Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Нововодолазької селищної ради, із залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача державного нотаріусу Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвської Т. М. «Про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом» (вхідний № 4020/17-вх), на обґрунтування якого зазначив, що його батько [PERSON] помер у 2014 році. [INFO] видано свідоцтво про смерть, відповідно до якого [PERSON] помер у 2014 році у віці 66 років, про що складено відповідний актовий запис № 124 від 15.05.2015 року. За життя батько склав заповіт від 03.09.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л. А. та зареєстрований у реєстрі під № 1997, згідно з яким батько все своє майно де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, а також все те, на що він матиме право за законом чи за заповітом, заповів йому [PERSON] . Після смерті батька залишилось спадкове майно у вигляді: автомобілю марки «GEELY EMGRAND X 7», легковий універсал - в, 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] , зареєстрований 12.12.2013 року за [PERSON] ; та житлового будинку [ADDRESS] , що знаходиться в селищі міського типу Нова Водолага Харківської області. Строк подання заяви на спадщину за заповітом ним пропущений з підстав важкого морального та фізичного стану після тяжкої насильницької смерті батька. Рішенням суду від 06.01.2017 року його позовні вимоги до Нововодолазької районної ради Харківської області, Нововодолазької селищної ради Харківської області, третя особа Нововодолазька державна нотаріальна контора Харківської області про визнання додаткового строку для прийняття спадщини задоволено та поновлено строк для прийняття спадщини. 06.07.2017 року на підставі зазначеного рішення було відкрито спадкову справу № 60890933 державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т. М. 08.11.2017 року постановою державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвської Т. М. йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, який розташований за адресом: [ADDRESS] ,- після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , з причин наявності розбіжностей в загальній та житловій площі. Тому просив визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого 2014 року, що складається з: житлового будинку (під літерою «А-1»), загальною площею 95,8 м2, житловою площею 54,8 м2, з приміщеннями: тамбуру «І» - 10,2 м2, коридору «1» - 3,7 м2, житлової «2» - 27,7 м2, житлова «3» - 13,5 м2, кладової «4» - 3,1 м2, житлової «5» - 13,6 м2, кухні «6» - 17,1 м2, санвузол «7» - 6,9 м2 та надвірними будівлями: тамбуру - «а2», ганку - «а1», сараю - «Б», літньої кухні - «Д» , сараю - «Ж» , гаражу - «г», гаражу - «Г1», погребу - «Є», альтанки - « [NUMBER] », колодязю - «К», воріт - «N» (а. с. 5 8). Розпорядженням керівника апарату суду Столяренка С. В. № 779 від 14.09.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл справи й згідно з відповідним протоколом, обліково-статистичною карткою справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, справу передано на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (а. с. 57, 58, 59 - 63). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, однак скористався правом, наданим йому частиною 1 статті 58 Цивільного кодексу України, щодо участі у справі через свого представника адвоката Абдуллаєвої-Мартіросян І. Х. (27, 28 29, 41, 160, 169). Представник позивача [PERSON] адвокат Абдуллаєва-Мартіросян І. Х., що діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності та ордеру на надання правової допомоги (серії ХВ № 000259), виданого 23.04.2018 року на підставі договору про надання правової допомоги без номеру, до суду також не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, проте надала суду заяву, зареєстровану під вхідним № ЕП-2007/21-вх від 28.12.2021 року, в якій просила справу розглянути за її відсутності та відсутності позивача, зазначивши, що позовні вимоги вони підтримують та просять задовольнити у повному обсязі (а. с. 27, 28 29, 41, 160, 169, 172). Представник відповідача Нововодолазької селищної ради - у судове засідання теж не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини неявки не повідомив, однак від селищного голови надійшов лист, зареєстрований за вхідним № 6217/21-вх від 11.11.2021 року, з проханням справу розглянути за їх відсутності, зазначивши, що не заперечують проти задоволення позову (а. с. 163, 169). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача державний нотаріус Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвська Т. М. - у судове засідання також не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причину неявки не повідомила, однак надала суду заяву, зареєстровану за вхідним № 6639/18-вх від 21.12.2018 року, з проханням справу розглянути за її відсутності. Крім того в матеріалах справи наявне клопотання завідувача Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори в порядку виконання зобов`язань державного нотаріусу Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Козелько Т., про розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори, яке зареєстроване за вхідним № 6579/21-вх від 24.11.2021 року (а. с. 85, 167, 169). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі частини 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції. За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації учасниками справи, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, ураховуючи те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Відтак, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони та їх представники посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебувала на розгляді належного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно із частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Як убачається зі Свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] ), виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області 15.05.2015 року, [PERSON] помер у 2014 році у віці 66 років, про що 15.05.2015 року складено відповідний актовий запис № 124 (а. с. 24). Відповідно до дублікату заповіту від 03.09.2012 року (бланк серії НМЕ № 394976), посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л. А. і зареєстрованого у реєстрі за № 1069 (первісно за № 1997), [PERSON] , [INFO] , на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, а також все те, на що він матиме право за законом чи за заповітом, він заповів своєму синові - [PERSON] , [INFO] , громадянину Російської Федерації (а. с. 22). З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 48374157, виданого 11.07.2017 року приватним нотаріусом Крючковою Л. А., убачається, що до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про видачу дубліката заповіту (номер у спадковому реєстрі 60918973, бланк серії НМЕ № 394976, номер в реєстрі нотаріальних дій 1069), щодо заповідача - [PERSON] (а. с. 23). Згідно зі Свідоцтвом про народження (серії [NUMBER] ), виданим 23.10.1971 року ЗАГСом міста Гайсин Вінницької області Української РСР, [PERSON] народився [INFO] у місті Гайсин Вінницької області Української РСР, про що в Книзі реєстрації актів про народження 23.10.1971 року зроблено запис за № 360, та його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а. с. 21). Копією паспорта (бланк № [NUMBER] ), виданого 11.10.2016 року Відділом УФМС Росії по місту Москві по району Теплий стан, підтверджений факт належності позивача [PERSON] , [INFO] , до громадян Російської Федерації із місцем реєстрації за адресом: [ADDRESS] (а. с. 11 20). Як убачається з договору купівлі продажу жилого будинку від 05.11.2003 року (бланк серії ВАР № 940725), посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Разіною Л. О. та зареєстрованого в реєстрі за № 2461, [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купив жилий будинок за [ADDRESS] ,- на земельній ділянці, що належить [PERSON] , площею 1200 м2, на якому розташовані: один жилий будинок житловою площею 41,3 м2, загальною площею 89,3 м2, позначений на плані присадибної ділянки літерою «А-1», цегла, та надвірні будівлі: тамбур, літера «а», дерево; ганок, літера «а1», цегла; сарай, літера «Б», цегла; туалет літера «В», в 1 дошку; гараж, літера «г», цегла; літня кухня, літера «Д», цегла; погріб, літера «Є», цегла; ворота №, метал; колодязь, літера «К», б/кільця. Право власності покупця зареєстровано в Малому комунальному підприємстві технічної інвентаризації, про що зроблено відповідну відмітку 25.11.2003 року (а. с. 25 25 зворот). Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1910592 (серії ВВА № 128634), виданого Нововодолажським малим комунальним підприємством технічної інвентаризації 05.11.2003 року (реєстраційний номер 2954415), власником домоволодіння на земельній ділянці селищної ради, що розташований за адресом: [ADDRESS] ,- є [PERSON] з однією цілою часткою на підставі договору купівлі-продажу від 05.11.2003 року. Право приватної власності зареєстровано за № 3575 у книзі № 30 (а. с. 26). З довідки про технічні показники об`єкта нерухомого майна, наявність (відсутність) нового будівництва, реконструкції, капітального ремонту, перепланування для подання в Нововодолазьку держнотконтору з метою оформлення спадщини, виданої КП «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро» та зареєстрованої за вихідним № 651 від 20.09.2017 року, убачається, що за адресом: [ADDRESS] ,- є самочинні будівництва: тамбур літера «а2», гараж літера «Г1», сарай літера «Ж». Також проводилась реконструкція будинку, за рахунок якої було збільшено загальну площу будинку на 6,5 м2 та збільшено житлову площу будинку на 13,5 м2 ( а. с. 87 88). Отже, наведеним доведено, що спадкодавець [PERSON] , [INFO] , дійсно помер у 2014 році та за життя зробив заповідальне розпорядження на випадок своєї смерті щодо усього майна, на час настання якої мав спадкову масу, зокрема, у виді домоволодіння, розташованого за адресом: [ADDRESS] ,- із наявним самочинним будівництвом тамбуру, гаражу і сараю, а також самочинною реконструкцією будинку. Згідно з Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 48308936, виданого 06.07.2017 року Нововодолазькою державною нотаріальною конторою, до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис, параметрами якого є реєстрація спадкової справи (номер у спадковому реєстрі 60890933 та у нотаріуса 85), щодо спадкодавця [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] (а. с. 9). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом (бланк серії НМХ № 752742), посвідченого 02.02.2018 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 17, спадкоємцем майна [PERSON] , померлого в 2014 році, у виді автомобіля марки «GEELY EMGRAND X7», легковий універсал в, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , є його син [PERSON] (а. с. 89). Постановою державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвської Т. М. від 08.11.2017 року, зареєстрованою за вихідним № 695, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, розташований за адресом: [ADDRESS] ,- у зв`язку із тим, що в договорі купівлі-продажу жилого будинку та у довідці про технічні показники об`єкта нерухомого майна є розбіжності в загальній та житловій площі цього будинку (а. с. 10). Наведеним доведений факт прийняття позивачем [PERSON] спадщини за заповітом, що відкрилась після смерті [PERSON] , померлого у 2014 році, а також відсутність відомостей щодо наявності інших спадкоємців, які б прийняли, або бажали б прийняти спадщину померлого як спадкоємці з обов`язковою долею у спадщині, й нотаріусом відмовлено спадкоємцю у оформленні свідоцтва про право на спадщину за заповітом, так як спадкове майно, зазначене у постанові приватного нотаріуса, має розбіжності в загальній та житловій площі жилого будинку, що спадкується, а отже [PERSON] доведений судові факт існування спора про право. Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями), а також Закону України «Про міжнародне приватне право» № 2709-IV від 23.06.2005 року (зі змінами та доповненнями). Ухвалюючи рішення,\~суд бере\~до уваги,\~що порядок\~урегулюванняприватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, регламентується нормами Закону України «Про міжнародне приватне право». При цьому, як чітко обумовлено змістом статті 2 цього Закону, він застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, як: 1) визначення застосовуваного права; 2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом; 4) виконання судових доручень; 5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів. Отже, наведений вище нормативно-правовий акт під приватноправовими відносинами розуміє відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи, а під іноземним елементом - ознаку, яку характеризує приватноправові відносини, що ним регулюються, та виявляється в одній або кількох з таких форм: ?хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; ?об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; ?юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (пункти 1 і 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право». Послідовний аналіз вказаних правових норм надіє судові можливість зробити висновок про те, що ця справа є справою з іноземним елементом. Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Основним Законом нашої держави, який гарантує забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини, зокрема, статтею 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається розділом ХІ Цивільного процесуального кодексу України, а тому у відповідності до змісту частини 2 статі 496 та статті 497 цього кодифікованого акту України іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених діючим національним та міжнародним законодавством, а підсудність таких справ визначається цим кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 3 та 4 свого Листа № 24-754/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» визначення підсудності справ з іноземним елементом залежить від категорії спору, ураховуючи вимоги загальної, альтернативної, договірної та виключної підсудності, та може визначатися як на момент відкриття провадження у справі, так і у попередньому (підготовчому) судовому засіданні. Так, відповідно до статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. Тобто як визначає норма, вказана останньою, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати справи з іноземним елементом у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; 3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; 4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; 5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; 6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; 7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; 8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; 9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; 10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; 11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України; 12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України. З огляду на таке, справи про спадщину спадкодавця - громадянина України підсудні судам України згідно із вимогами, визначеними у статтях 70 - 72 Закону України «Про міжнародне приватне право», де чітко обумовлено, що спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Вибір права спадкодавцем буде недійсним, якщо після складання заповіту його громадянство змінилося. Спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Наведене свідчить про те, що ця справа дійсно підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства України. Також вирішуючи цей спір про право, суд виходить з положень частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина 5 наведеної статті). Приписами статей 1216 та 1217 цивільного кодифікованого закону України обумовлено, що спадкуванням, яке може здійснюватися за заповітом або за законом, є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з правилами частини 1 та 2 статті 1220 цього ж кодексу спадщина відкривається внаслідок смерті, а часом її відкриття вважається день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, що виданий відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану. При цьому, частиною 1 статті 1222 Цивільного кодексу України обумовлено, що спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а згідно із змістом частини 1 статті 1223 зазначеного останнім нормативно-правового кодифікованого акту України - право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Отже, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі його відсутності право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 Цивільного кодексу України (частини 1 та 2 статті 1223 цього кодексу). Як визначають норми права, що містяться у статті 1233, частині 1 статті 1235 та частинах 1 і 2 статті 1236 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, яким заповідач призначає спадкоємця (одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин) та охоплює права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права і обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. При цьому заповіт може бути складений щодо усієї спадщини або її частини. Таким чином, в ході судового розгляду справи встановлено, що спадкодавець [PERSON] помер у 2014 році. З часу його смерті відкрилась спадщина, спадкування щодо якої здійснюється за дублікатом заповіту, посвідченим 03.09.2012 року приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л. А., зареєстрованим у реєстрі за № 1069 (первісно за № 1997) та складеним на користь [PERSON] , [INFO] , із вказанням ступеню родинного зв`язку із ним батько та син відповідно, щодо належного спадкодавцю усього майна, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і в загалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право. Норма права, передбачена статтею 1241 Цивільного кодексу України, зобов`язує суд встановлювати у разі спадкування за заповітом наявність осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Такими особами є: малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдовець) та непрацездатні батьки. Ретельно перевіривши матеріали справи, зокрема, свідоцтво про право на спадщину за законом (бланк серії НМХ № 752742), посвідчене 02.02.2018 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т. М. та зареєстроване в реєстрі за № 17, щодо майна померлого у виді автомобіля марки «GEELY EMGRAND X7», легковий універсал в, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , а також покладаючись на докази, зібрані в рамках цієї цивільної справи, суд достеменно встановив, що на час відкриття спадщини осіб, які б відповідали вимогам, визначеним частиною 1 статті 1222 Цивільного кодексу України, у [PERSON] не було. Тому спадкоємцем щодо усього майна померлого [PERSON] , є його син [PERSON] , який одержав право на спадкування за заповітом, дублікат якого посвідчений 02.02.2018 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т. М. (реєстровий № 17), що на час відкриття спадщини спадкодавцем змінений або скасований не був. Частинами 1, 2 та 5 статті 1268 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємиць за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Зі змісту частини 1 статті 1270 вказаного нормативно-правового акту убачається, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємиць, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частини 1 і 2 статті 1269 цивільного процесуального кодифікованого закону України). Відповідно до правил, обумовлених частиною 1 та 3 статті 1272\~Цивільного кодексу\~України якщо спадкоємиць протягом строку, встановленого статтею 1270\~цього кодексу не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Вказані вимоги позивачем [PERSON] виконані у повній відповідності із приписами матеріального закону, підстав для його усунення від спадщини, визначених статтею 1224 Цивільного кодексу України, судом не встановлено, а тому суд вважає доведеним те, що він є таким, який прийняв спадщину за заповітом після смерті у 2014 році [PERSON] , так як протягом строку, встановленого статтею 1270 та з урахуванням вимог частини 3 статті 1272 Цивільного кодексу України, звернувся із відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. Спадкоємиць який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, відсутність якого не позбавляє його права на спадщину (частини 1 і 3 статті 1296 Цивільного кодексу України). Одночасно й вимоги частини 1 статті 1297 цього ж кодексу, зобов`язують спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, звернутись до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Доказом виконання позивачем [PERSON] цього припису закону є не тільки вище зазначене звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а й отримання ним Постанови державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвської Т. М. від 08.11.2017 року, якою йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресом: [ADDRESS] ,- у зв`язку із тим, що в договорі купівлі-продажу жилого будинку та у довідці про технічні показники об`єкта нерухомого майна є розбіжності в загальній та житловій площі цього будинку. Відповідно до положень статей 1 і 34 Закону України «Про нотаріат» видача свідоцтва про право на спадщину визнається нотаріальною дією, яка вчиняється нотаріусами. На час звернення позивача до нотаріуса щодо видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом, порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України регламентований відповідним Наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (із змінами та доповненнями), підпункт 1.2. пункту 1 глави 10 розділу ІІ якого обумовлює, що при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Вирішуючи питання щодо наявності у складі спадщини померлого у 2014 році [PERSON] домоволодіння, яке знаходиться за адресом: [ADDRESS] ,- суд ураховує таке. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, пов`язується з її прийняттям та зумовлюється входженням цього права до складу спадщини після смерті спадкоємця. Стаття 1218 Цивільного кодексу України роз`яснює, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, зокрема, право власності на нерухомість. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок і земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності на нього у порядку спадкування. Отже, до спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Окрім того, підстави виникнення права власності на нерухомість у суб`єкта власності кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час його виникнення. Як убачається з положень частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми права, що містяться у частині 1 статті 328 зазначеного вище кодексу визначають, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема із правочинів. Припис статті 392 цивільного кодифікованого закону України обумовлює, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на таке, єдиним власником спірного домоволодіння [ADDRESS] ,- з однією цілою часткою є спадкодавець [PERSON] , проте у такому складі: один жилий будинок житловою площею 41,3 м2, загальною площею 89,3 м2, позначений на плані присадибної ділянки літерою «А-1», цегла, та надвірні будівлі: тамбур, літера «а», дерево; ганок, літера «а1», цегла; сарай, літера «Б», цегла; туалет літера «В», в 1 дошку; гараж, літера «г», цегла; літня кухня, літера «Д», цегла; погріб, літера «Є», цегла; ворота №, метал; колодязь, літера «К», б/кільця. Відтак, на час відкриття спадщина нотаріусом виявлена наявність невідповідності в загальній та житловій площі домоволодіння, що зазначені у правовстановчому документі та в довідці про технічні показники об`єкта нерухомого майна. Перевіряючи даний факт суд також упевнився у тому, що КП «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро» у вересні 2017 року зафіксувало проведення у спірному домоволодінні самочинного будівництва: тамбуру літера «а2», гаражу літера «Г1» й сараю літера «Ж»,- а також реконструкції будинку, за рахунок якої збільшено загальну площу будинку на 6,5 м2 та житлову - на 13,5 м2. Наведеним виявлено, що спадкове майно, з приводу, якого виник спір, за життя спадкодавця було самочинно реконструйовано та має наявні самочинно побудовані нежитлові приміщення на земельній ділянці, що належить відповідній селищній раді. З огляду на положення частини 2 статті 319 Цивільного кодексу України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При цьому, положення частини 1 статті 13 цього ж кодексу України визначають, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При цьому особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина 2 наведеної вище статті). Як убачається з положень частини 1 статті 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена /створена/ особою, набувається нею, якщо інше не встановлено законом або договором. Виходячи з положень частини 2 цієї ж статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. З огляду на положення частини 1 статті 383 Цивільного кодексу України власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Змістом частини 2 наведеної статті обумовлено, що власник квартири може на свій розсуд здійснити ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному жилому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відповідно до приписів статті 152 Житлового кодексу України переобладнання та перепланування жилого будинку (квартири), належних громадянам на праві приватної власності, проводиться з дозволу виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів. Правилами користування приміщеннями житлових будинків та гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року, встановлено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають в будинку, гуртожитку, з дозволу власника будинку (квартири), власника гуртожитку (житлового приміщення у гуртожитку) та органу місцевого самоврядування, що видається у встановленому порядку. Відповідно до статей 5 та 15 Закону України «Про планування і забудову територій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) й статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво об`єкту нерухомості незалежно від форми власності здійснюється згідно з розробленою та затвердженою у встановленому порядку компетентними органами проекту його будівництва, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови. Норми права, які містяться у статті 29 Закону України «Про планування та забудову територій» визначають, що дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, яка здійснює контроль за виконанням будівельних робіт. Здійснення будівельних робіт без дозволу інспекції архітектурно-будівельного контролю або здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність відповідно до закону. Положеннями статті 30-1 цього ж законодавчого акту України передбачено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснюється на підставі сертифіката відповідності, який видається інспекціями державного архітектурно - будівельного контролю. Тотожні за своїм юридичним змістом норми права містяться також й у положеннях Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року, який набрав чинності з 12.03.2011 року (статті 36, 37 та 39 цього Закону). Відповідно до частини 2 статті 41 цього ж законодавчого акту державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Положеннями пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011 року визначено, що прийняття в експлуатацію об`єктів, які належать до I - III категорії складності, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельної інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. У ході судового розгляду справи позивачем не було надано судові доказів дотримання наведених вище вимог чинного законодавства України його батьком [PERSON] , а саме ним не був отриманий дозвіл на перепланування та переобладнання свого будинку, дозвіл на виконання будівельних робіт, а також декларація про готовність об`єкта до експлуатації. Норми права, які містяться у частині 1 статті 376 Цивільного кодексу України визначають, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. При цьому, суд враховує, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина 2 вказаної статті). Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 Цивільного кодексу України та з урахуванням роз`яснень, наданих у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», тобто, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина 1 статті 376 Цивільного кодексу України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Також й Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 3.2. Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування, обговореного на засіданні Пленуму 01.03.2013 року та надісланого відповідним листом № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, звернув увагу суддів нижчих інстанцій на те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Об`єкт нерухомості належить до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; при будівництві допущені істотні порушення будівельних норм і правил. Задоволення судом позову про визнання за спадкоємцем права власності на самочинне будівництво зумовлює виникнення цього права у позивача, а не констатує його перехід у порядку спадкування, тому є неналежним способом захисту прав спадкоємців, якщо право звернутися до суду з вимогою про визнання права власності не належало спадкодавцеві. При здійсненні спадкодавцем самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Право власності на об`єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва. Визнання права власності на новостворене майно в якості способу захисту прав спадкоємців на будинки, які містять ознаки самочинного будівництва, законодавством не передбачено та суперечить нормам статей 331, 376 Цивільного кодексу України. Також наведене Узагальнення в том у ж самому пункті констатує, що й самочинно реконструйований будинок, не створює право власності у спадкодавця та не може входити до складу спадщини, а отже, не дає підстав для виникнення права власності у спадкоємців. Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури № 12/5-126 від 23.03.1999 року. Отже, рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі та споруди за спадкоємцями має ґрунтуватись на оцінюванні наявних у матеріалах справи документів та інших доказів на підтвердження обставин, за наявності яких можливе задоволення таких вимог, зокрема: рішення компетентного органу про надання земельної ділянки для забудови; ступінь готовності самочинного будівництва; чи порушуються цим будівництвом права та законні інтереси інших осіб; в якому році було зведено самочинні будівлі; відповідність самочинно зведеної будівлі архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам; наявність акта приймання (прийомки) в експлуатацію або сертифікату відповідності; якщо нерухомість збудована в сільській місцевості, то потрібно встановити чи зареєстрована вона у погосподарській книзі сільської ради. Виходячи з наведеного, позивач не надав судові необхідні докази та не довів у процесуальний спосіб дотримання спадкодавцем необхідних вимог чинного законодавства України, а отже суд вважає, що реконструкція жилого будинку здійснена без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, а самочинно збудовані тамбур, гараж і сарай неможна вважати такими, що побудовані із дотриманням будівельних норм і правил. Статтею 129 Основного Закону нашої Держави визначені основні засади судочинства, однією з яких, з огляду на зміст пункту 3 частини 2 вказаної норми права, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості. Аналогічні за своїм правовим змістом норми містяться й у частинах 1 і 3 статті 12, а також частині 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. При цьому, у відповідності до змісту частини 6 статті 81 наведеного вище процесуального кодифікованого закону, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, нормативно закріплений принцип змагальності сторін полягає у прояві змагальної ініціативи та активних дій усіх осіб, які беруть участь у справі. Саме цей принцип забезпечує повноту дослідження судом обставин кожної судової справи. Також, з огляду на зміст частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відтак, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, прямо передбачених законом. Крім того, як обумовлено пунктом 2 частини 1 статті 43 та частиною 1 статті 49 цивільного процесуального кодифікованого закону України учасники справи, зокрема, сторони у цивільній справі, користуються рівними процесуальними правами щодо подання доказів, участі у їх дослідженні та у доведеності перед судом їх переконливості. Вони зобов`язані самостійно визначити коло фактів, на які слід посилатись як на підставу своїх вимог чи заперечень, а також доказів, що містять інформацію про предмет доказування у справі, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Проте, як роз`яснює частина 2 статті 78 вказаного кодифікованого акту, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Окрім того, суд зауважує, що частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Отже, у разі порушення цивільного права та/або його невизнання у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, що залежить від виду порушення, тобто особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Обраний позивач спосіб захисту права не призводить до захисту чи відновлення порушеного права позивача, а суд не наділений процесуальним правом у цьому випадку за власної ініціативою змінити його на належний. Отже, ураховуючи приписи статті 1218 Цивільного кодексу України, беручи до уваги, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку, виходячи з засад змагальності сторін у справі, свободи у наданні ними своїх доказів та у доведеності їх переконливості перед судом, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу в справі окремо, і їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що позивачем не доведені у процесуальний спосіб обставини, на які [PERSON] посилається як на підставу своїх вимог, а наданих ним доказів не достатньо для визнання за ним права власності на житловий будинок що складається з: житлового будинку (під літерою «А-1»), загальною площею 95,8 м2, житловою площею 54,8 м2, з приміщеннями: тамбуру «І» - 10,2 м2, коридору «1» - 3,7 м2, житлової «2» - 27,7 м2, житлова «3» - 13,5 м2 , кладової «4» - 3,1 м2, житлової «5» - 13,6 м2, кухні «6» - 17,1 м2, санвузол «7» - 6,9 м2 та надвірними будівлями: тамбуру - «а2», ганку - «а1», сараю - «Б», літньої кухні - «Д» , сараю - «Ж» , гаражу - «г», гаражу - «Г1», погребу - «Є», альтанки - « [NUMBER] », колодязю - «К», воріт - «N»,- й знаходиться за адресом: [ADDRESS] ,- в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого 2014 року, а тому доходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення його позову, у якому йому слід відмовити повністю. Приходячи до такого, суд пам`ятає, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, який має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Беручи до уваги, що за змістом статті 392 Цивільного кодексу України належним відповідачем у таких справах є особа учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку, а згідно приписів частин 1 і 3 статті 1277 цього ж кодексу, у разі відсутності спадкоємців, усунення їх від права спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови її прийняття, суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування, тому суд вважає, що до участі у справі залучений належний відповідач. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених ним і документально підтверджених судових витрат. Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed