Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 26840,01 грн. В обґрунтування своїх вимог посилався на наступне. 02.02.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, згідно якого [PERSON] отримав від позивача 21000 грн., які зобовязався повернути до 01.04.2017 року. Відповідач свої зобовязання за договором не виконав. Посилаючись на норми ст.ст. 525, 526, 625, 629, 1047, 1048 ЦК України, позивач просив стягнути: суму позики 21000 грн.; відсотки в розмірі облікової ставки НБУ в сумі 2735,46 грн.; інфляційні втрати в сумі 2478,00 грн.; 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання в сумі 626,55 грн.; а всього 26840,01 грн. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Посилався на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач проти позову заперечував. Посилався на фіктивність договору позики, за яким він грошей не отримував. Пояснив, що перебував з [PERSON] у трудових відносинах, як найманий працівник з приватним підприємцем. Трудовий договір не укладався, будь-які документи, що могли би підтвердити такі відносин, не оформлювались. Відповідач здійснював реалізацію кондитерської продукції, яка належала позивачу. Внаслідок псування товару, який не був своєчасно реалізовано споживачам, виникали збитки, які за домовленістю сторін. [PERSON] зобовязаний був відшкодовувати [PERSON] за власний рахунок. Договір від 02.02.2017 року відповідач підписав внаслідок погроз та примусу з боку позивача. Зазначений договір в судовому порядку [PERSON] не оскаржував, заяв до правоохоронних органів у звязку з протиправними діями [PERSON] не подавав. Крім того, [PERSON] у судовому засіданні надав розписки від 02.12.2017 року та від 16.12.2017 року, згідно яких [PERSON] отримав від [PERSON] дві виплати по 500 грн. в рахунок боргу. Представник позивача у судовому засіданні визнав погашення боргу згідно наданих розписок на суму 1000 грн. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд дійшов наступних висновків. 02.02.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, згідно якого [PERSON] отримав від позивача 21000 грн., які зобовязався повернути до 01.04.2017 року. Договір позики посвідчено приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 4,5). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Пунктом 1 укладеного сторонами договору підтверджується передача позикодавцем у власність позичальника та отримання останнім грошових коштів у розмірі 21 000 грн. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідачем не надано доказів недійсності вищезазначеного договору позики. Позичальником укладений договір не оскаржувався. Крім того, про визнання дійсності договору свідчить сплата відповідачем на користь позивача 1000 грн., що підтверджується наданими [PERSON] у судовому засіданні розписками [PERSON] від 02.12.2017 року та від 16.12.2017 року про отримання коштів. Оскільки відповідачем сплачено на користь позивача 1000 грн. в рахунок погашення позики, заборгованість підлягає зменшенню на зазначену суму. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобовязання обмежується поверненням боргу. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України. Так, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Наведене правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові №6-36цс14 від 02.07.2014 року. Наданий позивачем розрахунок відсотків на суму 2735,46 грн. не враховує часткове погашення заборгованості позичальником у грудні 2017 року в сумі 1000 грн. З урахуванням двох платежів по 500 грн. сума відсотків за час позики складає 2651 грн. 17 коп. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат і 3% річних не враховує факт часткового погашення заборгованості позичальником у грудні 2017 року в сумі 1000 грн. Крім того, позивачем до розрахунку заборгованості за цими складовими безпідставно включено період позики з дня отримання коштів до дня їх повернення. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України обовязок позичальника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, виникає лише за час прострочення. Застосовуючи офіційні індекси інфляції за період з 01.04.2017 року по 31.01.2018 року до суми заборгованості, суд визначив суму заборгованості за такою виплатою в розмірі 1901 грн. Застосовуючи відсоткову ставку 3% річних за період з 01.04.2017 року по 31.01.2018 року до суми заборгованості, суд визначив суму заборгованості за такою виплатою в розмірі 516,67 грн. На підставі вищевикладеного, суд стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 25068,84 грн., яка складається з наступного: -20000 грн. сума основної заборгованості; -2651,17 грн. проценти за користування позикою; -1901,00 грн. інфляційні втрати за період прострочення виконання зобовязання; -516,67 грн. три відсотки річних за період прострочення виконання зобовязання. У задоволенні решти вимог позивача суд відмовляє. Документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до частини задоволених вимог, - в розмірі 658,29 грн.

Outcome: partial