Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики в сумі 50 000 доларів США, суму пені за прострочення зобов`язання за договором позики у розмірі 167 000 доларів США та судові витрати. Позов обґрунтовано тим, що 28.07.2016 між ним з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони було укладено договір позики № 2016/07/28, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику на загальну суму 50 000 доларів США (що становило 1 278 975,00 грн. станом на 31.08.2017 по курсу НБУ), на підставі якого відповідачем власноручно було написано розписку, в якій він підтверджує факт отримання коштів в сумі 50 000 доларів США, та зобов`язується їх повернути в строк до 01 жовтня 2016 року. Проте, попри встановленого строку [PERSON] так і не повернув кошти, незважаючи на його неодноразові звернення. В результаті чого, [PERSON] прострочив строки повернення позики, а саме 50000 доларів США. Також він просить стягнути з [PERSON] суми пені за прострочення зобов`язання в розмірі 167 000 доларів США (що становило 4 271 776,50 грн. станом на 31.08.2017). Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без їх участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судові засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що 28.07.2016 між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони було укладено договір позики, № 2016/07/28, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику на загальну суму 50 000 доларів США (а.с. 4). [PERSON] власноручно було написано розписку, в якій він підтверджує факт отримання коштів в сумі 50000 доларів США, та зобов`язується їх повернути в строк до 01 жовтня 2016 року (а.с. 5). Проте, попри встановленого строку [PERSON] так і не повернув кошти. Станом на 31.08.2017 у [PERSON] виникла заборгована сума пені за прострочення зобов`язання в розмірі 167 000 доларів США (що становило 4 271 776,50 грн. станом на 31.08.2017 по курсу НБУ). Причиною спору між сторонами стало невиконання відповідачем в добровільному порядку свого обов`язку з повернення грошових коштів отриманих на підставі договору позики, що підтверджено відповідною розпискою у визначений строк. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено, що між сторонами виникли цивільні правовідносини на підставі договору позики. Ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд України, розглянувши справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Отже, факт передачі грошових коштів від позивача та відповідача підтверджено відповідною розпискою. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідачем не було до суду подано жодного доказу, який би спростував обставини позову та факту наявності боргу. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу знайшли своє підтвердження матеріалами справи та підлягають задоволенню в сумі 50000 доларів США за договором позики № 2016/07/28 від 28.07.2016 та за розпискою від 28.07.2016, що становило 1 278 975,00 грн. станом на 31.08.2017 по курсу НБУ. Також позивач просить стягнути з відповідача: штрафні санкції, а саме суму пені за прострочення зобов`язання в розмірі 167 000 доларів США (що становило 4 271 776,50 грн. станом на 31.08.2017 по курсу НБУ). Суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні, виходячи з наступного. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial