Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-11 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Камянець-Подільської міської ради про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування вимог вказує, що [INFO] помер його батько [PERSON]. На час відкриття спадщини позивач постійно проживав та був зареєстрований за місцем відкриття спадщини. Після смерті батька відкрилась спадщина на частку в квартирі [ADDRESS], яка належала позивача та батькові на підставі договору міні від 11.03.1996 р. в рівних частках. Звернувшись до приватного нотаріуса Саварчук С.Л. за оформленням спадкових прав, отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спадкодавця у квартирі з посиланням на те, що частка [PERSON] в договорі міни не визначена та в самому договорі міни неправильно зазначено номер квартири та будинку. Просить визнати, що частка [PERSON], який помер [INFO] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становить ? частки; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на ? частку квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON], який помер [INFO]. В суді позивач позов підтримав, просить задовольнити. Представник Кам'янець - Подільської міської радив судове засідання не з'явився, подала заяву про слухання справи у її відсутності, проти задоволення позову не заперечує.. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали цивільної справи в повному обсязі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що в лютому 2007 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим [INFO]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина яка складається з частки в квартирі [ADDRESS], яка належить спадкодавцеві [PERSON] та позивачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності згідно договору міни, укладеного між [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON], [PERSON] та [PERSON], 11 березня 1996 року. Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 17.11.1967 р. [PERSON] народився [INFO], його батьками записані [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 53121175 від 29.08.2018 р. спадкова справа до майна померлого [PERSON] не заводилась. Позивач зареєстрований і проживав на час відкриття спадщини в квартирі [ADDRESS], що підтверджується записами в домовій книзі, відміткою в паспорті на ім'я позивача. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Частиною другою статті 1223 ЦК України визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Так, статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк тривалістю у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частина перша статті 1297 ЦК передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповіднодо статті 67 Закону України «Про нотаріат»свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Кам'янець-Подільського міського нотаріального округу Саварчук С.Л. із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька. Приватний нотаріус Саварчук С.Л. роз'яснила позивачу, що в документі, поданому ним для оформлення спадщини після смерті батька [PERSON] (договір міни, посвідчений Першою Камянець-Подільською державною нотаріальною конторою 11.03.1996 р. за № 1-1154) зазначено адресу нерухомого майна - [ADDRESS]. Але право власності зареєстроване Камянець-Подільським БТІ на квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS], що підтверджується відповідним штампом від 12.03.1996 р., номер запису 20-29/28. Ця ж інформація (адреса квартири) підтверджується даними з технічного паспорту виданого Камянець-Подільським МБТІ 09.11.2017 р. та довідкою-характеристикою, виданою тим же БТІ за № 1889 від 09.11.2017 р. Крім того в договорі міни не зазначено частку квартири, яка належала, що підтверджується листом № 196/02-14 від 27.12.2017 р. Відповідно до договору міни від 11 березня 1996 року [PERSON], [PERSON] передали у власність [PERSON] квартиру за [ADDRESS] в порядку обміну на квартиру за [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право власності на житло квартира [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно договору купівлі-продажу від 4 жовтня 1994 року [PERSON] належала на праві власності квартира за [ADDRESS]. Таким чином зазначена в договорі міни від 11 березня 1996 року про обмін [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] є опискою. Частина 3 ст. 355 ЦК України передбачає, що право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. При цьому спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч. 4 ст. 355 ЦК України). Згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» в осіб, які приватизували житло, виникає право спільної власності. Згідно з ч. 2 ст. 8 зазначеного Закону Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. За ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. У разі ж спільної сумісної власності, частки взагалі не визначаються (ч. 1 ст. 368 ЦК України), але при виділі частки з майна, що є у спільній сумісній власності, кимсь із співвласників, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ч. 2 ст. 370 ЦК України). Отже, і в тому і в іншому варіанті співвласники житла опиняються в рівному становищі, якщо інше не передбачено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно ч.2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно з ч. 2 ст. 1296 ЦК України, якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. За наявності презумпції рівності часток у спільній власності, і в разі, коли свідоцтво видано співвласникам, які мають право спільної сумісної власності на приватизовану квартиру, й один з яких помер, то при оформленні його спадкоємцями права на спадщину враховується рівність часток співвласників цієї приватизованої квартири. В п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. З урахуванням наведеного суд вважає, що відмова нотаріуса в оформленні права на спадщину на квартиру після смерті [PERSON] є неправомірною з мотивів, що квартира перебувала в їхній спільній сумісній власності, і тому не існує тих часток, які підлягали б спадкуванню, тому в частині вимоги про визнання частки [PERSON] відмовити. Позивач належить до кола спадкоємців першої черги після смерті батька [PERSON], інших спадкоємців немає, прийняв спадщину і від спадщини не відмовлявся, у видачі свідоцтва позивачу відмовлено, тобто порушено його цивільне право на отримання спадщини, яке згідно до ст. 16 ЦК України підлягає судовому захисту шляхом визнання права на спадкове майно. На підставі ст.ст. 16 , 355, 357, 370, 392, 1216, 1218, 1258, 1259, 1261, 1296, 1297 ЦК України,

Outcome: partial