Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 03 квітня 2012 року він перерахував на розрахунковий рахунок відповідача 25 тис. грн. з наміром здійснювати з відповідачем спільну підприємницьку діяльність з продажу товарів. Будь-якого договору, який би визначив взаємні права та обов'язки, сторони не укладали. Позивач вважає, що зазначені кошти відповідачем набуті безпідставно та просив суд стягнути такі з відповідача. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити. Суду також поясняв, що письмових договорів з відповідачем про намір вести спільну підприємницьку діяльність не укладали. Відповідач позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він позивача не знає, домовленостей ніяких між ними не було, а тим більше ведення сумісної діяльності, а у нього є товариш [PERSON], який попросив скористатись рахунком відповідача, тобто на рахунок №26203100054921 у ПАТ «Кредитпромбанк» - 03.04.2012 року надійшли гроші, які він зняв та віддав [PERSON] Крім того також пояснив, що на зараз [PERSON] перебуває в Криму і підтвердити його пояснення не може, але раніш він був допитаний в суді і давав пояснення, які підтверджують його слова. Вислухавши пояснення сторін, проаналізувавши зібрані в справі докази, суд вважає, що позов про стягнення заборгованості, не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що згідно платіжного доручення № 1 [PERSON] 03.04.2012 року перерахував на рахунок [PERSON] грошові кошти у розмірі 25000 грн. ( а.с. 3) . Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов'язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). У даній справі такі умови існують не всі, зокрема, має місце набуття або збереження майна - отримання відповідачем грошових коштів; набуття або збереження здійснено за рахунок іншої особи, що підтверджено платіжним дорученням № 1, згідно якого [PERSON] перерахував на рахунок [PERSON] грошові кошти у сумі 25 тис. грн.; разом з тим у платіжному дорученні вказано підстави призначення платежу - поповнення рахунку. Тобто, третя умова для застосування до вказаних правовідносин ст. 1212 ЦК України відсутня. Крім того, зазначено ,що підстави позову зазначені у позовній заяві - існування між сторонами договору про спільну діяльність, жодним доказом не доведені. У платіжному дорученні чітко вказано призначення платежу - поповнення рахунку, і судом встановлено в судовому засіданні що позивачеві нічого не перешкоджало вказати підставу призначення платежу - на спільну діяльність. Представник позивача пояснив, що письмового договору про спільну діяльність не було укладено і тому в призначенні платежу, ці обставини також не були вказані. Також, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Тобто, враховуючи вищевказані норми матеріального права, незалежно від того у якій формі вчинено правочин щодо представництва (виконання доручення) у письмові чи усній, якщо сторони за ним не оспорюють факт існування такого правочину та підтверджують факт його виконання, такий правочин не може вважатися недійсним чи вважатися недоведеним. Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Представником позивача в судовому засіданні не доведено яким чином позивач є потерпілим від дій відповідача, або третіх осіб, яку майнову шкоду спричинено позивачу, якими діями відповідача, свідка. Також не доведено позивачем правову підставу - укладання договору про зайняття підприємницькою діяльністю, в платіжному дорученні не вказано призначення платежу. При таких обставинах суд вважає, що доводи позивача не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і необхідно в задоволенні позовних вимог відмовити.

Outcome: dismissed