Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловою квартирою [ADDRESS] . У підтвердження заявлених позовних вимог посилається на те, що на підставі рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14.02.2013 року йому на праві приватної власності належить вищезгадана житлова квартира, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням суду розірвано 26.12.2012 року. Відповідач фактично у спірному житлі не проживає із 2005 року, проте її місце проживання там надалі зареєстровано. У зв`язку з тим, що відповідач фактично не проживає у вищезгаданому будинку, позивачу це створює перешкоди у розпорядженні та користуванні ним, зважаючи на комунальні нарахування, - тому просить у судовому порядку визнати відповідача такою, що втратила право на дане житло. У судовому засіданні позивач [PERSON] в обґрунтування позовних вимог посилався на викладені у зверненні до суду обставини, наполягав на задоволенні позову. Відповідач на виклик в суд не з`явилася, хоча повідомлялася у встановленому законом порядку про час і місце розгляду справи, із відзивом на позов не зверталася, - тому суд вважає за можливе розглядати справу в її відсутності у заочному провадженні, проти чого не заперечила сторона позивача. Свідки [PERSON] та [PERSON] показали суду, що дійсно [PERSON] більше року, а саме із 2005 року не проживає у житловій квартирі [ADDRESS] . З`ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення позивача та свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного: Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до Цивільного Закону України позивач є суб`єктом права приватної власності, де в тому числі регламентовано право використовувати належне майно; власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків; захист права власності здійснюється судом. Судом установлено, що [PERSON] на праві особистої приватної власності належить житлова квартира [ADDRESS] що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; у квартирі, яка належить позивачу на праві власності зареєстрована його колишня дружина [PERSON] , - відповідач по справі, що підтверджується довідкою №2894, виданою КП СМР «ЖЕК» 08.07.2021р. та відомостями із відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання. У судовому засіданні з пояснень позивача, а також із представлених письмових доказів установлено, що відповідач фактично не проживає в спірному будинку із 2005 року, витрат по утриманню житла та сплати комунальних послуг не несе, ніякої домовленості щодо подальшого користування житлом сторони не укладали, тому право власності позивача підлягає захисту судом шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від інших осіб шляхом, який власник вважає прийнятним; отже, позивач на власний розсуд може визначити яким шляхом необхідно усунути його порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування. У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться у судовому порядку. Вищевказані докази із наведеними нормами права в їх сукупності приводять суд до переконання, що відповідач не проживає в житловій квартирі без поважних причин понад один рік, що відповідно є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Окрім цього, судом взято до уваги, що реєстрація місця проживання відповідача в будинку обмежує право позивача у здійсненні ним права володіння, користування та розпорядження майном, а тому згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а вказане рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання; таким чином, зняття з реєстраційного обліку є наслідком задоволення вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право на житло. За таких обставин, враховуючи вищезазначені положення матеріального права, а також те, що житлова квартира належить на праві приватної власності позивачу, що мають місце істотні умови, які полягають у фактичному тривалому непроживанні відповідача у квартирі та створенні перешкод позивачу як власнику житла у здійсненні ним права користування своїм майном, які позивач вимагає усунути, суд вважає позовні вимоги доведеними і обґрунтованими, такими, що ґрунтуються на положеннях законодавчих норм, а тому приходить до висновку про необхідність їх задоволення.

Outcome: approved