Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до КП «Очисні споруди» в особі директора [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди в звязку з ненаданням передплаченої послуги, мотивуючи заявлені вимоги тим, що за його заявою від 30.05.2013 року відповідач всупереч, на його думку, ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» зобовязався на умовах передплати забезпечити централізоване водопостачання ділянки по вул. Лісовій, 3 в смт. Лазурне. Того ж дня позивач здійснив передплату за виконання робіт в сумі 818 грн., а також придбав лічильник з фільтром та зворотнім клапаном на суму 638 грн., але водопостачання відсутнє. В звязку з ігноруванням відповідачем пропозиції по вирішенню вказаного питання, на його адресу позивачем надіслана письмова пропозиція добровільно повернути сплачені ним кошти, яка залишилась без відповіді. Вважаючи таким чином свої права як споживача порушеними, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь кошти в сумі 1456 грн., яка полягає в сумі передплачених коштів за виконання послуг з водопостачання в розмірі 818 грн. та купівлі лічильника в розмірі 638 грн., моральну шкоду в розмірі 17428 грн., а також розглянути питання про притягнення відповідача до відповідальності відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». В судовому засіданні позивач зазначив, що відповідачем під час перебування даної цивільної справи на розгляді, йому повернуті сплачені ним кошти в якості передплати за виконання робіт в сумі 818 грн. Тому в цій частині зменшив розмір позовних вимог, в іншій частині заявлені позовні вимоги підтримав з підстав зазначених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні заявленого позову з підстав його необґрунтованості та недоведеності, а також стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним витрати на правову допомогу. Зазначив, що будь-яких письмових домовленостей з проведення робіт по забезпеченню централізованого водопостачання між КП «Очисні споруди» та позивачем, не було й водонапірна мережа по вул. Лісовій не знаходиться на балансі відповідача, а власник відмовив у підключенні водопроводу, про що позивачу було повідомлено. З цього приводу Лазурненською селищною радою Скадовського району Херсонської області балансоутримувачу направлялося відповідне клопотання, проте згоди не було надано. В звязку з цим працівниками КП «Очисні споруди» запрошувався [PERSON] для повернення передплачених ним коштів у сумі 818 грн., проте той відмовлявся. Суд, заслухавши доводи та заперечення учасників цивільного процесу, розглянувши подані документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 30.05.2013 року [PERSON] в касу КП «Очисні споруди» сплачено кошти з встановлення лічильника, виготовлення технічної документації, за підключення до центрального водопроводу та пломбування лічильника на загальну суму 818 грн., що підтверджується копіями відповідних квитанцій (а.с. 2). 25.02.2015 року [PERSON] звернувся до директора КП «Очисні споруди» із заявою про повернення сплачених ним коштів в розмірі 1456 грн. (а.с. 3). Як повідомив [PERSON] відповідачем йому повернуто кошти в розмірі 818 грн. Із клопотання від 18.10.2013 року вбачається, що Лазурненська селищна рада Скадовського району Херсонської області зверталася до керівництва ТОВ ГК «Співдружність» з проханням підключення до водомережі оздоровчого закладу житлового будинку позивача. Вимогою від 13.07.2015 року, КП «Очисні споруди» повідомила [PERSON] про неможливість підключення його домоволодіння до водопроводу, оскільки водопровідна мережа по вул. Лісова в смт. Лазурне не перебуває на їх балансі, а власник відмовив в підключенні до водопроводу. Згідно ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду положень ст.ст. 57, 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилався на ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів». Так згідно ч. 1 вказаної статті закону, споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб, серед іншого, мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав тощо. Разом з тим, суду не надано належних та допустимих доказів придбання ним лічильника на суму 638 грн., як і не доведено порушення відповідачем його прав як споживача, в звязку з чим суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в цій частині. Також позивачем не доведена наявність будь-яких передбачених законом підстав для притягнення відповідача до відповідальності відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та спричинення йому моральної шкоди. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає позов таким, що задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. З урахуванням вказаних норм закону, встановлення судом відсутності підстав для задоволення позову, наявності доказів понесення відповідачем витрат на правову допомогу,

Outcome: approved