Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним, третя особа - [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 10 травня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке в подальшому було перейменовано в ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 43-ЕС про надання грошових коштів. Згідно Договору кредиту позивачу у тимчасове користування на умовах строковості, платності було надано кредит в сумі 25000,00 доларів США, зі сплатою 20,00 % річних, з щомісячним погашенням заборгованості згідно графіку погашення кредиту, який зазначено в Додатку № 1 до Договору кредиту. В якості забезпечення виконання кредитних зобов'язань перед відповідачем, з позивачем 10 травня 2007 року був укладений договір іпотеки, який було зареєстровано приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу [PERSON], реєстр № 1857. Згідно умов Договору іпотеки в заставу позивачем відповідачу було надано нерухоме майно, а саме: торгівельний павільйон загальною площею 27,8 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS]. Також в забезпечення кредитних зобов'язань позивача перед відповідачем 10 травня 2007 року між відповідачем та [PERSON] було укладено Договір поруки. Згідно умов Договору поруки [PERSON] у випадку не виконання позивачем обов'язків за кредитним договором, відповідає перед відповідачем як солідарний боржник. На думку позивача, умови щодо платності оспорюваного Договору кредиту є дуже нечіткими, наслідком чого є введення його в оману, так як пункти Договору кредиту та їх зміст містять одне положення, а на практиці їх виконання має зовсім інше значення. Позивач, маючи намір укласти Договір кредиту був оманливо ознайомлений з його змістом, так як відповідач навмисне приховав від нього суттєві положення нарахування процентів за кредитним договором, що, в свою чергу, призвело до заборгованості по сплаті кредитних грошей. Відповідно до Додатку № 1 відповідач надав позивачу неправдиву інформацію стосовно ціни кредиту та порядку його погашення. З розрахунку аудиторської фірми вбачається, що реальна процентна ставка становить 20,08 %, абсолютне значення подорожчання кредиту - 15252,52 доларів США. Тобто, різниця між номінальною процентною ставкою, яка була визначена в Договорі кредиту становить 0,8 % та сума загального подорожчання кредиту становить 6646,29 доларів США. Таким чином, розрахунки відповідача суттєво відрізняються від розрахунків позивача і в даному випадку має місце математичний обман та введення позивача в оману щодо обставин та умов кредитування, оскільки, по-перше, відповідач зловжив довірою позивача, надавши занижені цифрові значення, задля того, щоб вплинути на свідомий вибір позивача, а по-друге, навмисно ввів позивача в оману, надавши йому недостовірну та неповну інформацію щодо умов кредитування. Із вищезазначеного можна зробити висновок, що в Договорі кредиту не встановлено істотну умову - його ціну, оскільки вона є суперечною, та не встановлений порядок здійснення погашення кредиту, тобто відповідачем не був визначений строк користування як грошовими коштами, так і строк дії договору кредиту. Таким чином відповідачем, з метою введення позивача в оману щодо ціни Договору кредиту, якою є процентна ставка, завищено розмір щомісячного платежу та розраховано його із процентної ставки, що не відповідає договірній. Представником відповідача Коваль Д.О. подано письмове заперечення проти позовної заяви, у якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову та зазначає, що при укладенні спірного договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, які були узгоджені сторонами та прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін, правочин був спрямований на отримання кредиту та на його погашення. Всі доводи позивача ґрунтуються на тому, що банк, в порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладанням договору споживчого кредиту не надав споживачу у письмовій формі інформацію, визначену цією нормою закону як обов'язкову. Такі доводи позивача є неправдивими, тому що позивач, як споживач перед укладенням кредитного договору був ознайомлений з усіма умовами кредитування, про що свідчіть його власний підпис під документом від 19.04.2007 р., який був складений позивачем власноруч перед укладанням кредитного договору. Більш того, в період укладання договору позивач погоджувався із всіма умовами укладеного договору, про що свідчать факти повернення ним кредитних коштів в рахунок погашення зобов'язань за кредитним договором. На теперішній час позивач систематично порушує умови укладенного кредитного договору, не сплачує ніяких коштів в рахунок погашення своїх зобов'язань протягом тривалого проміжку часу та станом на 29.04.2014 року має заборгованість в розмірі 72393,30 доларів США. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, обставини, викладені у позовній заяві на підтвердження позовних вимог, підтвердив та просив суд задовольнити позов у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача Коваль Д.О. позовні вимоги не визнала, заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце судового засідання була повідомлена належним чином, про причину неявки суд не повідомила. Вислухавши представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. З матеріалів справи вбачається, що 10.05.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 43-ЕС, згідно з яким відповідач зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти на строк до 10.05.2012 року у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 25000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у відповідності до п.п. 2.2.2 договору. З умовами кредитного договору позивач був ознайомлений в повному обсязі, про що свідчить його підпис на кредитному договорі від 10.05.2007 року. В якості забезпечення виконання кредитних зобов'язань позивача перед відповідачем 10 травня 2007 року між сторонами були укладені договір застави майна та договір іпотеки. Також, в якості забезпечення виконання кредитних зобов'язань позивача перед відповідачем, 10 травня 2007 року між відповідачем та [PERSON] було укладено Договір поруки, згідно з умовами якого [PERSON] у випадку не виконання позивачем обов'язків за спірним кредитним договором, відповідає перед відповідачем як солідарний боржник. З письмових заперечень на позовну заяву вбачається, що протягом певного часу після укладення кредитного договору позивачем виконувалися його умови зі сплати на користь відповідача кредитних коштів. Вказану обставину представник позивача не заперечував в судовому засіданні. Отже, це свідчить про те, що позивач прийняв умови кредитного договору і погодився з ними. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Відповідно до норм Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У наведеному Законі прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. Враховуючи вищевикладене, суд не погоджується з твердженням позивача про те, що він є споживачем послуг по кредитному договору, оскільки після укладення договору 10.05.2007 року між сторонами виникли договірні правовідносини, а сторони по справі у спірних правовідносинах виступають в якості сторін в договорі. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору не може застосовуватись Закон України «Про захист прав споживачів», а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Норми ЦК України не передбачають визнання кредитного договору чи окремих його частин недійсними з підстав порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів». З позовної заяви та пояснень представника позивача вбачається, що положення кредитного договору № 43-ЕС, укладеного ним 10.05.2007 року, порушують його права як споживача послуг, що відповідачем була навмисно прихована інформація щодо повної сукупної кінцевої вартості кредиту та навмисно вказано в договорі занижене значення показників істотних умов договору, чим позивача було введено в оману щодо сукупної кінцевої вартості кредиту. Натомість, судом встановлено, що при укладенні кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, і вони досягли згоди щодо істотних умов даного договору, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін, правочин вчинений у формі, встановленій законом, та був спрямований на отримання кредиту та на його погашення, згідно з умовами даного договору. Оцінюючи в якості доказу наданий позивачем розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, який було проведено ТОВ «Аудиторська фірма «Аудитінформсервіс» 07 червня 2013 року та згідно з яким абсолютне значення подорожчання кредиту складає 15252,52 доларів США, а реальна процентна ставка становить 20,8 %, суд зазначає, що, по-перше, вказаний розрахунок не є висновком експерта, який був попереджений судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків, а по-друге, вказаний розрахунок проведений на підставі вихідних даних, наданих позивачем у зверненні від 23.05.2013 року, тобто за відсутності безпосереднього дослідження кредитного договору № 43-ЕС від 10.05.2007 року. У зв'язку з викладеним суд доходить висновку про неможливість прийняття до уваги вказаного розрахунку в якості належного та допустимого доказу, який би свідчив на користь позивача. Таким чином, враховуючи, що сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов кредитного договору, суд вважає, що принцип рівності сторін в договорі відповідачем не порушено, а тому умови договору є обов'язковими для виконання сторонами договору, які його уклали. За таких обставин суд вважає, що для визнання кредитного договору № 43-ЕС, укладеного 10.05.2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», відсутні законні підстави, а тому позовні вимоги [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним слід залишити без задоволення у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Outcome: dismissed