Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Прокуратури Одеської області, Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органу державної влади, посилаючись на те, що слідством прокуратури Одеської області проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженню за №42016160000000500 від 24.06.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 382 КК України, яке було закрито, проте ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 31.05.2017 року скаргу щодо закриття кримінального провадження було задоволено й визнано незаконним рішення слідчого прокуратури, бездіяльність слідчого прокуратури, бездіяльність процесуального керівника прокуратури та скасовано постанову про закриття кримінального провадження. Позивач зазначив, що незважаючи на те, що строк досудового слідства складає 14 місяців, за цей час не було проведено жодної процесуальної дії за його, позивача, участю, й не виконано ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 17.12.2015 року по справі №520/16880/15-к. Позивач стверджує, що незаконним рішенням слідчого, бездіяльністю слідчого, бездіяльністю процесуального керівника прокуратури Одеської області, відвертим ігноруванням проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню та процесуальним наглядом, не проведення процесуальних дій щодо захисту порушених прав від скоєння кримінального правопорушення, моральними хвилюваннями внаслідок глибини душевних страждань, нервових стресів, йому, позивачу, завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 10 000,00 гривень та просить стягнути на свою користь в безспірному порядку з державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського державного бюджету України через Державну казначейську службу України в Одеській області. У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити, посилаючись на положення статей 23,1174 ЦК України, ст.56 Конституції України та Постанову Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року. Представник відповідача Прокуратури Одеської області позов [PERSON] не визнав, надав суду письмові заперечення проти позову, просить відмовити у задоволені позовних вимог, вважаючи, що заявлені позові вимоги є безпідставними та недоведеними, такими, що не відповідають вимогам закону. Представник відповідача зазначає, що позивачем не було надано суду достовірних доказів на підтвердження наявності факту спричинення моральної шкоди, причинного зв'язку між діями (бездіяльністю) працівників прокуратури та заявленою шкодою, підтвердження її розміру. В судове засідання представник відповідача Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений завчасно в установленому законом порядку у відповідності до вимог ст.74 ЦПК України, про що є відповідні розписки про отримання судових повісток, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, вважає позов [PERSON] таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 31.05.2017 року слідчим суддею Приморського районного суду м.Одеси Івановим В.В. (справа № 522/6214/17, провадження по справі № 1-кс/522/5678/17) було прийнято ухвалу, якою задоволено скаргу [PERSON] на постанову слідчого прокуратури Одеської області від 25.11.2016 року про закриття кримінального провадження №42016160000000500 у зв'язку з відсутністю в діях посадових осіб Київського ВП у м.Одесі ГУНП в Одеській області ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, та скасовано постанову слідчого прокуратури Одеської області від 25.11.2016 року про закриття кримінального провадження №42016160000000500. З ухвали слідчого судді вбачається, що позивач оскаржив у суді постанову слідчого прокуратури Одеської області від 25.11.2016 року про закриття кримінального провадження №42016160000000500 з посиланням на те, що слідчий, не провівши в ході досудового розслідування кримінального провадження жодної слідчої дії, зробив висновок про відсутність в діях посадових осіб Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області, ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. Слідчий суддя, розглянувши скаргу [PERSON] вказав на те, що мотивувальна частина постанови слідчого прокуратури Одеської області від 25.11.2016 року не відповідає вимогам п.2 ч.5 ст.110 КПК України в частині відомостей про зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення КПК України, а тому - зазначена неповнота слідчих дій повинна бути усунена в ході досудового розслідування. Стаття 56 Конституції України визначає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. В пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної/немайнової шкоди» роз'яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Згідно п.п.3 та 5 даної постанови під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За правилами ст.1174 ЦК України, на яку позивач посилається як на обґрунтування позовних вимог, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що правовідносини сторін та вимоги [PERSON] щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяні, на його думку, незаконним рішенням слідчого, бездіяльністю слідчого, бездіяльністю процесуального керівника прокуратури Одеської області виникли під час до розслідування кримінальної справи у кримінальному провадженні №42016160000000500, що регулюється іншими нормами матеріального права. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 31.05.2017 року не визнано дії слідчого прокуратури незаконними, та не встановлено бездіяльність слідчого чи процесуального керівника прокуратури під час прийняття постанови від 25.11.2016 року про закриття кримінального провадження №42016160000000500. Згідно з роз'ясненнями п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Проте позивачем не надано вмотивованих доказів моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру та обґрунтувань розміру моральної шкоди. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог. З огляду на вищевикладене доводи позивача суд вважає непереконливими, оскільки наявні в матеріалах справи докази та встановлені на їх підставі обставини справи не підтверджують сукупність необхідних складових для притягнення відповідача Прокуратури Одеської області до цивільної відповідальності, а отже, не дають і достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed