Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності. Ухвалою суду від 21 травня 2019 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна та визнання права власності залишено без розгляду, за заявою позивача [PERSON] . Також до суду із зустрічним позовом звернулася [PERSON] до [PERSON] про визнання майна - двохкімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 51,6 кв.м. її особистою власністю. Ухвалою суду від 21 травня 2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири особистою власністю прийнято до розгляду. Ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] зазначила, що вона з відповідачем [PERSON] зареєстрували шлюб у 1994 році. На момент одруження вона мала однокімнатну квартиру [ADDRESS] , а чоловік однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Вона пропонувала чоловікові продати їх однокімнатні квартири і придбати повноцінне житло по дольовій участі у будівництві, однак [PERSON] не погодився. 09 червня 1998 року вона уклала угоду на дольову участь у будівництві із ЗАТ «Прикарпатжитлобуд» на двохкімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно умов договору вартість квартири становила 15 708 грн. і дані кошти необхідно було внести до 06 липня 1998 року. Її батьки, через Тисменицьке відділення банку «Україна» перевели валюту (долар Канади) на гривні і вона провела перші оплати 11.06.1998 року та 17.06.1998 року по 2000 грн., тобто в сумі 4100 грн. Після цього ЗАТ «Прикарпатжитлобуд» укладено з нею додаткову угоду від 18 вересня 1998 року, згідно якої вона, як Дольовик, вступає в участь по закінченню будівництва 54 кв.м. жилого будинку по [ADDRESS] та вносить до 22 вересня 1998 року 17 045 грн., що складає вартість двохкімнатної квартири. У зв`язку з цим вона вирішила терміново продати свою однокімнатну квартиру і покупець [PERSON] оплатила їй кошти 21 вересня 1998 року, що стверджується розпискою і цього ж дня кошти в сумі 13 110 грн. були нею перераховані на рахунок ЗАТ «Прикарпатжитлобуд». 22 вересня 1998 року згідно договору купівлі-продажу вона продала однокімнатну квартиру [ADDRESS] житловою площею 17,3 кв.м., загальною площею 37,2 кв.м, яка належала їй на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 05 жовтня 1994 року покупцю [PERSON] , яка оплатила їй кошти напередодні, що стверджується п.2 Договору купівлі-продажу. Актом прийому-передачі від 05 жовтня 1998 року їй передано квартиру по угоді про дольову участь у будівництві, а 12.10.1998 року, на підставі рішення міськвиконкому, дана квартира передана їй у власність, про що видано Свідоцтво про право власності. Враховуючи те, що спірна квартира придбана виключно за її кошти, просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . В судове засідання позивачка не прибула, її представник подала суду заяву про розгляд справи у їх відсутності та підтримання заявлених позовних вимог у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як слідує з матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу квартири 22 вересня 1998 року, [PERSON] продала [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 17,3 кв.м., загальною площею 37,2 кв.м, яка належала позивачці на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 05 жовтня 1994 року (а.с. 5). Як слідує з копії розписки від 21 вересня 1998 року, [PERSON] отримала у [PERSON] 4000 доларів для купівлі житла, у зв`язку із тим, що продає їй свою квартиру по [ADDRESS] , а купує по [ADDRESS] (а.с. 6). Крім того, як встановлено з матеріалів справи, 09 червня 1998 року позивачка уклала угоду на дольову участь у будівництві із ЗАТ «Прикарпатжитлобуд» на двохкімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 7) Згідно пункту 1 Угоди, вартість квартири становить 15 708 грн. Дані кошти необхідно було внести до 06 липня 1998 року. У випадку несплати суми 15 708 грн. до 06.07.1998 року, вона підлягає перегляду і додатковому погодженню сторонами, а при непогодженні сторонами суми угода вважається розірваною (п. 4 Угоди). 11.06.1998 року та 17.06.1998 року позивачкою сплачено по 2000 грн., які перераховано на рахунок ЗАТ «Прикарпатжитлобуд» за дольову участь (а.с. 10). 18 вересня 1998 року ЗАТ «Прикарпатжитлобуд» з [PERSON] була укладена додаткова угода, згідно якої вона, як Дольовик, вступає в участь по закінченню будівництва 54 кв. жилого будинку по [ADDRESS] та вносить до 22 вересня 1998року кошти у сумі 17 045 грн., що складає вартість двохкімнатної квартири, а у випадку несплати даної суми до 22 вересня 1998року при непогодженні сторонами суми, угода вважається розірваною. Актом прийому-передачі від 22.09.1998 року ЗАТ «Прикарпатжитлобуд», як замовник, передав, а [PERSON] , як дольовик, прийняла квартиру [ADDRESS] (а.с. 11). Актом прийому-передачі від 05 жовтня 1998 року [PERSON] прийнято квартиру в експлуатацію (а.с. 12). 12.10.1998 року Івано-Франківським ОБТІ [PERSON] видано Свідоцтво про право приватної власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 13). Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 статті 368 Цивільного кодексу України зазначено, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Зазначене узгоджується із висновками, зробленими Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду постанові від 27 березня 2019 року у справі № 331/8757/14-ц, провадження № 61-48599св18. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Вивченням матеріалів справи встановлено, що квартира [ADDRESS] , придбана позивачкою за кошти, які належали їй особисто. Відтак, враховуючи той факт, що спірна квартира позивачкою була придбана за її особисті кошти, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення шляхом визнання двохкімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 51,6 кв.м. особистою власністю [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved