від 12.08.2020 року за №76 (а.с.27). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475\\97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України) Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач втратила право на користування будинком [ADDRESS] у зв`язку з її відсутністю за місцем проживання понад встановлений законом строк, а тому позов про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати.

Outcome: approved