Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], Івано-Франківської міської ради про визнання недійсним рішення Івано-Франківської міської ради, державного акту на право власності на землю, договору купівлі-продажу земельної ділянки. В обґрунтування позову позивач вказувала, що є власником земельної ділянки кадастровий номер 2610193001:15:001:0296, площею 0,0063 га, яка знаходиться на [ADDRESS] поруч будинку № 44а в м. Івано-Франківську. Ця земельна ділянка призначена для ведення особистого селянського господарства і належить позивачу на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 24.11.2009р. З лівої сторони земельна ділянка позивача межує із земельною ділянкою, яка належала відповідачу [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 24.11.2009р., виданого згідно до рішення 45 сесії 5 демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 22.09.2009р. Площа цієї земельної ділянки 0,0689 га. кадастровий номер 2610193001:15:001:0295. Знаходиться вона на [ADDRESS] поруч будинку № 46 в м. Івано-Франківську і також призначена для ведення особистого селянського господарства. Приватизацію вказаних земельних ділянок позивач і відповідач [PERSON] здійснювали одночасно. Надалі [PERSON] продав належну йому земельну ділянку [PERSON] згідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.01.2014р. Як вказує позивач після придбання землі [PERSON], останній повідомив їй, що він мас намір змінити цільове призначення земельної ділянки з ведення особистого селянського господарства на здійснення будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. А також не чекаючи на прийняття Івано-Франківською міською радою відповідного рішення він встановить по межі своєї земельної ділянки капітальну огорожу і розпочне будівельні роботи. Як вдалося з'ясувати позивачу після цієї розмови, земельна ділянка [PERSON] і попереднього власника [PERSON] по межі лінія АБ у акті позивача (акт [PERSON] лінія ГА) накладається на земельну ділянку позивача приблизно на 1 (один) метр. Фактично ця частина земельної ділянки позивача з укладенням договору купівлі-продажу перейшла у власність [PERSON], бо, як вказано у акті встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі позивача, межі земельної ділянки проходять по умовній межі. Це означає, що між земельними ділянками сторін відсутня тверда межа у вигляді того чи іншого межового знаку. Крім того, у Технічній документації із землеустрою, яку виготовляв [PERSON]. є рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 263 від 22.06.І999р. згідно до п. 4 якого [PERSON] було передано в тимчасове користування терміном на три роки земельну ділянку площею всього 0,0432 га поруч будинковолодіння № 46 по [ADDRESS] в м. Івано-Франківську. Решту 0,0257 га приєднано за рахунок зелених насаджень лип та тополь, які служать украпленням дамби вздовж берега річки Бистриця-Надвірнянська, і не належать до земель, призначених для ведення особистого селянського господарства. Будь-яких рішень щодо зміни цільового призначення землі та передачі в користування [PERSON] додатково 0,0257 га землі Івано-Франківською міською радою ніколи не приймалося. Позивач вказує, що ч. 1 ст. 20 Земельного кодексу України, зазначає, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам чи визнання недійсними угод щодо земельних ділянок, як це передбачено ст. 21 ЗК України. Згідно зі ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом. зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. З посиланням на наведене вище сторона позивача прохала визнати недійсним та скасувати п. 47 додатку 2 рішення 45 сесії 5 демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 22.09.2009р. про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки для ведення особистою селянського господарства площею 0,0689 га по [ADDRESS] поруч будинку № 46 в м. Івано-Франківську; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку від 24.11.2009р., виданий на ім'я [PERSON] на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0689 га по [ADDRESS] поруч будинку № 46 в м. Івано-Франківську, кадастровий номер 2610193001:15:001:0295; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 31.01.2014р., посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 175, укладений між [PERSON] і [PERSON], згідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив земельну ділянку для ведення особистою селянською господарства площею 0,0689 га по [ADDRESS] поруч будинку № 46 в м. Івано-Франківську, кадастровий номер 2610193001:15:001:0295; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний помер 12053800 від 31.03.2014р., номер запису про право власності 5174149. Відповідач [PERSON] через свого представника [PERSON] подав заяву про застосування позовної давності до вимог позивача про визнання недійсним та скасування п. 47 додатку 2 рішення 45 сесії 5 демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 22.09.2009 р. про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,0689 га по [ADDRESS] поруч будинку № 46 в м. Івано-Франківську; визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку від 24.11.2009р., виданого на ім'я [PERSON] на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0689 га по [ADDRESS] поруч будинку № 46 в м. Івано-Франківську, кадастровий номер 2610193001:15:001:0295,та відмовити в задоволенні позовних вимог у цій частині мотивуючи свою заяву тим, що згідно до ст. 257 загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.І ст. 261 ЦК України). При проведенні робіт із землеустрою, щодо оформлення права власності [PERSON] на земельну ділянку, 09 червня 2009 року складений акт встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі [PERSON] Даний акт підписувався суміжними землекористувачами, в тому числі [PERSON], підпис якої засвідчив, що ніяких претензій при встановленні меж суміжними землекористувачами не виявлено. Межі та площа земельної ділянки суміжними землекористувачами погоджено. Тобто, фактично, підписуючи акт встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі 09.06.2009р. [PERSON] знала (на її думку) про порушення свого права, проте лише 19.08.2014 року позивачем було подано позов до Івано-Франківського міського суду про визнання недійсним рішення Івано-Франківської міської ради, державного акту на право власності на землю, договору купівлі-продажу земельної ділянки. Також відповідач [PERSON], не погоджуючись із доводами позовної заяви, подав заперечення щодо всіх заявлених вимог позивача, в якому вказав, що позов є безпідставними, з таких підстав. Позивач вказує, що відповідач використовує належну йому земельну ділянку не за цільовим призначенням, посилаючись лише на те, що відповідач начебто «має намір встановити по межі своєї земельної ділянки капітальну огороду». Але встановлення огорожі по межі належної відповідачу земельної ділянки не є зміною її цільового призначення. Встановлення огорожі є правом власника земельної ділянки, яке він реалізовує з метою забезпечення цілісності і збереження належного йому майна (земельної ділянки), недопущення можливості самовільного заняття земельної ділянки суміжними землекористувачами чи іншими особами. Як правильно зазначає позивач, приватизацію земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства позивач і відповідач здійснювали одночасно. Зазначаючи, що відповідач використовує земельну ділянку не за цільовим призначенням, позивачкою на земельній ділянці (призначеної для особистого селянського господарства) збудовано гараж, що явно суперечить цільовому призначенню належної їй земельної ділянки. Твердження позивача, про те, що межі земельної ділянки відловідача накладаються на її земельну ділянку «приблизно на 1 метр» не відповідає дійсності. Оскільки, при проведенні робіт із землеустрою, щодо оформлення права власності [PERSON] на земельну ділянку, 09 червня 2009 р. складений акт встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі [PERSON] Даний акт підписувався суміжним землекористувачами, в тому числі позивачкою, підпис якої засвідчив, що ніяких претензій при встановленні меж, суміжними землекористувачі не виявлено. Межі та площа земельної ділянки суміжними землекористувачами погоджено. Більше того, вищевказаний гараж виявився частково розташованим в межах належної відповідачу земельної ділянки, що підтверджується Актом підтвердження-встановлення земельної ділянки від 19.09.2014 р., складеним виконавцем робіт Івано-Франківського міського відділу ДЗК, встановлено, що частина земель ділянки, належної відповідачу (зокрема 0,0006 га) забудована гаражем, тобто самовільно зайнята, а факт самовільного зайняття позивачем земельної ділянки, яка належить відповідачу підтверджується висновком Державної інспекції сільські господарства в Івано-Франківській області. Відтак просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] подав письмове заперечення. в якому вказав, що позовну заяву не визнає, оскільки вважає її безпідставною, зважаючи на наступне. Позивачка не має права на звернення до суду з таким позовом, оскільки немає порушення її прав. Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, нормативно правовий акт виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Тобто дана стаття передбачає можливість оскарження діяльності органів виконавчої влади носієм цивільного права до суду. Із змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів не зрозуміло, яке право позивачки порушено, і, відповідно, підлягає судовому захисту. Відповідач звертає увагу суду на те, що навпаки позичкою порушувалось його право власності на земельну ділянку, а зараз порушується право власності на земельну ділянку гр. [PERSON] шляхом самовільного зайняття частини належної гр. [PERSON] земельної ділянки площею 0.0006 га та будівництва на ній гаражу та асфальтової площадки, що підтверджується відповідними доказами, а саме: листом Державної інспекції сільського господарства в Івано-Франківській області від 29.09.2014 р. № 04-01/2906, планом землекористування, виготовленим Івано-Франківським міським відділом Івано-Франківської регіональної філії Центру державного земельного кадастру та фотографіями, що додаються. Також відповідач вказує, що йому відомо, що позивачкою чиняться перешкоди у встановленні гр. [PERSON] огорожі по межі належної йому земельної ділянки. Відповідач зазначає, що позов є безпідставним по суті заявлених вимог. Позивачка у своїй позовній заяві вказує на порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель як на підставу для визнання недійсним рішення Івано-Франківської міської ради від 22.09.2009р. Однак ніякої зміни цільового призначення земельної ділянки, яка була в користуванні відповідача і яку він приватизував, не було. Весь час, починаючи з 1999 року, відповідач використовував її за призначенням. Це підтверджується відповідними довідками та висновками, які містяться в матеріалах Технічної документації із землеустрою щодо оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства. Твердження позивачки про те, що частина землі площею 0.0257 га, яку він приватизував, належать до земель зелених насаджень лип та тополь, які служать укріпленням для дамби вздовж берега річки Бистриця - Надвірнянська, є безпідставними і не підтверджуюся жодними доказами. Частина земельної ділянки, яку приватизував відповідач, і на якій росте декілька дерев, не відноситься до прибережної захисної смуги, так як вона знаходиться далеко за межами захисної прибережної смуги, а саме на відстані приблизно 300 м. Відповідно до ст. 60 Земельного кодексу України, ч. 1 ст. 87 Водного кодексу України прибережна захисна смуга по берегах встановлюється для малих річок - 25 м., для середніх - 50 м, для великих -100 м. Враховуючи викладене, вважає, що набув право власності на земельну ділянку законно, а Івано-Франківська міська рада при винесенні оскаржуваного рішення не допустила порушення вимог чинного законодавства та прав позивачки. Відповідач також зазначає, що відповідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивачка пропустила без поважних причин строк звернення до суду з позовом про визнання недійсним рішення Івано-Франківської міської ради від 22.09.2009 р., оскільки ще при його винесенні їй було про нього відомо. Матеріалами справи підтверджується, що приватизація землі позивачкою і відповідачем, її сусідом, проводилась одночасно. Одночасно виготовлялась і затверджувалась одним і тим рішенням технічна документація із землеустрою щодо оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку, одночасно (та сама дата) видавався Державний акт на право власності на земельну ділянку. Таким чином, Позивачка, звернувшись із позовною заявою 19.08.2014р., пропустила трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Просив застосувати позовну давність , яка є підставою для відмови позивачу в позові та відмовити позивачу в позові по суті за безпідставністю заявлених вимог. Сторона позивача в свою чергу долучила до матеріалів справи письмові пояснення, з яких вбачається наступне. Щодо застосування позовної давності сторона вказує, що представником відповідача [PERSON] подана заява про застосування позовної давності до позовних вимог [PERSON] з підстав того, що позивачка, підписуючи акт встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування від 09.06.2009р., повинна була знати про порушення свого права. Сторона позивача вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки у 2009 році [PERSON] було надано на підпис лише план земельної ділянки та акт встановлення її меж на площу 0,0689 га. Технічна документація із землеустрою щодо оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON], що не була сформована і позивачці не було відомо про існування рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 22.06.1999р. № 263, згідно якого у тимчасове користування [PERSON] було надано земельну ділянку площею всього лише 0,0432 га строком лише на три роки, а не 0,0689 га. Про існування даного факту [PERSON] стало відомо тільки у 2014 році, коли склалася конфліктна ситуація через продажу [PERSON], його земельної ділянки [PERSON] Відповідно до ст. 256 і 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ч. 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто законодавець пов'язує початок перебігу строку позовної давності не з моментом підписання того чи іншого документу, а саме з моментом коли особа дізналася про порушення свого права. Тому вважає, що строк на звернення до суду з позовом [PERSON] не пропущено. Щодо підстав визнання недійсним рішення міської ради та державного акту на землю [PERSON] Як слідує з матеріалів технічної документації із землеустрою щодо оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] відповідач був землекористувачем земельної ділянки площею всього лише 0,0432 га строком лише на три роки згідно рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 22.06.1999р. № 263. А тому його право користування земельною ділянкою цієї площі завершилося 22.06.2002р. Будь-яких інших рішень щодо продовження користування цією земельною ділянкою [PERSON] Івано-Франківською міською радою не приймалося. Відповідно земельна ділянка 23.06.2002р. стала вільною. У 2009 році [PERSON] здійснює приватизацію земельної ділянки, право користування якою він втратив ще у 2002 році, а також земельної ділянки площею 0,0257 га, якою він ніколи не користувався. Більше того, на земельній ділянці площею 0,0257 га згідно до схеми з технічної документації із землеустрою щодо оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] росли багаторічні зелені насадження -липи і тополі, тобто ця земельна ділянка не могла належати до земель, призначених для ведення особистого селянського господарства. Як передбачено ч. 6, 7 і 8 ст. 118 ЗК України в редакції на момент приватизації цих земель [PERSON], громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної. Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали. передбачені частиною п'ятою статті 151 цього Кодексу, а також висновки конкурсної комісії (у разі відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються у порядку, встановленому статтею 151 цього Кодексу. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Згідно ч. 10 ст. 151 ЗК України після отримання висновків органів, зазначених у частині сьомій цієї статті, про можливість відведення земельної ділянки для цілей, зазначених у заяві (клопотанні), та рішення Верховної Ради України (у разі необхідності) відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування, згідно із своїми повноваженнями, у двотижневий строк розглядає матеріали вибору земельної ділянки і приймає рішення про затвердження зазначених матеріалів та надає дозвіл і вимоги на розроблення проекту відведення земельної ділянки або мотивоване рішення про відмову. Постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004р № 677 затверджено Порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Цим Порядком визначено, що у випадку, коли земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається у користування або безоплатно передається без зміни її цільового призначення, то проект відведення такої земельної ділянки може не розроблятися. Межі земельних ділянок площами 0,0432 га і 0,0257 га в натурі не встановлювалися. А земельна ділянка площею 0,0257 га. не була призначена для ведення особистого селянського господарства. Тому для отримання [PERSON] безоплатно у власність земельної ділянки обов'язково необхідно було розробляти проект відведення. Щодо порушення права позивача. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 квітня 2004 р. № 7 власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права. Як громадянка України позивачка відповідно до норми ст. 14 Конституції України мала право на отримання безоплатно у власність будь-якої вільної земельної ділянки на рівні з іншими громадянами. Тому незаконне отримання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0, 0689 га. порушило її конституційні права на отримання у власність землі, оскільки їй не було відомо, що відповідач на момент приватизації землі не був її законним користувачем. В судовому засіданні представники позивача заявлені вимоги підтримали та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON], адвокат [PERSON], відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], представники відповідача Івано-Франківської міської ради [PERSON], [PERSON] просили відмовити у задоволенні позову. Заслухавши сторін і дослідивши матеріали, справи судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Зваживши на викладенні сторонами обставини, враховуючи, що питання про те, чи є поважними обставини, які спричинили пропуск позивачем позовної давності віднесено на розсуд суду, суд вважає за можливе надати захист порушеному праву позивача, незважаючи на закінчення позовної давності, з огляду на те, що причини прогаяння позивачем строку давності є поважним. В даному випадку сплив позовної давності не може становити перепону для реалізації можливості захисту порушеного права, а тому доцільним є поновити позивачу пропущений строк звернення до суду. По суті позову суд вказує таке. Позивач [PERSON] набула права власності на підставі державного акта на земельну ділянку площею 0,0063 га., яка розташована на [ADDRESS] поруч будинку № 44а в м. Івано-Франківську. Підставою видачі державного акта вказано рішення 45 сесії Івано-Франківської міської ради від 22.09.2009р. (а.с. 11) Відповідач [PERSON] набув права власності на підставі державного акта на земельну ділянку площею 0,0689 га., яка розташована на [ADDRESS] поруч будинку № 46 в м. Івано-Франківську. Підставою видачі державного акта вказано рішення 45 сесії Івано-Франківської міської ради від 22.09.2009р. (а.с. 6) Рішенням 45 сесії Івано-Франківської міської ради від 22.09.2009р. затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на землю та передано у власність, згідно ст. ст. 81, 118 ЗК України та Постанови Верховної Ради України від 17.02.2004р. №1492-IV, земельні ділянки громадянам для ведення селянського господарства, згідно додатку 2 (п.1, п.п. 1.2, а.с.4). П. 47 Додатку 2 (список громадян, яким передаються в приватну власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства) до вказаного вище рішення №45 зазначено, що земельна ділянка площею 0,0689 га, яка розташована на [ADDRESS] поруч будинку № 46 в м. Івано-Франківську передано в приватну власність для ведення особистого селянського господарства [PERSON] (а.с. зв.4). Статтею 81 ЗК України визначено підстави набуття права власності на земельні ділянки. Частиною першою статті 116 ЗК України, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Отже, указаним положенням визначено правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Такими підставами є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до положень цієї статті (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені частиною п'ятою статті 151 цього Кодексу, а також висновки конкурсної комісії Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (частиною першою статті 116 ЗК України) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушеннями вимог статтей 116, 118 ЗК України є недійсним (правові висновки, висловлені в судовому рішенні ВССУ від 22 лютого 2012 року, справа 6-33727св11). У відповідності до правової позиції, висловленої у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 квітня 2013 року № 6-14цс13 вбачається наступне. Частиною першою статті 116 ЗК України визначено правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Такими підставами є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Статтею 118 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи викладене, а також те, що рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, яке б установлювало право власності на земельну ділянку за відповідачем у справі, яка переглядалася, відсутнє, видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (частиною першою статті 116 ЗК України) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушеннями вимог статтей 116, 118 ЗК України, - недійсним. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7, із змінами і доповненнями внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 року № 2, судам підсудні справи за заявами, зокрема, щодо визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки. При цьому, судом встановлено, що оспорюваний акт видано на підставі рішення органу місцевого самоврядування, при винесенні якого міська рада посилалася на норми ст.118 ЗК України, яка передбачає порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок, які перебували у їх користуванні. Для з'ясування того, чи набула свого часу певна особа право користування земельною ділянкою, а отже, чи може вона приватизувати, необхідно звернутися до нормативних актів, які можуть підтверджувати факт користування такою земельною ділянкою (матеріали інвентаризації земель, дані бюро технічної інвентаризації, витяг із земельно-шнурової книги, реєстрової книги, погосподарської книги тощо). В даному випадку за відповідачем [PERSON], як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до рішення від 22.06.1999р. №263 Виконачого комітету Івано-Франківської міської ради, копію витягу з якого долучено до матеріалів справи, зокрема відповідно до п. 4.1 закріплено земельну ділянку площею 0,0432 га. на [ADDRESS] в тимчасове користування терміном на три роки для ведення городництва (земельна ділянка прилягає до будинковолодіння № 46 на [ADDRESS]) (а.с.5, зв. а.с 5). Покликання сторони позивача щодо того, що Івано-Франківська міська рада не мала права передавати повноваження про надання та вилучення земельних ділянок виконавчому комітету Івано-Франківської міської ради не відповідають дійсності та спростовуються п.3 ст. 3 ЗК України від 13.03.1992 р., яка визначає, що повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. При цьому, само по собі право користування може бути постійним (без заздалегідь встановленого строку) і тимчасовим (строкове). На відміну від діючого Земельного кодексу, попередній Земельний кодекс України (в редакції від 13 березня 1992 року і який регулював правовідносини, що стосуються рішення від 22.06.1999р. №263 Виконачого комітету Івано-Франківської міської ради ) передбачав і право тимчасового користування земельною ділянкою. Так, відповідно до ст. 7 Земельного кодексу України (в редакції від 13 березня 1992 року) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. Тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до двадцяти п'яти років. У разі виробничої необхідності ці строки може бути продовжено на період, що не перевищує одного строку відповідно короткострокового або довгострокового тимчасового користування. Цією ж нормою визначалось, що у тимчасове користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: громадянам України для городництва, сінокосіння і випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства. А також вказано, що Продовження строку користування земельними ділянками, наданими із земель, що перебувають у державній власності, провадиться Радами народних депутатів, які надали їх у користування. При цьому за ст. 4 Земельного кодексу України (в редакції від 13 березня 1992 року) вказано, що у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність. Суб'єктами права державної власності на землю виступають, в тому числі і обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності. Як вбачається із матеріалів справи відповідачу [PERSON] у 1999р. в тимчасове користування виділено 0,0432 га. державних земель (землі міської ради), а в 2009р. у приватну власність він вже отримав 0,0689 га. землі. Стаття 116 Земельного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2002 р., закріплюючи способи безоплатної приватизації, пріоритетного значення надає при цьому приватизації земельних ділянок, які є у користуванні громадян. При цьому чинний ЗК України, не визнає громадян суб'єктами права постійного користування земельними ділянками, проте право постійного користування громадян, набуте за нормами попередньої редакції ЗК України, збереглося, а отже, й збереглося право громадян приватизувати ці земельні ділянки. Водночас, відповідач [PERSON] не був безстроковим (постійним) землекористувачем, тобто землекористувачем без заздалегідь встановленого строку ні в розумінні положень ЗК УРСР від 8 липня 1970 р. (ст.20), ні відповідно до положень ЗК України від 13.03.1992 р., а натомість як, вбачається з матеріалів справи лише тимчасовим землекористувачем терміном на три роки 0,0432 га. державних земель. При цьому, відповідач [PERSON] маючи намір реалізувати своє право у відповідності до статті 118 ЗК України, яка фактично визначає порядок приватизації земельних ділянок громадянами, причому, як «моделі» приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян, так і «моделі» одержання земельних ділянок у власність із земель запасу, обрав «спрощений» варіант, вказавши, що є землекористувачем земельної ділянку, яку бажає отримати у власність. В той же час, з матеріалів справи такого не вбачається, а наявні у справі докази засвідчують, що відповідач [PERSON] був лише тимчасовим землекористувачем терміном на 3 роки, причому земельної ділянки, розміри якої (0,0432 га) значно менші від, тієї, яку він отримав у власність (0,0689 га), та крім того, строк тимчасового користування якою у відповідача закінчився у 2002р., тобто задовго до оформлення права власності у 2009р. шляхом приватизації земельної ділянки, яка ніби-то перебуває у користуванні даного громадянина. Порушені права землекористувачів повинні підлягати захисту способами, передбаченими ст. 152 ЗК України, з обов'язковим дотриманням норм чинного законодавства. Відповідно до вказаної норми захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Таким чином, за змістом ст. 152 ЗК України передбачено спосіб захисту саме шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Така вимога щодо захисту порушених прав власника на землю реалізується зацікавленою особою шляхом звернення до суду з вимогою визнання відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки недійсним. У відповідності до ч.1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Стаття 328 Цивільного кодексу України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, згідно до п. «г» ч. 3 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Таким чином, для того, щоб визнати недійсним правовий акт індивідуальної дії органу місцевого самоврядування, необхідно щоб він одночасно суперечив вимогам закону та порушував права або інтереси інших осіб. В той же час, вимога про визнання протиправним (недійсним, незаконним, неправомірним) індивідуальних актів не містять різних способів захисту, а є одним і тим же способом, сформульованим у різних словесних формах. Отже, стороною позивача обрано належний спосіб захисту свого порушеного права. За приписами ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Згідно ст. 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. За таких обставин, зважаючи на наведене вище, суд частково погоджується із доводами позивача та приходить до переконання, що рішення Івано-Франківської міської ради від 22.09.2009р. про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки для ведення особистою селянського господарства площею 0,0689 га по [ADDRESS] поруч будинку № 46 в м. Івано-Франківську прийнято органом місцевого самоврядування без повного та об'єктивного з'ясування усіх обставин, без дотримання вимог ст. 116, 118 ЗК України, а тому слід визнати недійсним п. 47 додатку 2 рішення 45 сесії 5 демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 22.09.2009р., яким передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку для ведення особистою селянського господарства площею 0,0689 га по [ADDRESS] поруч будинку № 46 в м. Івано-Франківську. Оскільки, право власності на земельну ділянку встановлюється державним актом на право власності на земельну ділянку, а його просять в судовому порядку визнати недійсним, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, так як судом задоволено вимогу про визнання недійсним вищезазначеного рішення, то слід визнати недійсним і Державний акт на право власності на земельну ділянку від 24.11.2009р., який виданий на ім'я [PERSON] на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0689 га по [ADDRESS] поруч будинку № 46 в м. Івано-Франківську, кадастровий номер 2610193001:15:001:0295, який виданий на підставі рішення 45 сесії 5 демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 22.09.2009р. Щодо вимог позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.01.2014р., посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за №175, укладеного між [PERSON] і [PERSON], згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив земельну ділянку для ведення особистою селянською господарства площею 0,0689 га по [ADDRESS] поруч будинку № 46 в м. Івано-Франківську, кадастровий номер 2610193001:15:001:0295; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний помер 12053800 від 31.03.2014р., номер запису про право власності 5174149, то суд вімовляє в їх задоволенні, зазначивши таке. У правовій позиції Верховного Суду України в справі від 31 жовтня 2012 року № 6-53цс12 вказано наступне. Виходячи з норм ст. 116 ЗК України, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку. За змістом ст. 152 ЗК України визнання недійсним державного акта на право власності на землю як самого по собі правовстановлюючого документа, не передбачено зазначеною нормою. Вимога захисту порушених прав власника на землю реалізується зацікавленою особою шляхом звернення до суду з вимогою визнання відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Окрім того Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 грудня 2013 року розглянув справу № 6-94 цс 13, предметом якої був спір про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову. Відтак суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень слід відмовити. Оскільки позивач не заявляв вимоги про стягнення з відповідача понесених судових витрат під час розгляду справи, то суд залишає їх понесеними за сторонами.

Outcome: partial