Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Полтавської обласної організації Товариства сприяння обороні України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що 12 червня 2018 року наказом голови Полтавської обласної організації Товариства сприяння обороні України № 39-ос він був призначений на посаду директора НЗГО Лубенського спортивно-технічного клубу Товариства сприяння обороні України з 13 червня 2018 року на умовах контракту від 12.06.2018 року. Згідно контракту, що був укладений 12 червня 2018 року, ним з названою громадською організацією, строк його дії з 13.06.2018 року по 13.06.2018 року. 11.06.2019 року він, за станом здоров`я перебував на лікарняному, про що він повідомив голову Полтавської обласної організації Товариства сприяння обороні України Василенка В. І. по телефону. Після його виходу на роботу 18 червня 2019 року він дізнався, що 13 червня 2019 року представники Полтавської обласної організації Товариства сприяння обороні України відвідали очолюваний ним заклад та склали акт про ознайомлення працівника з наказом про звільнення та отримання трудової книжки. Згідно акту його звільнено з займаної посади в зв`язку з закінченням терміну дії контракту. Також актом було встановлено, що 13 червня 2019 року він був відсутній на роботі в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю та вказано серію і номер лікарняного листка. Зазначений акт було підписано п`ятьма особами, в тому числі двоє з них перебували в його прямому підпорядкуванні (заступник директора Даценко В. М . та головний бухгалтер Іліоглова С.С. ). З зазначеним актом та наказом від 13 червня 2019 року № 33-ос «Про звільнення з посади директора НЗГО «Лубенський МСТК ТСО України» його було ознайомлено 18 червня 2019 року, що підтверджується його запереченнями, які він написав на акті. Як зазначено в наказі його звільнено з займаної посади 13 червня 2019 року у зв`язку з закінченням терміну дії контракту. Трудова книжка була йому вручена лише 21 червня 2019 року, про що він розписався в книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Незаконне звільнення спричинило погіршення стану його здоров`я, через що він був змушений звертатися до медичних закладів. Так, 17 липня 2019 року він змушений був звернутися до Національного інституту раку де проходив лікування по 29 липня 2019 року. Оскільки йому було рекомендовано продовжити лікування в умовах стаціонару, з 30 липня 2019 року по 16 серпня 2019 року він лікувався в неврологічному відділенні Лубенського обласного госпіталю. В зв`язку з цим прохав поновити йому строк на звернення до суду з приводу його незаконного звільнення. Вважав, що його було звільнено з роботи незаконно, оскільки на час звільнення він перебував на лікарняному, а тому підлягає скасуванню наказ голови Полтавської обласної організації Товариства сприяння обороні України від 13 червня 2019 року № 33-ос «Про звільнення з посади директора НЗГО «Лубенський МСТК ТСО України» та він підлягає поновленню на роботі на посаді директора НЗГО Лубенського спортивно-технічного клубу Товариства сприяння обороні України. У зв`язку з його незаконним звільненням йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 5000 грн. Через незаконне звільнення з Полтавської обласної організації Товариства сприяння обороні України на його користь має бути виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.06.2019 року по час розгляду справи в суді, а саме в розмірі 28 979 грн. 50 коп. На підставі викладеного, позивач [PERSON] прохав суд : визнати протиправним та скасувати наказ голови Полтавської обласної організації Товариства сприяння обороні України від 13 червня 2019 року № 33-ос «Про звільнення з посади директора НЗГО «Лубенський МСТК ТСО України»; поновити його на посаді директора НЗГО Лубенського спортивно-технічного клубу Товариства сприяння обороні України; стягнути з Полтавської обласної організації Товариства сприяння обороні України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.06.2019 року по 22 серпня 2019 року в сумі 11 256,5 гривень згідно позовної заяви та уточненої заяви по час розгляду справи в суді в сумі 28 979 грн. 50 коп.; стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 5000 гривень; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його на посаді директора НЗГО Лубенського спортивно-технічного клубу Товариства сприяння обороні України; судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю. Позивач зауважив, що листа від 05.04.2019 року з повідомленням про те, що йому необхідно прибути до Апарату управління відповідача на співбесіду він не отримував і не був з ним ознайомлений, ніяких порушень трудової та фінансової дисципліни, на які вказує відповідач, ним допущено не було, до дисциплінарної відповідальності він не притягувався та був звільнений з посади на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, у зв`язку з закінченням строку дії контракту. На дату звільнення він перебував на лікарняному, а тому відповідач не мав права звільняти його в період тимчасової непрацездатності. Представник відповідача Полтавської обласної організації Товариства сприяння обороні України Василенко В.І. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, оскільки на момент звільнення [PERSON] строк дії контракту сплинув, а тому звільнення його відбулось правомірно. Відтак підстави для поновлення його на посаді та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу відсутні. В задоволенні вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди також прохав відмовити у зв`язку з недоведеністю. Заслухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих учасниками справи, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. На підставі доказів, наданих учасниками справи, судом встановлено, що 12 червня 2018 року між Полтавською обласною організацією Товариства сприяння обороні України та [PERSON] було укладено контракт, відповідно до умов якого позивача [PERSON] призначено на посаду директора НЗГО «Лубенський міський спортивно-технічний клуб ТСО України». Контрактом встановлено строк призначення позивача на посаду - з 13 червня 2018 року по 13 червня 2019 року. 05 квітня 2019 р. № 01-10/50 відповідачем було повідомлено позивача про те, що згідно із п. 6.3. контракту йому необхідно до закінчення строку його дії (13 червня 2019 року) письмово визначитися в наступному: за яких умов контракт припиняється, продовжується чи укладається на новий термін за згодою сторін. Відповідно до п.6.3 контракту12 червня 2018 року, до закінчення строку дії контракту засновник і керівник навчального закладу мають за письмовою угодою сторін не пізніше як за 2 місяці, визначитися у такому: за яких умов контракт припиняється, продовжується або укладається на новий термін за угодою сторін з дотриманням вимог чинного законодавства і цього контракту. Також судом встановлено, що позивачем відповідачу була надана заява про надання відпустки терміном з 12 червня 2019 р. по 14 червня 2019 р. Відповідачем було видано наказ про надання частини щорічної відпустки від 10 червня 2019 р. № 14-Вд, яким позивачу надано в період з 11 червня 2019 р. по 12 червня 2019 р. включно частину щорічної відпустки за період роботи з 13 червня 2018 р. З 11.06.2019 року по 15.06.2019 року включно позивач [PERSON] був відсутній на роботі в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Наказом голови Полтавської обласної організації Товариства сприяння обороні України від 13 червня 2019 року № 33-ос «Про звільнення з посади директора НЗГО «Лубенський МСТК ТСО України» позивача [PERSON] було звільнено із займаної посади на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 23 КЗпП України встановлено, що трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 26.12.2018 року по справі №640/498/17, припинення трудового договору по закінченні строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він вже виразив, кили писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. Одночасно він виразив і волю на припинення такого трудового договору по закінченні строку, на який він був укладений. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Позивача [PERSON] було призначено на посаду директора НЗГО «Лубенський міський спортивно-технічний клуб ТСО України» на підставі трудового договору, відповідно до умов якого сторонами було погоджено строк його дії, а саме, по 13 червня 2019 року, та відповідно по закінченню трудового договору наказом від 13 червня 2019 року звільнено позивача із займаної посади. Питання щодо продовження строку контракту до закінчення його дії сторонами вирішено не було. При цьому суд вважає, що у даній справі має правове значення лише встановлення факту закінчення терміну дії контракту, і відсутні підстави для встановлення причин, по яким строк дії контракту не було продовжено. Отже, при звільненні позивача з роботи на підставі пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України, відповідачем були дотримані всі вимоги, передбачені трудовим законодавством. В судовому засіданні також не доведено, що після закінчення строку дії контракту трудові відносини між позивачем та відповідачем фактично тривали. Звільнити працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору можна як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки частиною третьою статті 40 КЗпП України встановлено заборону щодо звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця, тобто з підстав, передбачених у статтях 40, 41 КЗпП України, а у даному випадку позивача було звільнено з роботи на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Таким чином, суд вважає, що у даному випадку правовідносин, що виникли між сторонами, не стосується рішення Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України по справі № 3-425/2018 (6960/18) від 04 вересня 2019 року, оскільки предметом його розгляду було питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України та було визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України. Враховуючи відсутність підстав для визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з посади та поновлення на роботі позивача, суд вважає, що не підлягають до задоволення і похідні позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Таким чином, вимоги позивача є не доведеними та безпідставними, а тому суд відмовляє в задоволенні позову.

Outcome: dismissed