Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON] 30 % річних за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 18.04.14 р. відповідачі отримали від позивача в позику грошові кошти в сумі 50697,00 грн., що еквівалентно 4300,00 доларам США, з умовою повернення частинами та у строки, передбачені договором. Однак, у домовлений термін відповідачі суму позики позивачу не повернули, у звязку з чим він звертався до суду з позовом про стягнення з них заборгованості за договором позики. Судовим рішенням було встановлено наявність простроченого грошового зобовязання, і воно на даний час не виконано, що дає позивачу підстави вимагати стягнення 30 % річних відповідно до умов договору за інший, не охоплений судовим рішенням період з 07.01.15 р по 10.05.16 р. в сумі 38504,48 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, подавав заяви про повне підтримання позовних вимог та розгляд справи у його відсутності. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні вимоги позовної заяви [PERSON] не визнали та подали суду зустрічний позов про визнання договору позики від 18.04.14 р., укладеного ними з [PERSON], недійсним (фіктивним). Вимоги зустрічного позову обґрунтовуються тим, що, підписуючи договір позики, сторони фактично не мали наміру передавати та отримувати будь-які кошти, а насправді наміри та цілі сторін були спрямовані на уникнення додаткових витрат, повязаних зі сплатою податків з операцій купівлі-продажу автомобіля, придбаного у той день подружжям [PERSON] у [PERSON] у розстрочку. У своїх намірах сторони діяли узгоджено, а тому кошти за договором позики [PERSON] їм не передавав, вони не отримували, підписали договір без наміру створити правові наслідки, що ним обумовлені. [PERSON] подав заперечення проти зустрічного позову, які обґрунтовував існуванням судових рішень, що набрали законної сили, якими встановлено обставини щодо фактичного укладення між сторонами договору позики, його підписання, складення розписки, передачі коштів, їх неповернення у встановлені договором строки та які не підлягають доказуванню у даній цивільній справі. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні вимоги зустрічного позову [PERSON], [PERSON] підтримала в повному обсязі, вимоги первісного позову [PERSON] не визнала та пояснила, що укладений між сторонами договір є фіктивним та не мав на меті створення правових наслідків. Крім того, представник відповідача зазначила позицію, згідно з якою навіть у разі дійсності договору позики та невиконання відповідачами його умов, будь-які підстави для стягнення з них 30 % річних за період з 07.01.15 р. по 10.05.16 р. відсутні, оскільки, на думку представника відповідача, умова п.2.1.4 договору позики не містить вказівки на те, за який період підлягають стягненню ці кошти, і дана умова є встановленням відповідальності за невиконання зобовязань по договору, яка вже покладена на відповідачів за рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 08.04.16 р., яким з них стягнуто штраф в сумі 28702,50грн. З цих підстав представник відповідачів просила суд відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов. Суд, заслухавши пояснення представника відповідачів, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову. При цьому суд встановив та врахував наступне. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що 18 квітня 2014 року [PERSON] як позикодавець, а також [PERSON], [PERSON] як позичальники підписали письмовий договір позики, за умовами якого позикодавець передав позичальникам у власність грошову суму у розмірі 50697,00 грн., що еквівалентно 4300 доларам США, яку позичальники зобовязались повертати рівними частинами щомісяця у розмірі по 7242,43 грн., що еквівалентно 614,29 доларів США, у період з 25 травня 2014 року по 25 жовтня 2014 року, та у розмірі 7242,42 грн., що еквівалентно 614,26 доларів США до 25 листопада 2014 року. Згідно з розпискою, підписаною [PERSON] та [PERSON] 18 квітня 2014 року, у цей день ними отримано від [PERSON] грошові кошти у сумі 50697,00 грн., що еквівалентно 4300 доларам США на день укладення договору на його підставі та згідно з його умовами. Допитані як свідки відповідачі [PERSON] та [PERSON] показали, що при підписанні 18 квітня 2014 року з [PERSON] договору позики та розписки, ані у них, ані у [PERSON] не було наміру отримувати та надавати кошти у позику. Насправді мало місце придбання подружжям [PERSON] у позивача автомобіля у розстрочку, у той же день [PERSON] оформив нотаріально та надав їм довіреність на право користування автомобілем без права розпорядження. Причиною оформлення даних правовідносин як договору позики стало бажання уникнути платежів, повязаних з оформленням договору купівлі-продажу автомобіля, що запропонував сам [PERSON] При цьому розмір платежів за придбаний автомобіль і періодичність їх внесення співпадали із зазначеними у договорі позики. Перші чотири місяці [PERSON] та [PERSON] повертали [PERSON] грошові кошти за придбаний у розстрочку автомобіль у розмірах та у строки, передбачені зазначеним у договорі позики графіком, сплативши при цьому на користь [PERSON] приблизно 2400 доларів США. При цьому кошти передавали готівкою, будь-яких документів про їх отримання [PERSON] не мають. Пізніше вони втратили можливість сплачувати періодичні платежі за автомобіль та повернули його [PERSON], залишивши невирішеним питання про повернення вже сплачених за нього коштів. Пізніше [PERSON] предявив позов до суду про стягнення з них коштів за договором позики. Як показали відповідачі, до органів поліції з приводу шахрайських дій [PERSON] вони не звертались. До відшукання в мережі Інтернет оголошення [PERSON] про продаж автомобіля в розстрочку вони позивача не знали. Відповідно до ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. При цьому, відповідно до ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За положеннями ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики грошових коштів у сумі 50697,00грн. укладається у письмовій формі. Отже, за приписами ст.1051 ЦК України, показання свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця, не є допустимими доказами. Суд враховує також, що допитані у справі свідки є заінтересованими особами відповідачами за первісним позовом позивачами за зустрічним позовом, у звязку з чим їх показання оцінює критично. Відповідно до ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2016 року у цивільній справі № 565/53/15-ц позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] 135465,34 грн. заборгованості за договором позики, у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про оспорювання договору позики та визнання його удаваним відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року за результатами касаційного перегляду вищезазначеної цивільної справи, рішення Апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2016 року залишено без змін, а касаційну скаргу [PERSON], [PERSON] без задоволення. Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2016 року у цивільній справі № 565/53/15-ц встановлено наступні обставини: укладення [PERSON] з [PERSON], [PERSON] 18 квітня 2014 року договору позики грошових коштів; невиконання [PERSON], [PERSON] своїх зобовязань за цим договором позики; наявність у [PERSON], [PERSON] станом на 17.03.15 р. заборгованості за цим договором позики в сумі 135465,34 грн., у тому числі основного боргу в сумі 95675,00 грн., відсотків в сумі 11087,84грн., штрафу в сумі 28702,50 грн. З огляду викладене, на підставі ст.61 ЦПК України вищевказані обставини є такими, що не підлягають доказуванню. За таких обставин суд прийшов до висновку про доведення позивачем [PERSON] укладення 18 квітня 2014 року з [PERSON], [PERSON] договору позики грошових коштів у сумі 50697,00 грн., що еквівалентно 4300 доларам США на день укладення договору, та недоведеність відповідачами допустимими доказами факту неодержання цих коштів від позивача. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з п.2.1.4 укладеного між сторонами договору позики, у випадку несвоєчасного повернення суми позики позичальники зобовязані додатково сплачувати позикодавцю 30 % річних від суми неповернутої позики. Отже, сторонами у договорі позики передбачено відмінний від диспозиції ч.2 ст.625 ЦК України розмір процентів у разі прострочення позичальниками грошового зобовязання. Відсутність у цьому пункті договору періоду, за який підлягає нарахуванню 30 % річних, не свідчить про невідповідність даної умови договору вимогам закону, оскільки періодом нарахування цих коштів є період прострочення боржників. Пунктом 3.3.1 договору позики встановлено, що позичальники у випадку несвоєчасного повернення суми позики та/або її частини повинні сплатити на користь позикодавця штраф у розмірі 30 % від суми неповернутої позики. Передбачений цією умовою договору штраф є неустойкою як способом забезпечення виконання грошового зобовязання. Проценти у звязку з простроченням виконання грошового зобовязання та неустойка є різними за своєю правовою природою, а тому їх одночасне застосування законом не обмежено. Отже, одночасне стягнення з боржників штрафу та 30 % річних не є встановленням подвійної відповідальності за одне і те ж саме порушення. Як встановлено судом із змісту позовної заяви та не спростовано відповідачами, на момент звернення [PERSON] до суду з даним позовом рішення Апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2016 року у цивільній справі № 565/53/15-ц не виконано, отже, позику у встановленому цим судовим рішенням розмірі (95675,00 грн.) йому не повернуто. Оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не виконаного боржниками, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржників від відповідальності за невиконання грошового зобовязання і не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, суд вбачає правові підстави для стягнення з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] 30 % річних як відповідальності за порушення грошового зобовязання за інший, не охоплений судовим рішенням у цивільній справі № 565/53/15-ц, період. [PERSON] у позові предявив вимогу про стягнення з [PERSON], [PERSON] 30% річних за період прострочення виконання грошового зобовязання з 07.01.15 р. по 10.05.16 р., зазначаючи при цьому, що у цивільній справі № 565/53/15-ц він заявляв вимогу про стягнення цих відсотків по 06 січня 2015 року включно. Як вбачається з рішення Апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2016 року у даній цивільній справі, станом на 17 березня 2015 року заборгованість відповідачів за договором позики складає 135465,34 грн., у тому числі відсотки (30 % річних) - 11087,84 грн. У позовній заяві [PERSON] у цивільній справі № 565/53/15-ц наведено розрахунок 30% річних, про стягнення яких заявлено цю вимогу. З даного розрахунку вбачається, що за період з 26.05.14 р. по 06.01.15 р. 30 % річних від простроченого зобовязання становить 498,33 долари США, що еквівалентно 7853,68 грн. за офіційним курсом валют на день підписання даної позовної заяви. Під час розгляду цивільної справи № 565/53/15-ц [PERSON] збільшувались позовні вимоги у звязку із зміною офіційного курсу валют станом на 17.03.15 р., при цьому вимогу про стягнення 30 % річних збільшено у еквіваленті валюти гривня з 7853,68 грн. до 11087,84 грн., при цьому розмір цих процентів у валюті долар США залишено незмінним 498,33 долари США. Саме у цьому розмірі за рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2016 року з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] і було стягнуто проценти у сумі 11087,84 грн. З аналізу вищевказаних процесуальних документів вбачається, що період стягнення 30 % річних під час розгляду цивільної справи № 565/53/15-ц [PERSON] не збільшувався, а тому проценти, про стягнення яких зазначено у цьому судовому рішенні це 30 % річних, нарахованих за період з 26.05.14 р. по 06.01.15 р. у сумі 498,33 долари США, розмір яких станом на 17.03.15 р. складає 11087,84 грн. За таких обставин суд вбачає правові підстави для стягнення 30 % річних за наступний період в межах заявлених вимог з 07.01.15 р. по 10.05.16 р. З урахуванням встановленого судовим рішенням розміру заборгованості та вищезазначеного періоду, розмір процентів, що підлягають стягненню у звязку з простроченням виконання грошового зобовязання за період з 07.01.15 р. по 31.12.15 р., складає: 95675,00 грн. * 30 % / 100 % * 359 днів / 365 днів = 28230,68 грн. За період з 01.01.16 р. по 10.05.16 р. сума цих процентів складає: 95675,00 грн. * 30 % / 100 % * 131 днів / 366 днів = 10273,30 грн. Отже, загальна сума процентів, що підлягає стягненню, складає: 28230,68 грн. + 10273,30 грн. = 38503,98 грн. За таких обставин наданий позивачем розрахунок розміру позовних вимог, згідно з яким загальна сума процентів, що підлягає стягненню за період з 07.01.15 р. по 31.12.15 р., складає 38504,48 грн., суд вважає невірним та приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи вимоги зустрічного позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину, серед яких у частині 5 передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Підписання з [PERSON] договору позики від 18.04.14 р. без наміру отримати від нього грошові кошти відповідачі [PERSON], [PERSON] доводять власними показаннями, фактом надання [PERSON] для них довіреності від 18.04.14 р. на право керування автомобілем, наявним на диску відеозаписом пояснень [PERSON] як позивача у цивільній справі № 565/53/15-ц. В силу положень ст.1051 ЦК України показання свідків не є допустимими доказами для підтвердження факту фіктивності такого правочину, як договір позики. Згідно з копією довіреності від 18 квітня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] на строк до 25.11.14 р. уповноважив [PERSON], [PERSON] представляти його інтереси з питань експлуатації, а також на період дії довіреності керувати автомобілем «БМВ-5201», 1999 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], з правами стежити за технічним станом автомобіля, бути його представником в органах ДАІ, страхових органах, одержувати страхове відшкодування, подавати від його імені та одержувати на його імя заяви, необхідні довідки та документи, розписуватись за нього та виконувати інші дії, повязані з цією довіреністю. Наявність даного документу не спростовує висновків суду про укладення між сторонами 18 квітня 2014 року письмового договору позики та одержання у позику за цим договором грошових коштів відповідно до розписки від 18 квітня 2017 року. Не спростовують вищезазначених висновків суду і пояснення [PERSON], надані ним як позивачем під час розгляду цивільної справи № 565/53/15-ц, у яких він підтвердив факт укладення з [PERSON], [PERSON] 18.04.14 р. договору позики з одночасною передачею їм коштів. Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 21 січня 2015 року (справа № 6-197цс14), для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним, і ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Таким чином, позивачі за зустрічним позовом не довели належними та допустимими доказами наявність умислу в усіх, включаючи [PERSON], учасників правочину, на його вчинення без наміру створення правових наслідків. Натомість, наявність такого наміру підтверджується письмовим договором позики та розпискою про одержання грошових коштів, наданою позивачами за зустрічним позовом [PERSON] Стверджуючи про фіктивність даного договору позики, [PERSON] та [PERSON] як у зустрічному позові, так і у наданих суду під присягою свідка показаннях зазначають, що укладенням оспорюваного договору вони фактично врегулювали з [PERSON] умови оплати за усним договором купівлі-продажу автомобіля в розстрочку, що суперечить такій ознаці фіктивного договору, як відсутність наміру створити правові наслідки. Разом з тим, спір про визнання договору позики удаваним правочином розглянуто у цивільній справі № 565/53/15-ц. За таких обставин підстави для задоволення зустрічного позову відсутні. Судові витрати, понесені позивачем [PERSON], підлягають стягненню з відповідачів пропорційно до задоволеної частини позову в сумі 551,14 грн. При цьому суд враховує, що, як розяснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.35 постанови пленуму № 10 від 17.10.14 р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Outcome: partial