Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , вказуючи, що сторони є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу донька [PERSON] постійно мешкала разом із батьком, який займався її розвитком, вихованням та утриманням, оскільки відповідач переважну більшість часу проживає у Республіці Польща, де створила нову родину. Рішенням суду місце проживання неповнолітньої [PERSON] визначено із батьком. Натомість відповідач [PERSON] неправомірним шляхом вивезла дитину за межі України до Польщі та з того часу дитину повернути відмовляється. По суті позовних вимог [PERSON] просив відібрати неповнолітню [PERSON] у матері [PERSON] з Республіки Польща та повернути дитину за місцем проживання батька [PERSON] до України. Ухвалою суду від 26.02.2020 року було відкрите провадження у цивільній справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 03.04.2020 року підготовче провадження у справі було закрите, справу призначено до розгляду. Судом відхилене клопотання представника відповідача адвоката Паскала П.М. про відкладення розгляду справи у зв?язку з тим, що відповідач бажає брати участь в судовому засіданні. Так, представник відповідача вказував, що [PERSON] сповістила йому про своє прибуття до України та перебування на обсервації чи самоізоляції, у зв?язку з чим вона не змогла прибути до суду. Водночас жодних доказів на підтвердження як прибуття [PERSON] на територію України, так і того, що вона є особою, яка підлягає самоізоляції, суду не надано. Відмовляючи у задоволенні такого клопотання суд виходив з положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Справа перебуває у провадженні суду з лютого 2020 року, строк для надання доказів сплинув та, на переконання суду, у учасників справи було достатньо часу для надання суду доказів в обґрунтування своїх позицій. При цьому відповідач також могла взяти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку за допомогою власних технічних засобів, однак, такою можливістю не скористалась. На переконання суду, сторони мають прагнути найскорішого вирішення спору по суті, для чого вживати заходів для своєчасного вчинення необхідних процесуальних дій, уникнення безпідставного відкладення розгляду справи. Оскільки передбачених ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, а інтереси відповідача в судовому засіданні були представлені адвокатом, тож судом відхилене клопотання про відкладення розгляду справи. Інші заяви чи клопотання учасниками справи не подавались, а судом не вирішувались. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник наполягали на позові, вказуючи, що після фактичного припинення між сторонами шлюбних стосунків у 2016 році [PERSON] поїхала на заробітки до Польщі, звідки іноді приїздила на територію України. Весь цей час [PERSON] мешкала разом із батьком, який нею опікувався, займався вихованням та матеріальним забезпеченням. Однак [PERSON] з метою штучного створення умов для вивезення дитини за межі України без дозволу за супроводу батька звернулась до органу опіки, скориставшись тимчасовим перебування дитини за місцем проживання матері, отримавши від органу опіки документ на підтвердження того, що [PERSON] мешкає постійно із матір`ю. При цьому [PERSON] про розгляд цього питання сповіщений не був, адже поштою від імені [PERSON] йому надійшов чистий аркуш паперу, а повідомлення про вручення йому [PERSON] спрямувала до органу опіки, створивши уявлення, що нею направлялась вимога про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за меді України. Також [PERSON] звернулась з позовом про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини, але рішенням суду їй було відмовлено. Не подаючи апеляційної скарги на рішення суду, [PERSON] невдовзі звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання доньки та такий наказ був виданий, копію його [PERSON] не отримав та про існування цього рішення не знав. Після спливу певного часу [PERSON] судовий наказ пред`явила до виконання та отримала довідку від державного виконавця про наявність у [PERSON] заборгованості по аліментам, на підставі якої без згоди та супроводу батька вивезла [PERSON] за межі України. В подальшому за позовом [PERSON] місце проживання доньки було визначено із ним, однак, добровільно [PERSON] [PERSON] до України не повертає, у зв`язку з чим позивач просив про витребування дитини в примусовому порядку. Представник відповідача проти позову заперечував, вказуючи, що дійсно дитини мешкає разом із матір`ю у Польщі, там навчається, тож її інтересам не відповідатиме повернення в Україну. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору вказувала, що до органу опіки звернулась [PERSON] з заявою про перевірку місця проживання дитини з метою вивезення дитини за межі України. До заяви [PERSON] надала документ, який підтверджував отримання [PERSON] поштової кореспонденції, як стверджувала [PERSON] , це запит на дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України, направлений нею відповідачеві. Працівники органу опіки вийшли за місцем проживання [PERSON] та склали розпорядження, підтвердивши, що [PERSON] проживає із матір`ю. [PERSON] не був присутній при засіданні комісії. У березні 2019 року в межах надання висновку у справі про визначення місця проживання дитини представники органу опіки обстежували квартиру, де [PERSON] мешкав разом із дитиною [PERSON] . Потім [PERSON] за вказаним розпорядженням не зверталась, а отримала його копію лише у березні 2019 року, а у липні 2019 року на підставі довідки про наявність заборгованості у [PERSON] по аліментам вивезла дитину за кордон без згоди та дозволу батька. При дослідженні письмових доказів судом встановлено наступне. Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про народження. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.10.2019 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 24.12.2019 року, місце проживання неповнолітньої [PERSON] визначене разом із батьком - [PERSON] Постановою Верховного суду від 18.03.2020 року касаційна скарга [PERSON] на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.10.2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 24.12.2019 року залише без задоволення. Таким чином, за рішенням суду місце проживання неповнолітньої [PERSON] визначено за місцем проживання її батька [PERSON] . Факт того, що неповнолітня [PERSON] наразі перебуває у Республіці Польща, проживаючим разом із [PERSON] сторонами у справі не оспорювався, ці обставини були предметом дослідження в ході розгляду справи про визначення місця проживання дитини, як і обставини вивезення [PERSON] малолітньої дитини за межі України без згоди батька. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 160 ч. 2 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Як вказує ст. 161 ч. 1 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року (далі Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як вказує ст. 9 ч. 3 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Як встановлено рішеннями судів України усіх інстанцій проживання неповнолітньої [PERSON] саме разом із батьком відповідає в повній мірі інтересам дитини. Статтею 162 СК України встановлено, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Як встановлено судом, [PERSON] , отримавши відмову у позові про стягнення аліментів в ході розгляду справи в порядку позовного провадження, всупереч положенням чинного законодавства та приховавши факт існування вищевказаного рішення суду про відмову їй у позові про стягнення аліментів, звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини, а отримавши судовий наказ, звернулась до виконавчої служби, отримавши довідку про наявність у [PERSON] заборгованості по аліментам на утримання [PERSON] . Оскільки на момент звернення до суду з заявою про видачу судового наказу у березні 2018 року [PERSON] навіть не перебувала на території України, адже як зазначено у рішенні суду від 01.10.2019 року вона була відсутня в Україні з 20.11.2017 року по 30.06.2018 року, а отже і [PERSON] на цей час з нею проживати не могла, адже перебувала в Україні, тож використання нею довідки про наявність заборгованості по аліментам та вивезення дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі цієї довідки, зміна в такий спосіб місця проживання дитини, на переконання суду, є самочинним, а отже наявні підстави для відібрання дитини у відповідача та повернення її до України за місцем проживання позивача [PERSON] . Висновки суду про самочинність зміни [PERSON] місця проживання [PERSON] підтверджуються також і тим, що і після набуття законної сили рішенням суду, яким місце проживання [PERSON] визначено саме із батьком, і навіть після відхилення касаційної скарги [PERSON] на рішення судів першої та апеляційної інстанції, відповідач доньку до України не повернула. Будь-яких доказів на підтвердження того, що відібрання дитини та повернення її до місця проживання батька суперечитиме її інтересам, або проживання із батьком створює для [PERSON] якусь небезпеку, суду не надано. Підсумовуючи вищевикладене, суд вбачає підстави для задоволення позову в повному обсягу. Також з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати. З урахуванням положень ст. 430 ЦПК України, з урахуванням необхідності повернення [PERSON] до України до початку навчального року для належного забезпечення її права на освіту, суд вважає за потрібне допустити негайне виконання рішення суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved