Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з наведеним позовом до [PERSON] , мотивуючи тим, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.03.2008 по 10.01.2020 року, але подружнє життя не склалось, тому шлюб між ними розірвано. За час шлюбу 17.11.2015 ними було придбано квартиру [ADDRESS] . Спір щодо поділу майна перебуває на розгляд в Івано-Франківському міському суді. 13.10.2020 року позивач разом із сином не могла потрапити до квартири, оскільки відповідач змінив вхідні замки до квартири та не впустив позивача та сина до квартири. Відповідач повідомив, що квартира належить йому та він хоче та проживати разом з новою сім`єю. Позивач разом із сином на даний час орендують квартиру, іншого житла в них немає, відповідач перешкоджає позивачу та сину користуватися квартирою, яка є їх спільною сумісною власністю. Тому позивач змушена була звернутись із позовом до суду. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Ухвалою суду від 23.04.2021 було зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 344/8182/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Але, постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 25.05.2021 ухвалу скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів наведених у позові, просив позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволені позову, оскільки к5вартира є особистою власністю відповідача, він там проживає з дружиною та дитиною, проживання позивачки у квартирі буде суперечити загальновизнаним принципам поведінки, у позивачка є інше житло для проживання. Вважає, що суд не може прийняти рішення у цій справі до вирішення справи про поділ квартири. Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.03.2008 по 10.01.2020, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією рішення суду про розірвання шлюбу (а.с.7, 11-12). Під час шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.8). На даний час на розгляді в суді перебуває позов [PERSON] до [PERSON] про виключення відомостей про батька з актового запису, що підтверджується копією постанови Верховного суду від 31.03.2021 (а.с.81-92). Під час шлюбу 17.11.2015 відповідачем набуто у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.9-10). На даний час в провадженні Івано-Франківського міського суду перебуває спір між сторонами про поділ спільного майна подружжя, зокрема квартири [ADDRESS] . (а.с.15). Позивачка вважає, що квартира є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між сторонами, а відповідач вважає квартиру своєю особистою власністю, тому позивачка не має права користуватися квартирою та проживати в ній. 13.10.2020 позивачка зверталась до поліції із заявою про те, що її колишній чоловік [PERSON] не пускає її та сина в квартиру, яка є їх спільною власністю (а.с.16). Також постановою судді Івано-Франківського міського суду від 01.12.2020 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с.55). Постановою судді Івано-Франківського апеляційного суду від 28.12.2020 встановлено, що 13.10.2020 [PERSON] не допустив [PERSON] з малолітньою дитиною до квартири та поміняв вхідні замки. Судом встановлено, що [PERSON] та дитина буди позбавлені права проживати та користуватися квартирою. В судовому засіданні представник відповідача визнав, що [PERSON] не впускає [PERSON] до квартири, оскільки вважає квартиру своєю особистою власністю та проживає там з сім`єю. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року № 464/7011/16-ц. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Позивачка стверджує, що 13 жовтня 2020 року вона не змогла потрапити до спірної квартири, оскільки відповідач без попередження змінив вхідний замок та не дав їй ключі. Такі твердження позивачки підтверджуються її зверненням до поліції, постановою про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності та поясненнями представника відповідача. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, позивачка як співвласник квартири [ADDRESS] , особа, як зареєстрована за вказаною адресою, мала та на даний час має право користуватися своїм майном, а відповідач не вправі самостійно, без згоди іншого співвласника, змінювати вхідні замки до квартири та не попереджати про це позивачку як іншого співвласниками та не надавати їй ключі. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Вчинивши такі дії по відношенні до позивачки відповідач таким чином позбавив права на житло свого малолітнього сина [PERSON] , що є неприпустимим. Місцем реєстрації малолітнього сина [PERSON] є місце проживання та реєстрації його матері [PERSON] . Відповідно до ст. 16 Конвенції жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Тому вимога позивачки про зобов`язання відповідача усунути їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення та надання їй ключів від вхідних дверей до квартири [ADDRESS] підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Виходячи з заявлених позовних вимог, пояснень сторін, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 та ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог , позовні вимоги задоволено повністю, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 60, 63, 65, 69, 70, 71, 72 Сімейного кодексу України, ст. ст. 368, 369 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved