Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої злочином, обґрунтовуючи вимоги тим, що 26 квітня 2009 року сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої позивач отримав тілесні ушкодження, що призвели до встановлення першої групи інвалідності позивача та до стійкої постійної втрати загальної працездатності 60%, професійної працездатності - 80%, у зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача, з урахуванням ступеню вини відповідача у розмірі 70% завданої шкоди, відшкодування шкоди, завданої злочином, з яких 119201,60 грн. втрачений заробіток (за період з 01.10.2014 оку по 28.02.2017 року) щомісячними платежами за період з 01.03.2017 року по 31.12.2017 року по 8960 грн.; 26100,20 грн. витрат на звичайний сторонній догляд за період з 01.10.2014 оку по 31.12.2017 року; 13050,10 грн. витрат на побутове обслуговування за період з 01.10.2014 оку по 31.12.2017 року. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав до суду клопотання, в якому просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, від представника відповідача [PERSON] надійшла до суду заява з проханням справу розглядати без їх участі, позов не визнають. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Вироком П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 20.10.2010 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, встановлено, що 26.04.2009 р. [PERSON] порушив Правила дорожнього руху і перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, не маючи права управління транспортним засобом, керуючи автомобілем «Шевроле Авео», належному на праві власності [PERSON], не вибрав безпечної швидкості руху, втратив керування автомобілем та скоїв наїзд на паркан домоволодіння, внаслідок чого [PERSON], який знаходився в салоні автомобіля, завдано тяжких тілесних ушкоджень/а.с.6-10/. Згідно рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 01.03.2012 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 76 040,84 грн. втраченого заробітку за період з 01.05.2009 року по 31.01.2012 року включно, втрачений заробіток з 01.02.2012 року по 31.08.2012 року включно щомісячними платежами, 10 655,46 грн. додаткових витрат на лікування, 11570,65 грн. витрат на звичайний сторонній догляд за період з 01.10.2009 року по 31.08.2012 року включно, 5 785,33 грн. витрат на побутове обслуговування за період з 01.10.2009 року по 31.08.2012 року включно, 11 666,66 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди на загальну суму 126 588,54 грн., 1 265,88 грн. сплаченого судового збору стягнуто відповідача з на користь держави/а.с.28-31/. Вина [PERSON] у завданій [PERSON] шкоді становить 70 %, ступінь втрати [PERSON] загальної працездатності - 60 %, а ступінь втрати професійної працездатності 80 %, про що свідчить копія висновку СМЕ Дніпропетровського ОКЗ «Бюро судово-медичної експертизи» №197/А.с.16-24/. Згідно довідки МСЕК від 19.09.2016 року [PERSON] встановлена перша група інвалідності безстроково, переогляду не підлягає/а.с.15/ Правилами ч. 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно положень п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6 (зі змінами) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Таким чином, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка неправомірно заволоділа ним, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобовязана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров'я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. У відповідності із нормами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Згідно до положень ч.ч.1,3 ст. 1195 цього Кодексу фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. Стягнення додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, може бути здійснене наперед у межах строків, встановлених на основі висновку відповідної лікарської експертизи, а також у разі необхідності попередньої оплати послуг і майна (придбання путівки, оплата проїзду, оплата спеціальних транспортних засобів тощо). Таким чином, належний до стягнення розмір втраченого заробітку позивача за період з 01.10.2014 оку по 28.02.2017 року розраховується на підставі положень ч. 1 ст. 1197 ЦК України, розміру мінімальної зарплати, встановленої положеннями законів про державний бюджет України за 2014-2017 роки та дорівнює, з урахуванням 80% втрати професійної працездатності позивача та 70% вини відповідача - 119201,60 грн., що відповідає розрахунку, викладеному позивачем у позовній заяві. Також суд вважає обґрунтованим та підтвердженим матеріалам справи та вимогам законодавства нарахування розміру втраченого заробітку за період з 01.03.2017 року по 31.12.2017 року в розмірі щомісячних платежів в сумі 8960 грн. Вирішуючи питання про відшкодування додаткових витрат, викликаних необхідністю стороннього догляду, суд виходить з того, що ці витрати, як і витрати на побутове обслуговування, підлягають стягненню відповідно до ст. 1195 ЦК України. Необхідність такого догляду за позивачем [PERSON] встановлена судовим рішенням від 01.03.2012 року та висновком акту МСЕК від 21.09.2012 року, оскільки позивач дійсно має високий ступінь втрати здоров'я, який спричиняє значну залежність його від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій і часткову нездатність до виконання окремих елементів самообслуговування. Визначаючи розмір таких витрат суд із застосуванням положень ст. 8 ЦК України посилається на ч.4 ст.34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», відповідно до якої витрати на постійний сторонній догляд визначаються у розмірі не менше половини мінімальної заробітної плати, а на побутове обслуговування - чверті її розміру. Відповідно до п. 19 вищезазначеної постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1993 року розмір витрат на необхідний догляд за потерпілим установлюється залежно від характеру цього догляду (який при ушкодженні здоров'я у зв'язку з виконанням трудових обов'язків визначається МСЕК, а в інших випадках - судово-медичною експертизою) і не може бути меншим (на місяць) від: мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати; її половини - на постійний сторонній догляд; чверті -на побутове обслуговування (прибирання, прання білизни тощо). Для інвалідів 1 групи висновок МСЕК чи судово-медичної експертизи про потребу в звичайному сторонньому догляді або в побутовому обслуговуванні не вимагається. Обгрунтованим та підтвердженим обставинами справи є розрахунок додаткових витрат на постійний сторонній догляд та витрат на постійне обслуговування, викладений позивачем у позовній заяві, виходячи із встановлених законодавством відповідних розмірів мінімальної зарплати за розрахункові періоди та з урахуванням ступеню вини відповідача. Так, за період з 01.10.2014 оку по 31.12.2017 року включно, розмір витрат на постійний сторонній догляд позивача становить 26100,20 грн.; а витрати на побутове обслуговування за той же період складають 13050,10 грн. У зв'язку з вищевикладеним, оскільки позивач є особою, якій злочином завдано шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровю, внаслідок чого позивач став інвалідом першої групи безстроково, позивач згідно вимог законодавства повинен отримувати від винної особи відшкодування втраченого заробітку, додаткові витрати на звичайний сторонній догляд та на побутове обслуговування, ступень вини відповідача у завданій позивачу шкоді становить 70 %, що враховано при розрахунку вищевказаних сум, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими, підтвердженими наданими до суду доказами, у зв'язку з чим задовольняє їх у повному обсязі.

Outcome: approved