Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до свого діда [PERSON] та Зарічного РВ м. Суми ДМС України, посилаючись на те, що він, позивач, є власником квартири [ADDRESS]: 1/3 частини квартири - на підставі свідоцтва про право власності на житло від 9 липня 1993 року,виданого в порядку приватизації, та 2/3 частини квартири, які раніше належали його матері [PERSON], яка там постійно проживала, - на підставі договору дарування від 28 жовтня 2010 року. В 2006 році мати зареєструвала в квартирі та дозволила проживати в ній своєму батькові [PERSON], який зареєстрований в квартирі до цього часу. [INFO] року його мати [PERSON] померла. В цей час він в квартирі не проживав, лише регулярно відвідував матір, яка потребувала догляду внаслідок тяжкої хвороби. Проживав він з сім'єю в належній їм з дружиною квартирі за адресою [ADDRESS]. Після смерті матері відповідач фактично позбавив його можливості користуватися власною квартирою[ADDRESS], почав навмисно винищувати, псувати і розкрадати домашні речі і меблі, його особисті речі, які залишалися в квартирі, перешкоджав йому забирати їх,систематично вчиняв сварки, намагався провокувати його на бійку, писав необґрунтовані скарги дільничним інспекторам, нібито він приходить в квартиру і наносить йому побої, сам систематично приводив в квартиру сторонніх осіб. Останню заяву він написав на нього листопаді 2013 року, в зв'язку з чим йому довелось писати пояснення дільничному інспектору міліції. Остерігаючись провокацій, спірну квартиру не відвідував. На сьогодні він як законний власник квартири позбавлений відповідачем права на вільне користування та розпорядження своєю квартирою, не може здійснити запланований продаж квартири, потребуючи коштів на навчання дитини. З квітня 2013року відповідач припинив оплачувати комунальні платежі за спожиті ним під час проживання в квартирі послуги, загальна заборгованість складає більше 5521 гр. і постійно збільшується. 24 грудня 2013 року він надіслав відповідачеві рекомендованого листа з повідомленням добровільно звільнити спірну квартиру і сплатити заборгованість за комунальні послуги. Відповідач лист не отримав, відмовившись відчинити двері працівникам Укрпошти. Відповідач продовжує не платити за комунальні послуги, і відповідальність ляже на нього як на власника квартири. Посилався на положення ст.162, ч. ч. 2, 3 ст. 168 ЖК України, згідно яких наймач повинен оплачувати комунальні послуги та квартирну плату; договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано на вимогу наймодавця,якщо жиле приміщення,займане наймачем, необхідне для проживання в ньому йому та членам його сім'ї; у цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці; договір найму жилого приміщення укладений як на визначений, так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги. Посилаючись також на те, що відповідач веде себе агресивно, і він, відповідно до ст. 391 ЦК України, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, просив, виселити відповідача з квартири [ADDRESS] та зобов'язати Зарічний РВ м. Суми ДМС України зняти його з реєстраційного обліку у вказаній квартирі (а.с. 34). Відповідачі в судове засідання не з'явились, своїх заперечень проти позову не надали, тому судом ухвалено про проведення заочного розгляду справи. Заслухавши позивача та його представника, які підтримали позов, дослідивши надані докази, суд вважає, що вимоги задоволенню не підлягають в зв'язку з наступним. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 9 серпня 1993 року, позивачеві [PERSON], його матері [PERSON]та його бабі [PERSON] належала на праві спільної сумісної власності трикімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 62,15 кв.м (а.с. 6). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 1 березня 2006 року було задоволено позов [PERSON] і його матері [PERSON] до Сумської міської ради, визнано частки за [PERSON], [PERSON] і [PERSON], яка померла [INFO] року, в праві власності на квартиру [ADDRESS], в розмірі 1/3 частини кожному, та визнане за [PERSON] право власності на 1/3 частину спірної квартири в порядку спадкування після смерті [PERSON] (а.с. 6-7). 6 травня 2006 року позивач [PERSON] і його мати [PERSON] зареєстрували свої частки у праві власності на спірну квартиру (а.с.7). 1 листопада 2006 року відповідач - дід позивача, батько його матері [PERSON] - [PERSON], зареєструвався в спірній квартирі, фактично почав проживати в цій квартирі з 2006 року (а.с. 10, 18). З наданих КП «Сумижитло» документів вбачається, що відповідач зареєстрований в спірній квартирі по теперішній час, документи, на підставі яких він зареєстрований, в цьому підприємстві відсутні (а.с. 101, 102). Позивач [PERSON] проживає та зареєстрований в [ADDRESS]. 28 жовтня 2010 року мати позивача [PERSON] подарувала йому належні їй 2/3 частини спірної квартири(а.с. 8, 9), право власності на які він зареєстрував [INFO] року (а.с. 9). Мати позивача [PERSON] померла [INFO] року (а.с.11). В спірній квартирі на час розгляду справи зареєстрований лише відповідач - дід позивача [PERSON], [INFO] (а.с. 10, 69). З наданих позивачем копії паспорта відповідача вбачається, що останній є громадянином Росії, знятий з реєстрації в м. Кропоткіно Краснодарського краю 2 серпня 2005 року, шлюб з бабою позивача [PERSON] він розірвав 18 лютого 1987 року (а.с. 122, 123). Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Позивач, вимагаючи виселення відповідача з належної йому квартири, посилається на те, що його дід є наймачем цієї квартири. Як на доказ підстав для виселення відповідача, позивач посилається на борги по оплаті комунальних послуг, крім того, надав копію наказу Зарічного районного суду м. Суми від 29 квітня 2014 року про стягнення з нього 3065,62 гр. заборгованості з централізованого опалення та гарячого водопостачання та копію його листа про попередження відповідача про виселення протягом трьох місяців, який відповідач не отримав (а.с. 12, 80). У вказаному листі позивач зазначає, що відповідач уклав договір найму квартири в усній формі з попереднім власником, тобто матір'ю позивача, дочкою відповідача (а.с. 13-15). Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 810 ЦК України передбачає, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Ч. 1 ст. 811, ч. 1 ст. 812 ЦК України передбачають, що договір найму житла укладається у письмовій формі. Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Відповідно до ст. 814 ЦК України, у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. Ч. 3 ст. 815 ЦК України передбачає, що наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 820 ЦК України, розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця. Відповідно до ч. 1 ст. 821 ЦК України, договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 825 ЦК України, договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі: невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази (п. 1). Договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці. Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 158 ЖК України, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Згідно ст. 159 ЖК України, предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом), а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.). Жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку. Відповідно до ст. 162 ЖК України,плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Ст. 168 ЖК України передбачає: Укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги. Згідно ст. 169 ЖК України, у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку(квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 170 ЖК України, при переході права власності на жилий будинок, (частину будинку, квартиру), в якому знаходиться здане в найом жиле приміщення, до іншої особи договір найму зберігає силу до закінчення зазначеного в ньому строку. Якщо договір найму укладено без зазначення строку, новий власник будинку (квартири) вправі вимагати його розірвання у випадках і в порядку, передбачених статтею 168 цього Кодексу. Як вбачається з наведених норм матеріального права, існує визначений законом порядок укладення і реєстрації договору найму житла. Всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, позивач не надав суду належних доказів тому, що відповідач вселився ще за життя матері позивача, а його дочки [PERSON] у спірну квартиру на підставі договору найму та проживає в ній на таких умовах до нинішнього часу. Позивач не спростував тієї обставини, що він знав про реєстрацію в 2006 році діда в належній і йому на праві спільної часткової власності квартирі, про вселення його в квартиру, де проживала в цей час і мати позивача, не заперечував проти цього. Які умови найму житла, плати власникам за користування ним існували з моменту вселення відповідача в квартиру, в якій він на протязі чотирьох років проживав разом з своєю дочкою [PERSON], а потім продовжував проживати один, позивач доказів суду не надав. Докази укладення відповідачем такого договору з матір'ю позивача чи з ним самим, реєстрації його у встановленому законом порядку, вселення відповідача в спірну квартиру саме на підставі договору найму та залишення відповідача в квартирі в такому правовому статусі після смерті його дочки [PERSON], в справі відсутні. Позивач посилається на те, що відповідач перешкоджає його доступу до спірної квартири, проте належних доказів цьому суду не надав, і за наявності таких перешкод з боку відповідача не позбавлений можливості захистити своє порушене право іншим, передбаченим законом способом. З інших підстав позивач позов не заявляв. З огляду на зазначене, враховуючи, що договір найму житла як підстава вселення відповідача в спірну квартиру, в справі не доведений, відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин для виселення відповідача з квартири, належної позивачеві, ст. ст. 162, 168 ЖК України, а також зняття його з реєстрації в цій квартирі, оскільки вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Посилання позивача як на правову підставу для виселення відповідача на ст. 391 ЦК України є безпідставними, оскільки зазначена норма не є самостійною підставою для виселення відповідача з належної власнику квартири, враховуючи, що правовідносини щодо користування жилим приміщенням регулюються нормами ЖК України та відповідними нормами ЦК України. Позивач не довів, що після смерті матері умови користування відповідачем спірним житловим приміщенням змінились, зокрема, що він пропонував дідові укласти договору найму, а тому позивач не довів таке порушення його прав відповідачем, яке може мати наслідком його виселення з квартири. В справі відсутні належні докази і потреби позивача у спірному житловому приміщенні для власного проживання та членів його сім'ї, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України та в розумінні положень ч. 3 ст. 825 ЦК України обов'язок доведення необхідності використання спірного житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї лежить саме на наймодавцеві. За таких обставин позов задоволенню не підлягає. На підставі ст.ст. 317, 319, 391, 810-812, 814, 815, 820, 821, 825 ЦК України, ст.ст. 9, 158, 159, 162, 168-170 ЖК України,

Outcome: dismissed