Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON], в якому просить суд стягнути з останнього суму боргу у розмірі 52 548 гривень 80 копійок з урахуванням трьох відсотків річних, а також сплачений судовий збір по справі в розмірі 768,40 гривень, посилаючись на те, що відповідач отримав від позивача 14 січня 2015 року в іноземній валюті, суму в розмірі 2 000 доларів США, про що написав відповідну розписку, та зобов'язався виконати взяте на себе зобов'язання у строк до 14 січня 2016 року. Однак, в обумовлений розпискою строк зобов'язання не виконане, що зумовило звернення позивача до суду. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 128, 130, 131 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 25.01.2019 року провадження у справі відкрито та її розгляд відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України призначений у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщений належним чином, звернувся до суду з заявою, в якій просив розглянути справу у його відсутність, позов підтримав повністю та просив суд позов задовольнити у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився (викликався в судове засідання на 18.02.2019 року та 12.03.2019 року). Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину своєї неявки в судове засідання відповідач суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Відповідно до ст. 281 ЦПК України Арцизьким районним судом Одеської області була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Крім того, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. На підтвердження позовних вимог позивач посилався на розписку від 14.01.2015 року, написану відповідачем [PERSON] Судом встановлено, що 14.01.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 14.01.2015 року, відповідно до якого [PERSON] отримав у борг грошові кошти у розмірі 2000 доларів США, зі строком повернення 14.01.2016 року (а.с. 6). Як вбачається з копії довідки, виданої Арцизьким відділенням АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 10.01.2019 року, курс НБУ за один долар США станом на 14.01.2016 року становить 23,6419 гривень (а.с. 7). Відповідач свого зобов'язання не виконав, грошові кошти позивачеві не повернув. Обов'язок позичальника повернути позику передбачено умовами договору (в розписці вказано на обов'язок повернення) та ст. 1049 ЦК України. Суд встановив, що [PERSON] свої зобов'язання за договором позики не виконав і не повернув позичені на певний строк грошові кошти. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). У сенсі даної норми матеріального права при укладенні договору позики в усній формі сторони мають дотримуватися правил, передбачених статтею 206 ЦК України. Письмова форма цього договору має відповідати вимогам, передбаченим статтею 207 цього Кодексу. Винятком із загального правила, передбаченого пунктами 2,3 статті 208 ЦК України, є те, що в разі недодержання письмової форми договору у випадках, коли цього вимагає норма зазначеної статті, настають правові наслідки, передбачені статтею 218 ЦК України. При вирішенні судом спору сторони можуть оперувати будь-якими засобами доказування, крім показань свідків, це можуть бути письмові документи, листи тощо. Розписка є документом, що посвідчує передачу грошей позикодавцем позичальнику. Верховний Суд України, який у своїй Постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підтвердження своїх позовних вимог про стягнення боргу, позивачем [PERSON] надано оригінал письмової розписки, відповідно до якої відповідач по наявній справі [PERSON] 14.01.2015 року взяв у борг у позивача по наявній справі [PERSON] 2000 доларів США, які зобов'язався повернути в строк 14.01.2016 року. В зазначеній розписці встановлений строк повернення позики, однак [PERSON] не повернута позика [PERSON] на його вимогу про повернення отриманих за договором позики грошових коштів, докази протилежного в матеріалах справи відсутні. У сенсі положень частини 1 статті 1049 ЦК України грошові кошти вважаються повернутими позикодавцю з моменту чи зарахування їх на банківський рахунок позикодавця, чи вручення їх готівкою з умовою повернення розписки (для фізичних осіб), чи з моменту зарахування їх на рахунок іншої особи, вказаної позичальником. Оригінал розписки від 14 січня 2015 року знаходиться у позикодавця [PERSON], розписка оглянута судом та долучена до матеріалів справи, перебування розписки у позикодавця є доказом не виконання позичальником [PERSON] зобов'язань по поверненню позики. Відповідач не надав письмових доказів на підтвердження передачі коштів готівкою, чи перерахування коштів на рахунок. Частина 1 ст. 1050 ЦК України визначає, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Доказів, в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України, щодо неправильності складеного позивачем розрахунку заборгованості за договором позики, відповідачем до суду не надано, інший розрахунок заборгованості на іншу дату за укладеним між сторонами по справі договором суду також не надано, відтак, розрахунок приймається судом як доказ у вирішенні спору. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 52 548 гривень 80 копійок, розрахунок заборгованості зроблено наступним чином: згідно договору позики, позивач надав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 2000 доларів США строком на один рік. На час повернення боргу, його сума складає 47 283,80 гривень, виходячи з курсу долара США в розмірі 23,6419 гривень за 1 долар США. Термін прострочення виконання відповідачем зобов'язання за договором позики складає 36 місяців (3% від 47283,80 гривень - 1418 гривень 50 копійок за рік; 47283,8:100х3 = 1418,50 гривень. Відповідно три відсотка за несвоєчасне повернення боргу складає 4255 гривень (1418,5 грн. х 3 = 4255 гривень), отже заборгованість відповідача на час звернення до суду з урахуванням трьох відсотків річних складає 52 548 гривень 80 копійок, яку позивач просить стягнути на його користь з відповідача. Відповідачем до суду не надано, інший розрахунок заборгованості на іншу дату за укладеним між сторонами по справі договором суду також не надано, відтак, розрахунок приймається судом як доказ у вирішенні спору. Таким чином, суд вважає, що позивачем [PERSON] надано відповідні та належні докази щодо боргових зобов'язань з боку відповідача [PERSON], яким не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ним був сплачений борг за договором позики від 14.01.2015 року, а тому позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат підлягають задоволенню, оскільки його позов задоволено та понесені витрати підтверджені відповідною квитанцією № 49 від 10.01.2019 року (а.с. 1).

Outcome: approved