Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 27 листопада 2007 року. У спірній квартирі крім неї зареєстрований відповідач - [PERSON], який є її чоловіком. Сімейні стосунки з чоловіком зіпсувались та він переїхав проживати в іншу квартиру. Відповідач фактично не проживає з нею в квартирі з 01 серпня 2018 року. Відповідач комунальні послуги не сплачує, допомоги в її утриманні не надає. Вважає, що відповідач втратив право користування житлом, оскільки не проживає в спірній квартирі без поважних причин та не приймає участі в її утриманні. Просила суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 28 серпня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження в справі. [PERSON] відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] звернулась в суд та, зазначаючи, що вона є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 11), просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеною квартирою. З позову вбачається, що у спірній квартирі зареєстровані позивач - [PERSON], а також відповідач - [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Позивач на підтвердження своїх вимог надала суду копію акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 03 серпня 2018 року, складений ОСББ «Родинна оселя», з якого вбачається, що [PERSON] починаючи з 01 серпня 2017 року фактично не проживає в [ADDRESS] (а.с. 13). Зазначений акт підписаний членами комісії та головою правління. Акт складений на бланку ОСББ «Родинна оселя», але не містить печатки ОСББ «Родинна оселя». Жодних інших доказів стосовно не проживання відповідача у спірній квартирі понад один рік позивачем суду не надано. Суд вважає, що такий акт як єдиний наданий доках на підтвердження заявлених вимог, не є достатньою підставою для визнання відповідачем таким, що втратив право користування спірним житлом. Крім того, у позовній заяві [PERSON] зазначає, що відповідач фактично не проживає з нею в квартирі з 01 серпня 2018 року. З цим позовом [PERSON] звернулась в суд 22 серпня 2018 року (а.с. 2). Передбачений законом строк у один рік не сплинув і на день розгляду справи судом. За таких обставин, вимоги позивача не ґрунтуються на законі. З огляду на наведене, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed