Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що 16 грудня 2016 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу № 1076 (далі - Договір), відповідно до умов якого відповідач зобов'язався придбати та передати йому на умовах фінансового лізингу в користування транспортний засіб (трактор) «Беларус 892», модифікації 4,75 дизель. 16 грудня 2016 року на виконання умов Договору позивач на рахунок відповідача сплатив 51 000 грн. Він (позивач) стверджував, що примірник договору, який він отримав, суттєво відрізняється від того, з яким ознайомлювався до внесення платежу. Позивач вважає, що умови укладеного між ним та відповідачем Договору є несправедливими, не відповідають діючому законодавству та обмежують його права як споживача; Договір є нікчемним, адже не був нотаріально посвідчений; відповідач, надаючи фінансові послуги, не мав відповідної ліцензії. [PERSON] просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 1076 від 16 грудня 2016 року, стягнути з відповідача сплачені ним за Договором кошти в сумі 51 000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 2 600 грн. У судове засідання позивач та його представник не з'явилися, представник позивача Рябінін Д.Д. подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив розгляд справи проводити без його участі. У судове засідання представник відповідача не з'явився, подав до суду письмові заперечення, суть яких зводиться до того, що ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» позовні вимоги [PERSON] не визнає повністю, вважає їх безпідставними та необгрунтованими, виходячи з того, що: в Україні діяльність з непрямого лізингу не ліцензується; вимога щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договору лізингу в діючому законодавстві відсутня; умови договору, укладеного з позивачем є справедливими; при укладенні договору позивачу зі сторони відповідача була надана повна і достовірна інформація про послуги, які йому надаватимуться; позивачем не сплачено судовий збір та не підтверджені витрати на правову допомогу. Представник відповідача просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову, розгляд справи проводити без участі представника ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф». Суд розглядає справу у відсутності осіб, які беруть участь у справі, за наявними у справі доказами. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» взято на облік як юридичну особу, що має право надавати послуги з фінансового лізингу, що підтверджується копією довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 21 квітня 2016 року (а.с. 63). У судовому засіданні встановлено, що 16 грудня 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» та [PERSON] був укладений договір № 1076 фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб (трактор) «Беларус 892», модифікація 4,75 дизель, що підтверджується копією відповідного договору (а.с. 16-23). З копії додатку № 1 до вищевказаного Договору (а.с. 24) вбачається, що вартість предмета лізингу становить 18 703,70 доларів США, авансовий платіж - 9 351,85 доларів США (50% вартості предмета лізингу), щомісячний платіж - 779,32 доларів США, комісія за організацію угоди - 1 870,37 доларів США (10% вартості предмета лізингу), комісія за передачу предмета лізингу - 561,11 доларів США (3% вартості предмета лізингу), термін поставки предмета лізингу - 30 днів, курс долара на дату підписання Договору - 27 грн. Відповідно до п. 3.1.1 ст. 3 Договору лізингодавець зобов'язаний придбати предмет лізингу, який визначений лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного Договору та інших письмових домовленостей між сторонами. Пунктами 3.3.1, 3.3.2, 3.3.3 ст. 3 Договору встановлено, що лізингоодержувач зобов'язаний до отримання предмета лізингу, на умовах та у порядку, передбаченими Договором, сплатити, передбачені даним Договором платежі; прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням та у встановлені терміни і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного Договору. Відповідно до п. 4.1 ст. 4 Договору лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 30 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію угоди; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, оплатити різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного Договору з урахуванням умов, викладених в п. 1.7 ст. 1 Договору. Пунктом 10.3 ст. 10 Договору встановлено, що на момент його укладення попередній розмір щомісячного періодичного платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 291,18 доларів США, що еквівалентно 7 861,86 грн. У судовому засіданні встановлено, що 16 грудня 2016 року на виконання умов Договору [PERSON] на користь відповідача перерахував кошти в сумі 51 000 грн., які пунктом 9.1 Договору та Додатком 1 до нього визначені як комісія за організацію угоди, що підтверджується квитанцією № 33 від 16 грудня 2016 року (а.с. 15). Статтею 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 Глави 58 ЦК України та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частинами 1, 2 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Відповідно до ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, висновки якого, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Крім цього, частиною 1 ст. 227 ЦК України встановлено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Необхідність наявності ліцензії у правовідносинах, що склались між сторонами, випливає із змісту п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначені самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ч. 1, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. 2, п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Статтею 808 ЦК України визначено, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. У Договорі, укладеному між сторонами, відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, до того ж Договір не містить положень щодо дострокової сплати лізингових платежів, що є обмеженням принципів справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору у розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Наведені вище обставини в своїй сукупності свідчать про наявність законних підстав для визнання укладеного між сторонами договору недійсним. Відповідно до частини 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а винна сторона зобов'язана відшкодувати іншій стороні завдані вчиненням недійсного правочину збитки. Отже, відповідач повинен повернути позивачу отримані за недійсним договором фінансового лізингу № 1076 від 16 грудня 2016 року кошти в розмірі 51 000 грн. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, і кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання договору недійсним. Відповідачем позовні вимоги не спростовані, а його доводи не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Проаналізувавши добуті по справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позов [PERSON] обґрунтований на законі, а тому підлягає задоволенню в повному обсязі. Що стосується витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, то дані витрати, відповідно до положень ст.ст. 79, 84 ЦПК України відносяться до судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі. З матеріалів справи (а.с. 8-11) вбачається, що 20 грудня 2016 року між позивачем та адвокатом Рябініним Д.Д. був укладений договір про надання правової допомоги, пунктом 3.1 якого встановлено, що винагорода за надання правової допомоги становить 2 600 грн. У судовому засіданні встановлено, що позивач на підставі вищевказаного договору та розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу (а.с. 13) сплатив адвокату грошові кошти в розмірі 2 600 грн., що підтверджується прибутковим касовим ордером (а.с. 12). За таких обставин суд приходить до висновку, що витрати позивача на правову допомогу належним чином підтверджені і їх розмір не перевищує граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах. Доводи представника відповідача в тій частині, що позивач повинен був сплатити судовий збір за подання до суду цього позову, що він не звільнений від його сплати, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного. Пунктом 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що оскільки стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку пільг щодо сплати судового збору, то при визначенні таких пільг слід керуватися іншим законодавством України, наприклад, статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до підпунктів 1, 2 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, що діє з 1 січня 2017 року) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; немайнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру. Таким чином, за подання до суду цього позову позивач мав сплатити 640 грн. за вимогу немайнового характеру та 640 грн. за вимогу майнового характеру. Ураховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, то судовий збір у розмірі 1 280 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved