Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Обслуговуючого кооперативу «Граніт», [PERSON] , із вимогами про визнання недійсним договору, скасування рішення про державну реєстрацію, визнання права власності та витребування квартири шляхом виселення. У своєму позові [PERSON] просить визнати недійсним договір [ADDRESS] Про дольову участь будівництва житла від 06.01.2006р., укладений між ТОВ «Берег-Будгруп» та [PERSON] ; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] ; витребувати у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] ; судові витрати стягнути з відповідачів. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивачем надано в якості письмових доказів договір № 614 Про дольову участь будівництва житла від 09.01.2006р., що був укладений між ним та ТОВ «Берег-Будгруп», квитанцію до прибуткового ордера № 82 від 08.05.2008р., довідку ТОВ «Берег-Будгруп» за вих. № 9/05-14 від 09.05.2008р., копію декларації про готовність до експлуатації об`єкта, зареєстрованої Департаментом ДАБІ в Одеській області 03.03.2016р. Згідно обґрунтувань позову, [PERSON] сплатив у повному обсязі пайову участь у розмірі 356 651,20 грн. у касу ТОВ «Берег-Будгруп» за будівництво квартири по [ADDRESS] , а отже вважав, що ще 08.05.2008р. набув майнові права на вказану квартиру. Посилався на те, що будинок був введений в експлуатацію ще в березні 2016 року на підставі декларації про готовність до експлуатації об`єкта, зареєстрованої Департаментом ДАБІ в Одеській області 03.03.2016р., замовник - обслуговуючий кооператив «Граніт». Отже, позивач вважає Обслуговуючий кооператив «Граніт» правонаступником прав та обов`язків ТОВ «Берег-Будгруп» як забудовника житлового будинку, в тому числі й за договором № 614 Про дольову участь будівництва житла» від 09.01.2006р. Між тим, після введення будинку в експлуатацію його, [PERSON] , про це сповіщено не було та не запрошено для подальшого оформлення прав на квартиру. Більш того, у подальшому позивачу стало відомо, що у вказаному будинку за привласненою адресою [ADDRESS] , вже тривалий час здійснюється реєстрація прав власності на квартири. У подальшому, позивачу стало відомо, що 06.01.2006р. між ТОВ «Берег-Будгруп» та [PERSON] було укладено договір [ADDRESS] Про дольову участь будівництва житла, об`єктом якої також стала та сама квартира [ADDRESS] , що розташована на 10 поверсі. Між тим, позивач вважає, що даний договір від 06.01.2006р. був укладений між сторонами заднім числом, та ТОВ «Берег-Будгруп» не мало право укладати договір з [PERSON] без згоди [PERSON] , а тому має бути визнаний недійсним. Посилаючись на те, що він є законним власником квартири [ADDRESS] , та остання вибула з володіння [PERSON] поза його волею, вважає, що має право на звернення до суду з відповідним позовом. 10.02.2020р. до суду надійшла заява представника [PERSON] - адвоката Попружко В.В., про заміну позивача його правонаступником. В обґрунтування заяви зазначено, що 28.11.2019р. [PERSON] (первісний кредитор) та [PERSON] (новий кредитор) уклали Договір відступлення права вимоги за Договором №614 Про дольову участь будівництва житла від 09.01.2006р. Відповідно до п.1.1. зазначеного договору Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору, а Новий кредитор приймає права вимоги пайовика, які належать Первісному кредитору за Договором №614 Про дольову участь будівництва житла від 09.01.2006р., укладеному між Первісним кредитором і ТОВ «Берег-Будгруп». Представник позивача - адвокат Попружко В.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючи на те, що [PERSON] (правонаступником якого є [PERSON] ) виконав свої зобов`язання перед ТОВ «Берег-Будгруп» за договором № 614 Про дольову участь у будівництві житла від 09.01.2006р. та тим самим придбав майнові права на квартиру [ADDRESS] . Між тим, після введення будинку в експлуатацію замовником ОК «Граніт», відповідні правовстановлюючі документи на квартиру позивачу видані не були та право власності не оформлено. Від ОК «Граніт» позивачу стало відомо, що відносно тієї ж квартири було укладено договір про пайову участь із [PERSON] 06.01.2006р. Зазначеним вважає, що порушені права позивача. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила у позові відмовити, Посилалась на те, що договір про пайову участь між [PERSON] та ТОВ «Берег-Будгруп» був укладений 06.01.2006р., тобто раніше, ніж із [PERSON] .. За вказаним договором [PERSON] пайові внески були сплачені у повному обсязі та у подальшому було оформлено право власності. Вказував, що усі договір між [PERSON] та ТОВ «Берег-Будгруп» є дійсним та укладеним відповідно до вимог чинного законодавства. Суд, вивчивши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши надані докази, прийшов до наступних висновків. Із матеріалів справи судом встановлено, що 09.01.2006року між ТОВ «Берег-Будгруп» та [PERSON] був укладений договір № 614 Про дольову участь у будівництві житла, відповідно до якого пайовик [PERSON] зобов`язався прийняти дольову участь у будівництві житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , порядок оформлення права власності на яку передбачено п. 6.4 договору. Згідно п. 4.1. Договору вбачається, що загальна вартість 88,28 кв.м. квартири склададє 356 651,20 грн., що на момент складання договору еквівалентно 70 624 доларів США по курсу НБУ за 1 долл. США 5,05 грн. Згідно п. 6.4. Договору оформлення права власності на квартиру здійснюється пайщиком шляхом отримання свідоцтва про право власності на підставі договору, акту прийома-передачі квартири та рішення місцевого органу влади, акту про готовність будинку до експлуатації. [PERSON] до позову надана квитанція до прибуткового касового ордеру № 82 від 08.05.2008р. на суму 356 651,20 грн., виданого ТОВ «Берег-Будгруп» та довідка № 9/05-14 від 09.05.2008р. про майнові права [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Судом встановлено, що [PERSON] спірну квартиру ні ТОВ «Берег-Будгруп», ні ОК «Граніт» не передавали за актом прийому-передачі. У той же час судом встановлено, що 06.01.2006р. (за три дні до укладення між з ТОВ «Берег-Будгруп» та [PERSON] договору № 614 Про дольову участь у будівництві житла) між ТОВ «Берег-Будгруп» та [PERSON] (Пайовиком) був укладений Договір про дольову участь у будівництві житла [ADDRESS], за яким Пайовик зобов`язався прийняти дольову участь в будівництві житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 4.1. Договору загальна вартість 88,28 кв.м. загальної площі придбаної квартири становить 445 814,00 грн. по курсу НБУ за 1 долар США - 5,05 грн. на момент укладення Договору від 06.01.2006р., що еквівалентно 88 280,00 доларів США. На виконання умов Договору [PERSON] сплатила в повному обсязі вартість квартири (пайовий внесок), що підтверджується довідкою № 30/05/16-5 від 30.05.2016р. виданою ТОВ «Берег-Будгруп». 20.02.2012р. між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОК «Граніт» був укладений договір, предметом якого є виконання будівельно-монтажних робіт по завершенню будівництва другої черги житлового комплексу «Акапулько-2», що складається з п`яти секцій житлового будинку з підземним паркінгом за адресою: [ADDRESS] . 03.03.2016 року у Департаменті ДАБІ в Одеській області зареєстровано декларацію №ОД 14316063172 про готовність до експлуатації об`єкта за адресою: [ADDRESS] , замовником якого зазначено ОК «Граніт» (код 35131579). 25.07.2016р. між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОК «Граніт» було укладено додаткову угоду № 2 до договору на будівництво житлового будинку по [ADDRESS] , від 20.02.2012 року укладеного між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОК «Граніт», відповідно до якого доповнено договір пунктом 4.1.10 яким надає право ОК «Граніт» підписувати акти прийому-передачі на нерухоме майно та інші необхідні документи що будуть необхідні для реєстрації права власності пайщиками у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Згідно з довідкою №30/05/16-5 від 30.05.2016р., сума грошових коштів, отриманих від [PERSON] згідно Договору [ADDRESS] про дольову участь у будівництві житла від 06.01.2006р., складає 1 329 179,00 грн. Договір сплачений [PERSON] в повному обсязі. 21.03.2017р. за актом приймання-передачі квартири [ADDRESS] Обслуговуючий кооператив «Граніт», на виконання умов Договору [ADDRESS] від 06.01.2006р. передав власнику [PERSON] квартиру [ADDRESS] загальною площею 90,1 кв.м., розташовану на 10 поверсі секції Ж в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . 30.03.2017р. за [PERSON] було оформлено право власності на спірну квартиру: державним реєстратором Іскровим О.В. була здійснена державна реєстрація прав власності на квартиру [ADDRESS] , підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 34587903 від 03.04.2017р., що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 160767583 від 24.03.2019. Між тим як вбачається з матеріалів справи, попри умови п. 6.3. Договору № 614, укладеного між ТОВ «Берег-Будгруп» та [PERSON] , акт приймання-передачі квартири між [PERSON] та ОК «Граніт» не укладався, отже квартира [ADDRESS] [PERSON] фактично не передавалась. У матеріалах справи також відсутні будь-які докази реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] або [PERSON] . Будь-яких позовних вимог до ТОВ «Берег-Будгруп» позивачем не пред`являлось. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Згідно із частинами 1, 4 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, у тому числі на нерухоме майно, є наявність підтвердженого належними доказами права власності позивача щодо нерухомого майна, а також підтверджений належним доказами факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами. Майнові права на об`єкти нерухомості передаються продавцем покупцю шляхом підписання акту. Акт підписується сторонами не пізніше 10 робочих днів з дати настання останньої з таких подій: здійснення покупцем оплати 100 % вартості майнових прав; уведення відповідної частини об`єкта капітального будівництва в експлуатацію та здійснення розрахунків. Відповідно до статей 526, 527, 530 - 532 ЦК Українизобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному позивачем. Так, згідно зі статтею 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК Україниправо власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У постанові від 04 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном застосовується принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині 1 статті 317 ЦК України, у тому числі й право володіння. Тобто, укладаючи 09.01.2006р. Договір між ТОВ «Берег-Будгруп» та [PERSON] № 614 Про дольову участь у будівництві житла, позивач отримав обмежене речове право, за яким він, як власник цього права, наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав i не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Слід зазначити, що за змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Виходячи з аналізу статей 387, 388 Цивільного кодексу України, власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності шляхом витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Предмет доказування у справах за таким позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Власник вправі витребувати своє майно від особи, в якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. Тобто, в першу чергу, на підтвердження наявності в позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, він повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно. Стаття 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що позивач, стверджуючи про набуття права власності на спірну квартиру ще у 2008 році, не надав доказів вчинення ним станом на момент звернення з позовом передбаченого чинним законодавством комплексу послідовних юридично значимих дій з оформлення відповідного речового права, які б свідчили про завершення юридичного складу набуття повноважень власника нерухомого майна, тоді як відповідач [PERSON] оформив та здійснила державну реєстрацію права власності на спірну квартиру ще 30.03.2017р. Позивачем [PERSON] не доведено, що її права як власника квартири порушені [PERSON] та те, що вона має право вимоги стосовно квартири [ADDRESS] . Крім того в обґрунтування своїх підстав щодо оформлення [PERSON] договору з ТОВ «Берег-Будгруп» заднім числом, будь-яких належних та допустимих доказів не надав. Вимоги позивача [PERSON] щодо визнання договору [ADDRESS] Про дольову участь будівництві житла від 06.01.2006р., укладеного між [PERSON] та ТОВ «Берег-Будгруп», недійсним, не можуть бути задоволені у зв`язку з відсутністю правових підстав, передбачених ст. 203 , ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України. Позовні вимоги [PERSON] в частині витребування у [PERSON] спірної квартири шляхом виселення також не мають під собою жодних правових підстав, так як вони є похідними від первісних та віндикація як спосіб захисту власності є виключно правом власника майна, а [PERSON] , а також його правонаступниця - [PERSON] ніколи не були власниками спірної квартири. У зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки позивач та його правонаступник в межах розгляду даного спору не довела набуття у встановленому законодавством порядку речового права, на захист якого подано даний позов і що державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за відповідачкою [PERSON] порушує таке речове право позивача. Вимога скасувати рішення про державну реєстрацію не підлягає задоволенню, у зв`язку з тим, що державна реєстрація прав на спірну квартиру за [PERSON] була проведена відповідно до вимог Закону та не є належним способом захисту. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень: «державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно». Суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. Отже, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності. Близький за змістом правовий висновок неодноразово сформульований Верховним Судом, зокрема в постановах від 27.06.2018 у справі N 921/403/17-г/6, від 08.08.2019 у справі N 909/472/18, від 29.04.2020 у справі N 911/1455/19. Враховуючи вищезазначене, вимога правонаступниці [PERSON] [PERSON] визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] також не має жодних правових підстав та не підлягає задоволенню. Суд зауважує, що в силу положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ також Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду як джерело права. Згідно з ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованого Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад рішення у справі Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1 Першого протоколу. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року №14, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Рішення є законним тоді, коли виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Оскільки рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, а обов`язок доводити ті чи інші обставини покладається виключно на сторони, суд вважає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог [PERSON] , а тому суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed