Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 травня 2014 року йому на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . У цьому житловому будинку зареєстровані він (позивач), його син - [PERSON] та [PERSON] , яка жодного дня за місцем прописки не проживала. У зв`язку із тим, що [PERSON] зареєстрована в належному йому житловому будинку, але фактично не проживає та не проживала, у нього виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, чим порушуються його права. [PERSON] просив суд: - визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] , - примусово зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою; - повернути йому помилково сплачений судовий збір. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, які зазначені у позовній заяві, просив їх задовольнити, пояснив, що [PERSON] є сестрою його дружини. У вересні 2000 року місце проживання [PERSON] було зареєстровано у житловому будинку [ADDRESS] , який належить йому (позивачу). [PERSON] жодного дня не проживала за вказаною адресою, власних речей в будинку не має. Після реєстрації місця проживання [PERSON] отримала закордонний паспорт та виїхала за межі України. Перешкод для її проживання за місце реєстрації ніхто не створював. У судове засідання відповідач не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином відповідно до вимог частин 7, 8 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки до суду не повідомила, не просила розгляд справи відкласти, відзив не подала. Суд розглядає справу у загальному порядку в відсутності відповідача за наявними у ній доказами, оскільки позивач заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копіями свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 травня 2014 року (а.с. 12; 13). З копії домової книги на житловий будинку [ADDRESS] (а.с. 9-11) вбачається, що 1 вересня 2000 року в цьому будинку було зареєстровано місце проживання [PERSON] , [INFO] У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не проживає в будинку [ADDRESS] з моменту реєстрації місця проживання, фактично проживає за межами території України, що підтверджується поясненнями позивача та обставинами, викладеними у позовній заяві. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Суд приймає до уваги той факт, що на час розгляду справи в суді відповідач не ставить питання ні про вселення, ні про зобов`язання позивача не чинити перешкод в користуванні жилим приміщенням. Таким чином, оцінюючи у сукупності докази по справі, суд знаходить достовірно встановленим, що відповідач вибула на постійне проживання в інше житлове приміщення, не проживає у будинку [ADDRESS] більше шести місяців, а тому втратила право користуватися цим житловим приміщенням з дня вибуття. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Позовна вимога про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку в належному позивачу житловому будинку задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільного вибору місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. 1). Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. З копії посвідчення серії [NUMBER] № [NUMBER] від 8 квітня 2016 року (а.с. 99) вбачається, що позивач є учасником бойових дії. Таким чином, на час звернення до суду з цим позовом позивач, будучи відповідно до чинного законодавства звільненим від сплати судового збору, сплатив судовий збір, а тому йому потрібно повернути помилково сплачений судовий збір у сумі 704,80 грн. за квитанцією № 0.0.1198356965.1 від 28 листопада 2018 року. Ураховуючи те, що позовні вимоги задоволені частково, а саме одна із двох вимог немайнового характеру, а також те, що позивач звернувся до суду в 2018 році, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 704,80 грн.

Outcome: partial