Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в якому просить визнати кредитний договір №003-22757-200213 від 20 лютого 2013 року, укладений між ним та відповідачем, недійсним, а також просить стягнути з відповідача судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20 лютого 2013 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір №003-22757-200213, за умовами якого позивач отримав в банку кошти в розмірі 9 500 грн. Вважає, що укладений договір не відповідає вимогам Цивільного кодексу та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а саме: у кредитному договорі відсутній графік платежів ( згідно із строковістю, зазначеного у договорі) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом. Крім того, в порушення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» представники банку ні перед укладанням договору, ні протягом дії його не повідомили позичальника у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надали в повному обсязі інформації про умови кредитування: існуючі форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, тип процентної ставки; орієнтовна сукупна вартість кредиту й вартість послуги з оформлення кредитного договору; строк, на який кредит може бути отриманий; варіанти повернення кредиту і його умови; необхідність здійснення оцінки майна; податковий режим сплати відсотків і державні субсидії, на які споживач має право; позитивні й негативні аспекти пропонованих схем кредитування. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, з підстав, викладених у позові. Представник відповідача за довіреністю Антонюк І.В. в судове засідання не з'явилася, однак надала до суду заперечення проти позовної заяви [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, в якому вказує, що підстави наведені у позовній заяві є надуманими, не об'єктивними та не відповідають дійсності, оскільки при особистому зверненні позивача [PERSON] до відділення №2205 ПАТ «Комерційний банк «НАДРА» Хмельницьке РУ, було проінформовано про умови споживчого кредитування та кредитний продукт. Позивачем самостійно завірено копії наданих паспорту та ідентифікаційного номеру платника податку. Крім того, [PERSON] особисто підписав кредитну заявку в АРМ та дозвіл АТ «Дельта Банк» на перевірку його персональних даних. Також у зв'язку з позитивним рішенням по кредитній заявці позивача 20 лютого 2013 року [PERSON] підписав з АТ «Дельта Банк» Заяву ( Пропозицію укласти договір (оферти) №003-22757-200213) з Графіком платежів, що є частиною вказаної Заяви, що містить відомості про те, що сума кредиту становить 9500 грн. 00 к. зі строком кредитування 36 місяців, з розміром процентної ставки 9,99% річних та розміром комісії за обслуговування кредитної заборгованості 3,49% в місяць. Крім того, в той же день [PERSON] підписав заяву на ім'я Голови Ради Директорів ПАТ «Дельта Банк» Попової О.Ю. про надання/перерахування кредитних коштів згідно з кредитним договором №003-22757-200213 від 20 лютого 2013 року. Вказані дії є юридично значимими для позивача та банку та підтвердженням ( доказом) укладання вказаного кредитного договору. Крім того, відповідно до рішення Шепетівського міськрайонного суду від 09 грудня 2014 року задоволено позовну заяву АТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №003-22757-200213 від 20 лютого 2013 року, а саме: з [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 13 289 грн. 08 к.; згідно ухвали апеляційного суду Хмельницької області від 10 лютого 2015 року апеляційна скарга [PERSON] відхилена, а рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 09 грудня 2014 року залишено без змін. У зв'язку з наведеним, представник відповідача за довіреністю АТ «Дельта Банк» Антонюк І.В. просить відмовити [PERSON] в задоволенні позовної заяви до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним в повному обсязі. Суд, вислухавши думку позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 20 лютого 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №003-22757-200213, відповідно до якого позивач отримав кредит у розмірі 9500 грн. 00 к. зі строком кредитування 36 місяців, з розміром процентної ставки 9,99% річних та розміром комісії за обслуговування кредитної заборгованості 3,49% в місяць. Також, умовами кредитного договору врегульовано питання щодо порядку розрахунку процентів та порядку і строків повернення кредиту та обсяг прав та обов»язків сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Як вбачається зі змісту позовної заяви, як на підставу для задоволення своїх вимог щодо визнання дій ПАТ «Дельта Банк» з приводу виконання кредитного договору №003-22757-200213 від 20 лютого 2013 року такими, що порушують його права як споживача, позивач посилається на порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому позивач посилається на те, що працівниками банку ні перед укладанням кредитного договору, ні протягом його дії не було повідомлено про умови надання кредиту, а також в повному обсязі не надано інформації про умови кредитування. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Також даною статтею визначені права та обов'язки сторін договору споживчого кредиту. У відповідності до вимог ч.1 ст.15 вказаного Закону, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Вимога позивача про визнання вказаного кредитного договору недійсним з мотивів його недостатньої поінформованості про умови кредитування спростовується наданими копіями документів, а саме: анкетою клієнта, дозволом фізичної особи на на обробку персональних даних клієнта, заявою на надання/перерахування кредитних коштів, завою позичальника, графіком платежів з підписом позивача та іншими документами. Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис на договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами. Крім того, суд вважає, що укладаючи Кредитний договір, будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень ч.ч.1, 2, 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно ст.19 Закону, на яку також посилається позивач, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману. Разом з тим, слід зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання недійсним кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову про визнання кредитного договору недійсним слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 3, 13, 203, 215, 524, 533, 626, 627, 638, 1046, 1049, 1054 ЦК України та

Outcome: approved