Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , в порядку поділу спільного майна подружжя. В обґрунтування вимог позивач вказує, що з 17 вересня 1977 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2015 року шлюб між ними розірвано. За час подружнього життя сторонами було набуте спільне майно. У квітні 2016 року [PERSON] звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до нього про поділ спільного майна подружжя. Рішенням суду від 17.11.2017р. позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, визнано за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право приватної власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] ; на 1/2 частину автомобіля марки Ssang Yong моделі Rexon, чорного кольору, державний номерний знак [NUMBER] ; на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Проте, не дивлячись на те, що право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] , суд ще раз визнав за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири в порядку поділу спільного майна подружжя, а за ним ні, хоча інша 1/2 частина вказаної квартири в порядку поділу спільного майна подружжя належить йому. У жовтні 2019 року він звернувся до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.11.2017р. (справа №607/4536/16-ц), але отримав відмову, оскільки подане ним рішення суду не дало змоги встановити набуття права власності на 1/2 частину квартири. Посилаючись на наведене, просить задовольнити позов. Ухвалою судді від 15 лютого 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених в ньому. Відповідач повідомлялася про час та місце судового розгляду у встановленому порядку, в судове засідання не з`явилася, відзиву на позов не надала, а тому, за відсутності заперечень представника позивача судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 вересня 1977 року, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2015 року. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.11.2017р. у справі №607/4536/16-ц, вирішено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, а саме визнано за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право приватної власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право приватної власності на 1/2 частину автомобіля марки Ssang Yong моделі Rexon, чорного кольору, державний номерний знак [NUMBER] . Визнано за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право приватної власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Як вбачається з вищенаведеного, право власності на автомобіль марки Ssang Yong моделі Rexon, чорного кольору, державний номерний знак [NUMBER] , та житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за позивачем, а право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі довідки ЖЕК №15 ЖБК м. Тернополя №1683 від 22.11.1995 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням, виданим Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 25.11.1995 року. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності сторін. У жовтні 2019 року позивач звернувся до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.11.2017р. (справа №607/4536/16-ц). Проте, згідно рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №4183567 від 16 жовтня 2019 року, [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру, що розташована [ADDRESS] , оскільки документи подані для проведення державної реєстрації прав, не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Суд, розглянувши справу, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з вимогами ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності сторін та їх частки визнаються рівними - по 1/2 частини. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу вимог ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , як на частку майна, нажитого подружжям за час шлюбу. Окрім того, враховуючи те, що позов задоволено, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір за подання позову. Тому, з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір за подання позову в розмірі 4 200 гривень.

Outcome: approved