Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з наведеним позовом до [PERSON] , мотивуючи тим, що з відповідачем вони перебувають у шлюбі з 28.01.2003 року. Разом з відповідачкою та дітьми вони проживають у спірній квартирі [ADDRESS] , площею 69,50 м. кв ., яку придбали в 2014 році. Шлюб на даний час ще не розірвано, хоча відповідачка подала позов про розірвання шлюбу та справа перебуває на розгляді в суді. Спірну квартиру вони з відповідачкою придбали у шлюбі за спільні кошти, які відкладали для придбання житла і які він заробляв, оскільки відповідачка до 2015 року не працювала. Право власності на квартиру зареєстрована за відповідачкою 29.05.2014 року. В період 2012-2014 років позивач їздив на роботу до Польщі. В проміжках між роботою в Польщі та в 2015 році він закінчував ремонт квартири. Раніше, в 2008 році сторони придбали квартиру на вул. Виноградна-Проектна в с. Крихівці за яку заплатили 166 992 грн. 34 коп., попередній договір купівлі-продажу укладений на ім`я позивача. В 2013 році попередній договір було розірвано та позивачу були повернуті кошти в сумі 20 000 доларів США. За кошти отримані від розірвання договору та за збережені грошові кошти була придбана спірна квартира. В ремонт квартири позивач також вклав свої кошти та працю, на облаштування квартири було витрачено 180 000 грн., тому позивач просить визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири, яка придбана під час шлюбу, іншого житла у нього немає. Відповідачка подала відзив на позову заяву із якого вбачається, що позовні вимоги вона не визнає, просить в задоволенні позову відмовити, оскільки кошти на придбання квартири у розмірі 14 000 доларів США та 50 000 грн. вона позичила у свого батька - [PERSON] , що підтверджується розпискою, вказані кошти є її особистою приватною власністю. Відповідачка не перешкоджає позивачу користуватись спірною квартирою, він там зареєстрований та проживає. Позивач відповідь на відзив із якого вбачається, що він не погоджується із твердженнями відповідачки, оскільки він звертався до відповідачки із проханням добровільно переоформити право власності на Ѕ частину квартири на нього, однак відповідачка категорично відмовляється це зробити. Про позику від повідки грошових коштів у свого батька позивачу нічого не відомо, квартира була придбана за спірні кошти. Від утримання дітей позивач не відмовляється та надалі буде їх утримувати, вимог щодо реального розподілу квартири позивач не заявляє. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримала з мотивів наведених в позовній заяві, просила позов задовольнити. Щодо твердження відповідачки про те, що на купівлю квартири вона позичила кошти у свого батька, то позивачу нічого не було відомо про таку позики, своєї згоди на укладення такого договору він не надавав, куди були витрачені кошти відповідачкою йому не відомо. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти вимог позову заперечили з мотивів наведених у відзиві. Відповідачка після дослідження письмових доказів у справі пояснила, що вона б погодилась на те, щоб віддати позивачу ј частину квартири, оскільки з нею проживають діти. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.01.2003 року по 01.03.2019 року, що підтверджується копією рішення суду про розірвання шлюбу та сторонами визнається (а.с.61). Під час шлюбу, [INFO] [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності та копією витягу про реєстрацію права власності (а.с.52-53). Отже, квартира [ADDRESS] придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідачка не погоджується, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя та вказує, що квартира була придбана в тому числі за кошти, які нею позичені у свого батька - [PERSON] та на підтвердження своїх слів надає копії розписок (а.с.75). Як вбачається із розписки від 17.06.2008 року, [PERSON] отримала грошові кошти для придбання квартири на первинному ринку в сумі 14 000 доларів США від [PERSON] , позика оформлена на 10 років (а.с.75). Факт отримання коштів підтверджено розпискою, підписами сторін та письмовим підтвердженням [PERSON] . На звороті розписки також зазначено, що протягом липня-грудня 20008 року [PERSON] отримала від [PERSON] ще 50 000 грн. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно ст. 31 ЦК України, правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Договір позики, який оформлений у вигляді розписки укладений відповідачкою без згоди її чоловіка, вказаний договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідачка не надала чіткої відповіді чи повідомляла вона свого чоловіка про укладення такого договору та чи давав він згоду на укладення договору позики. Тому, неможна стверджувати, що договір позики грошових коштів укладено відповідачкою в інтересах сім`ї та кошти отримані за договором використані в інтересах сім`ї. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічну норму містить і п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Судом встановлено обсяг спільного нажитого майна, це квартира [ADDRESS] , квартиру придбано 29.05.2014 року на спільні кошти подружжя. Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено в майбутньому № І-2-4-012 від 22.01.2013 року, вартість квартири зазначено 215 450 грн . , доказів того, що квартира придбана за іншу суму сторонами суду не надано. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України, У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Суд не вважає за доцільне відступити від рівності часток подружжя, оскільки суду не надано доказів того, що позивач чи відповідач не дбали про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилялись від участі в утриманні дітей, витрачали кошти на шкоду інтересам сім`ї. Позивач часто виїжджав за кордон на роботу, купував за кордон побутову техніку, що підтверджується копіями паспорта позивача та квитанціями, утримував сім`ю, оскільки відповідачка доходів до 2015 року не отримувала, відповідачка в свою чергу займалась вихованням дітей. В даній справі сторони не дійшли згоди щодо розподілу їх спільного майна, а тому воно підлягає поділу в судовому порядку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з заявлених позовних вимог [PERSON] , аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обгрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 60, 65, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 31, 368 ч. 3 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved