Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому вказує, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №2716850, виданого на підставі розпорядження Тиврівської районної державної адміністрації №286 від 26.06.2006, [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 0524581300:02:001:0061, площею 3,4999 га, розташованої на території Великовулизької сільської ради Тиврівського району Вінницької області. В 2006 році до [PERSON] звернувся знайомий, мешканець с. Велика Вулига [PERSON] і запропонував надати йому, без укладення договору оренди, в тимчасове користування зазначену земельну ділянку, на що позивач дав згоду. В вересні 2017 року позивач [PERSON] повідомив [PERSON] про те, що самостійно бажає господарювати на землі, що дає йому право ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 373, 374 ЦК України, ст.ст. 81, 90 ЗК України. [PERSON] повідомив, що він не користується вказаною земельною ділянкою, а передав її відповідачу [PERSON] . На прохання позивача і на підтвердження сказаного [PERSON] надав примірник Договору оренди землі від 01 вересня 2011р., укладений між [PERSON] та, начебто, [PERSON] , акту приймання-передачі земельної ділянки та акту визначення меж земельної ділянки. З наданих документів позивачу стало відомо, що такий Договір існує, він зареєстрований у відділі Держкомзему у Тиврівському районі 30 грудня 2011 р. за №052450004001761, але в жодному із документів не міститься підпису позивача. В пункті 8 підробленого Договору оренди землі вказано, що його укладено на 15 років, тому в жовтні 2017 року [PERSON] надіслав [PERSON] лист-вимогу, в якому вимагав припинення користування зазначеною вище земельною ділянкою та її повернення йому, як законному власнику. Відповіді на вимогу позивач не отримав, тому звернувся з позовом до суду про витребування майна з чужого незаконного володіння, однак рішенням Тиврівського районного суду від 20.09.2018 (справа №145/1736/17), залишеним у силі апеляційним судом, у задоволенні позову відмовлено. Відповідно до висновку судових експертів № 2271/2272/18-21 від 11 червня 2018 року за результатами проведення технічної та почеркознавчої експертизи, проведеної на виконання ухвали Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 березня 2018 року про призначення судово-почеркознавчої експертизи, підписи від імені [PERSON] в обох примірниках договору оренди землі від 07 вересня 2011 року, акті приймання передачі земельної ділянки та у акті визначення меж земельної ділянки (на місцевості) виконані не самим [PERSON] , а іншою особою (особами). Просить визнати недійсним Договір оренди землі від 01 вересня 2011 р. на земельну ділянку площею 3,4999 га, кадастровий номер 0524581300:02:001:0061, що розташована на території Великовулизької сільської ради Тиврівського району Вінницької області, укладений [PERSON] та підписаний не [PERSON] , а іншою особою (особами). В судовому засіданні позивач [PERSON] та представники позивача [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, просять їх задоволити з підстав, викладених у заяві. Представник відповідача [PERSON] заперечує проти задоволення позову і просить відмовити у його задоволенні. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників судового розгляду, вважає, що заява не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Позивач звернувся з вимогою про визнання недійсним договору оренди, посилаюсь на те, що договір не підписував, умови його не погоджував, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваної земельної ділянки позивачу, як власнику цієї земельної ділянки, покликаючись до умов договору, підписаного невстановленою особою, замість позивача. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Суд враховує підстави позову, наведені позивачем та його представниками, а також заперечення представника відповідача, та вважає, що земельна ділянка знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Суд вважає, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку, тому ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Враховуючи викладене, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки. На підставі та

Outcome: dismissed