Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі прокуратури Вінницької області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним засудженням. Позовна заява мотивована тим, що 26.06.2015 року біля 15:23 год. [PERSON] перебував на кінцевій зупинці громадського транспорту « Електромережа » по вул. Пирогова у м. Вінниця. До нього підійшли працівники поліції, які незаконно, без відповідних правових підстав, затримали його, надягли кайданки, обшукали і в процесі обшуку нібито знайшли та вилучили полімерний пакет з порошкоподібною речовиною. Позивач зазначає, що не зважаючи на те, що його фактично було затримано, протокол про затримання не складався, протоколу обшуку затриманого також складено не було. Натомість ця подія була оформлена протоколом огляду місця події. Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 26.06.2019 року по справі №127/18224/16-к позивача визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.309 КК України та засуджено до покарання у виді трьох років позбавлення волі. Звільнено від відбування покарання з призначенням згідно ст. 75 КК України іспитового терміну в 3 роки. Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 12.12.2019 року вирок Вінницького міського суду від 26.06.2019 року щодо позивача скасований, а кримінальне провадження закрито за п.3 ч.1 ст. 284 КПК України. Позивач також зазначає, що кримінальне провадження щодо нього продовжувалось з 26.06.2015 року до 12.12.2019 року, що становить 54 місяці. Крім того, позивач зазначає, що оскільки законом встановлено, що розмір морального відшкодування необхідно вирахувати, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебуваючи під слідством та судом, то мінімальний гарантований розмір відшкодування йому буде становити 255 042 грн. (4723*54 міс.). Однак, оскільки він під час провадження у справі зазнав набагато глибших моральних страждань ніж від просто пасивного перебування під слідством та судом, то на думку позивача є підстави для збільшення суми морального відшкодування, оскільки щодо нього були застосовані такі методи та заходи впливу, які не можуть бути визнані необхідними у демократичному суспільстві, тобто його було незаконно та грубо затримано, піддано принизливій процедурі застосування спеціальних засобів - одягання кайданок - та обшуку на виду у багатьох мешканців міста Вінниці, що перебували в цей час на вулиці Пирогова , чим було грубо порушено його права, передбачені ст.ст. 208, 209, 214, 233, 237 КПК України, ст. 29 Конституції України та ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Надалі, його було доправлено до відділу поліції, де він на вимогу працівників поліції, побоюючись продовження застосування до нього фізичного та психічного насилля, не маючи змоги отримати захист та допомогу адвоката, змушений був написати заяву про нібито добровільну згоду на його огляд працівниками поліції. Все це відбувалося без надання можливості позивачеві залучити для захисту своїх прав захисника, що робило його повністю беззахисним перед свавіллям працівників поліції. Незаконність його затримання та обшуку констатовано в ухвалі Вінницького апеляційного суду від 12.12.2019 року. 20.08.2016 року позивача було затримано на виконання ухвали слідчого судді від 20.07.2016 року. Перед цим, слідчий у кримінальному проваджені виніс постанову про оголошення позивача в розшук як такого, що ухилявся від слідства. Після затримання, його було поміщено до ізолятора тимчасового тримання. Однак оголошення у розшук було надуманим, безпідставним та сфальсифікованим саме з метою поміщення останнього під варту. Насправді позивач від слідства не ухилявся, весь час перебував у межах досягнення слідчих та членів його сім`ї. Слідчий не довів належними доказами, що позивач переховувався у таємному місці, виїхав за кордон, змінив зовнішність, підробив особисті документи тощо. Рапорти працівників поліції щодо відсутності позивача за місцем проживанняне відповідають дійсності і є підтасовкою фактів задля компрометації позивача. В подальшому, після затримання позивача, слідчий звернувся до слідчого судді із клопотанням про застосування щодо останнього запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Тим не менше слідчий суддя відмовив у задоволенні цього клопотання та обрав запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту. Тим не менше такий запобіжний захід хоч і не передбачав тримання позивача в умовах слідчого ізолятора, все ж був по суті своїй позбавленням волі, оскільки повністю обмежував позивачеві свободу пересування, можливість нормального та вільного спілкування з друзями та знайомими, унеможливлював здійснення своїх звичок, уподобань та життєвих зв`язків. У зв`язку з цим у житті позивача відбулися негативні та безповоротні зміни у відносинах з оточуючими людьми, значно погіршилися можливості реалізації ним своїх звичок і бажань та багато інших негативних наслідків морального характеру. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що його було примусово піддано принизливій процедурі проходження наркологічної експертизи. І хоч висновком амбулаторної судово-наркологічної експертизи №142 від 22.08.2016 року його було визнано таким, що не виявляє ознак наркоманії та не потребує примусового лікування, сам факт безпідставного та невмотивованого призначення такої експертизи спричинив йому суттєві моральні страждання. Він був змушений у слідчих органах та в суді доводити свою невинуватість в інкримінованому йому злочині, що також супроводжувалося значнимхвилюванням, дискомфортом, постійним та наполегливим намаганням переконати суд та присутніх у своїй невинуватості. Надалі, судом першої інстанції було ухвалено обвинувальний вирок, який справив на позивача шокуюче враження, адже він сам та його захисник детально та скрупульозно довели суду неспроможність обвинувачення, вказавши на ряд порушень норм кримінального процесуального законодавства під час досудового розслідування, що зумовлювали недопустимість більшості основних доказів, на яких ґрунтувалось його обвинувачення. Тим не менше, судом абсолютно не були взяті до уваги доводи та аргументи позивача і його захисника, що ще більше підсилило нервове напруження та викликало обґрунтоване обурення (мовчазне) з приводу упередженості суду та байдужістю до його долі. Незаконність вироку зумовила оскарження його доВінницького апеляційного суду. Написання апеляційної скарги разом із захисником знову призвело до психічної напруги, до повторних переживань минулого, пошуку аргументів та доводів задля успішного результату апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції. Тільки завдяки активним зусиллям та постійній боротьбі позивача щодо нього було закрито кримінальне провадження з реабілітуючих підстав, а тому він вважає, що моральна компенсація має бути збільшена принаймні вдвічі проти визначеної Законом №266 мінімальної і відшкодована в розмірі не менше 520 000 (п`ятсот двадцять тисяч) гривень. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, за обставин викладених в позовній заяві. Представник відповідача прокуратури Вінницької області Гущіна Н.В. заперечила щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у письмовому відзиві на позовну заяву та просила відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази в їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Так, судом встановлено, що 26.06.2015 року, на підставі ч.1 ст. 307 КК України відностно [PERSON] , відкрито кримінальне провадження за №12015020010004221 та оголошено йому про підозру. 26.06.2015 року оглянуто місце події у присутності двох понятих: [PERSON] та [PERSON] . Під час огляду у [PERSON] виявлено полімерний пакет із порошкоподібною речовиною білого кольору, що підтверджується протоколом огляду місця події. Відповідно до висновку №142 амбулаторної судово-наркологічної експертизи від 22.08.2016 року, у [PERSON] не виявлено ознак наркоманії та примусового лікування він не потребує. Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 26.06.2019 року по справі №127/18224/16-к [PERSON] , визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.309 КК України та засуджено до покарання у виді трьох років позбавлення волі. Звільнено від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком 3 роки. Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 12.12.2019 року вирок Вінницького міського суду від 26.06.2019 року щодо [PERSON] скасовано, а кримінальне провадження закрито за п.3 ч.1 ст. 284 КПК України. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями чи діями органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1176 ЦК України, разом з іншим, встановлено, що завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності (незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення), відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями чи діями органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури, встановлюється законом. Згідно з п. 1 ст. 1, п. 5 ст. 3 Закону від 1 грудня 1994 р. «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у ст. 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду (ст.2 Закону). Відповідно до частин 2, 3 ст. 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду, виникає у громадянина у разі постановлення судом відносно нього виправдовувального вироку, не залежно від того яка підстава слугувала для постановлення такого вироку, визначення розміру відшкодування моральної шкоди відноситься до компетенції суду, таке право може бути реалізоване як при винесенні виправдовувального вироку, так і у спосіб заявлення відповідного позову в порядку цивільного судочинства, шкода відшкодовується за рахунок Державного бюджету, а відповідно відповідає за таку шкоду Держава в особі уповноважених органів, в тому числі і в особі Державної казначейської служби України, як органу на який покладено виконання рішення суду про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду. Інші доводи відповідачів на свій захист є надуманими. За обставин того, що вироком суду позивача було визнано невинним у вчиненні інкримінованих злочинів, суд приходить до висновку, що повідомлені йому підозра та обвинувачення були незаконними, а відтак він потерпав від незаконного переслідування, в тому числі зазнав і моральних страждань на які послався в позовній заяві, а тому на підставі наведених вище норм законодавства вправі вимагати від Держави відповідного відшкодування. Визначаючи розмір відшкодування суд, за обставин справи, виходить з мінімального розміру визначеного Законом. Доводи позивача про збільшення такого розміру, суд визнає непереконливими. З матеріалів справи вбачається, що позивач перебував під слідством та судом з 26.06.2015 року (день повідомлення про підозру) по 12.12.2019 року (дата набрання виправдовувальним вироком суду законної сили), тобто 54 повних місяці. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно зі ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно зі ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду; вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. За ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з ч. 1 ст. 12 Закону № 266/94-ВР. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ст. 13 Закону № 266/94-ВР). Згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, який набрав законної сили 11 вересня 1997 року, зазначена Конвенція та відповідні протоколи до неї були ратифіковані, тобто з часу набрання законної сили норми Конвенції повинні застосовуватися також при вирішенні спорів судами України, оскільки Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Статтею 13 Європейської Конвенції з прав людини 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено або обмежено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення пункту 5 статті 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 30 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, незаконного засудження або незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, має право на відшкодування заподіяної шкоди. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно зі ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір мінімальної щомісячної заробітної плати з 01.01.2020 року встановлено в розмірі 4 723 грн. Отже позивачу на відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури, з Державного бюджету України має бути сплачено 255 042 грн. (54 х 4723). Як роз`яснено в п.п.9, 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за №4, відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування шкоди у зазначених випадках та її розмір визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. У випадках, коли межі відшкодування визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 02 грудня 2015 року в справі №6-2203цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись усіма судами України, відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яке завдало моральну шкоду, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Заявлений розмір моральної шкоди в 520 000 грн. позивачем не обґрунтований, не наведено належних та достатніх підстав саме такого розміру моральної шкоди, тому суд враховуючи наведені фактичні обставини справи вважає, що визначений законодавством мінімальний розмір на відшкодування шкоди, завданої позивачу незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду є достатнім. Стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, провадиться за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Кошти на відшкодування позивачу моральної шкоди, як це передбачено чинним законодавством, підлягають стягненню з Державного бюджету України шляхом їх списання ДКСУ з Єдиного казначейського рахунку, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, яка являється їх розпорядником. При цьому будь-яких обов`язків на ДКСУ, як на самостійну юридичну особу, судом не покладається. Здійснення такого безспірного списання коштів казначейством передбачено п. 35 Постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників». Згідно із пп. 3 п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №215 від 15.04.2015 року, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволеня позовних вимог та стягнення моральної шкоди на користь [PERSON] в сумі 255 042 грн. Судові витрати по справі підлягають віднесенню за рахунок держави. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial