Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до Війтівецької сільської територіальної громади Хмільницького району Вінницької області про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Позов мотивований тим, що дід позивача - [PERSON] протягом тривалого часу перебував у фактичних шлюбних відносинах із [PERSON] , яка є власником земельної ділянки площею 3,21 га, кадастровий номер 0524887000:05:002:0201, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Позивач зазначає, що після смерті діда [PERSON] продала будинок та виїхала до Луганської області, а вказану земельну ділянку передала йому для володіння та користування. Він з 2002 безперервно та відкрито використовує дану земельну ділянку за цільовим призначенням та сплачує всі податкові платежі, тобто є добросовісним набувачем, а спадщина після смерті власника земельної ділянки не прийнята та відумерлою не визнана. Тому позивач просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на цю земельну ділянку. Ухвалою суду від 26.07.2021 у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. 04.08.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача не заперечує проти задоволення позовної заяви. 30.08.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у судовому засіданні. Позивач у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив. Представник позивача в судовому засіданні підтримав та просив задовольнити пред`явлений позов, в тому числі з урахуванням вимог визначених в ст. 119 Земельного кодексу України, оскільки позивач добросовісно, відкрито і безперервно більш ніж протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, сплачує податки. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, подала заяву про проведення розгляду справи за її відсутності, в якій також вказала про визнання відповідачем пред`явленого позову. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно витягу з погосподарської книги № 2 Сулківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області за 1991-1995 (копія на а.с. 13) [PERSON] та [PERSON] проживали, як чоловік та дружина, за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер (а.с. 11). Відповідно витягу з погосподарської книги № 1 Сулківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області за 1996-2000 (копія на а.с. 12) [PERSON] 04.01.1997 оформила договір купівлі-продажу житлового будинку та 19.05.1997 остаточно вибула до міста Лучинськ. Відповідно до державного акта серії І-ВН № 024096 (копія на а.с. 7), а також витягу з Державного земельного кадастру НВ-6114646492021 від 27.05.2021 (копія на а.с. 8-10), встановлено, що рішенням 19 сесії 3 скликання Сулківської сільської ради від 29.10.2001 [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 3.21 га, кадастровий номер 0524887000:05:002:0201, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Сулківської сільської ради. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки 125 356,77 грн (а.с. 15). В пояснювальній записці (а.с. 17) позивач зазначає, що приблизно у 2014 році в одній із телефонних розмов з рідними йому стало відомо про смерть у 2006 році [PERSON] на території Луганської області. Згідно довідки Сулківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області (копія на а.с. 14) дід позивача [PERSON] перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] . Під час шлюбних відносин дітей не мали. Після смерті [PERSON] [PERSON] виїхала на постійне місце проживання до Луганської області. При виїзді до Луганської області [PERSON] передала право користування земельною ділянкою своєму онуку - [PERSON] , який з того часу використовує її за цільовим призначенням та сплачує орендну плату. Вказана земельна ділянка на даний час ніким не прийнята в спадщину не перебуває в оренді та не визнана відумерлою. Згідно довідки ГУ ДПС у Вінницькій області від 04.06.2021 (а.с. 16) встановлено, що станом на 04.06.2021 позивач не має податкового боргу, недоїмки зі сплати єдиного внеску, іншої заборгованості з платежів (у тому числі розстроченої, відстроченої, реструктуризованої) контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи. Оцінюючи доводи позивача, предмет та підстави позову, суд виходив з наступного. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України. Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно з ст. 119 Земельного кодексу України, в редакції від 01.01.2004, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. В подальшому в ч. 2 ст. 119 Земельного Кодексу України внесено зміни Законом № 1423-IX від 28.04.2021, якими конкретизовано порядок набуття права власності на земельну ділянку, зокрема зазначено, що набуття громадянами права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами згідно із статтею 118 цього Кодексу в межах норм, визначених статтею 121 цього Кодексу. В даній категорії спорів, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Враховуючи умови набуття права власності за набувальною давністю, за змістом ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що вказана земельна ділянка була передана йому в користування власником, тобто позивачу було достеменно відомо про те, що він володіє чужим майном, тому позивач розумів відсутність правомірності його володіння майном. Зазначені обставини свідчать про те, що у позивача відсутня така обов`язкова умова набуття права власності за набувальною давністю, що визначена ч. 1 ст. 344 ЦК України як добросовісність. Також позивачем не підтверджено як факту безперервного користування вищевказаною земельною ділянкою, так і факту звернення до органу державної влади або органу місцевого самоврядування, у порядку визначеному в ст. 119 ЗК України, щодо набуття права власності на земельну ділянку на підставі набувальної давності, а в подальшому за давністю користування. При цьому, суд відхиляє як доказ та не приймає до уваги надану на підтвердження позовних вимог довідку Сулківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області (копія на а.с. 14), оскільки ця довідка не містить номеру та дати її видачі, а викладена у ній інформація про передання власником в користування позивачу згаданої земельної ділянки, використання даної земельної ділянки позивачем, а також сплату ним податків не підтверджена іншими доказами. Надана позивачем довідка ГУ ДПС у Вінницькій області від 04.06.2021 (а.с. 16) не підтверджує сплату позивачем земельного податку за користування згаданою земельною ділянкою. Крім того, суд враховує, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту смерті власника вказаної земельної ділянки - [PERSON] . Так, листом Хмільницького міськрайонного відділу № 829-21.25-38 від 27.04.2021 підтверджено, що актовий запис про смерть [PERSON] в актових записах з 1944 року по теперішній час, а також за останніх 7 років не виявлено. Листом державного нотаріуса Хмільницької державної нотаріальної контори Глуздань С.В., на виконання ухвали суду від 30.08.2021, якою задоволено клопотання позивача про витребування інформації про заведення спадкової справи, зазначено про неможливість надання такої інформації за відсутності належним чином засвідченої копії свідоцтва про смерть спадкодавця. У свою чергу, спадщина [PERSON] , без реєстрації факту смерті останньої, не могла бути успадкована або визнана відумерлою. Зазначене також ставить під сумнів достовірність інформації викладеній у довідці Сулківської сільської ради (а.с. 14) Примаючи до уваги вищевказані норми закону, суд, у відповідності ч. 4 ст. 206 ЦПК України, не приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання суперечить закону. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що позивач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження своїх вимог, позов не підлягає задоволенню. Судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: dismissed