Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», в якому просить визнати недійсним договір № 001175 фінансового лізингу, укладений від 24.09.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON] та стягнути з відповідача на користь позивача 37500 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 24.09.2014 року між ним та представником ТОВ «ЛК «Еталон» - Цюрою Іриною Юріївною, яка діє на підставі довіреності № 52 від 14.08.2014 року, було укладено договір фінансового лізингу № 00175 від 24.09.2014 року. Предметом договору фінансового лізингу є автомобільна техніка - HONDA CR-V. 24.09.2014 р. позивач оплатив рахунок на суму 37500 грн. із зазначенням авансового платежу за договором лізингу № 001175, як було домовлено під час попередніх переговорів фінансового лізингу № 001175, як було домовлено під час попередніх переговорів. Але компанія відмовилась передавати автомобіль з посиланням на те, що договором передбачено сплату авансового платежу в розмірі 50 % від вартості предмету лізингу, а сплачена ним сума є комісією за організацію та оформлення спірного договору. У зв'язку з зазначеним позивач звернувся до компанії із вимогою про повернення авансового платежу, але останні відмовились у поверненні коштів посилаючись на той факт, що в незалежності від придбання транспортного засобу, компанія не вважає за потрібне повернути авансовий платіж. За таких обставин позивач вважає, що спірний договір фінансового лізингу є недійсним. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали вимоги позовної заяви з викладених у ній підстав та просили їх задовольнити. Представники відповідача в судове засідання не з'явився, проте, 14.01.2015 року надав письмові заперечення, в яких просив в позові відмовити (а.с. 34-38). Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що на підставі заяви [PERSON] (а.с. 40-41) між ним (Лізингоодержувач) та ТОВ «ЛК «Еталон» (Лізингодавець) 24.09.2014 року було укладено договір № 001175 фінансового лізингу, згідно умов якого Лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а Лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с 6-11). Згідно п. 3.1 договору, предметом лізингу є автомобіль HONDA CR-V. При цьому лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу, сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно умов договору. 24.09.2014 року на виконання умов договору № 001175 фінансового лізингу позивачем було сплачено 37500 грн. комісії за договором, що підтверджується дублікатом квитанції від 24.09.2014 року (а. с. 15). Так, як зазначає [PERSON] в заяві від 24.09.2014 року (а. с. 39), він уважно прочитав та зрозумів умови договору, відтак, волевиявлення позивача було вільним та відповідало його внутрішній волі. На кожному аркуші договору міститься підпис [PERSON] Договір був спрямований на реальне настання правових наслідків ним обумовлених, що не заперечується позивачем. Отже, передбачена у договорі № 001175 фінансового лізингу умова щодо сплати половини вартості предмету лізингу протягом 12 місяців з дати підписання не суперечить вимогам чинного законодавства та була погоджена сторонами договору, про що свідчить укладення договору № 001175 фінансового лізингу та його часткове виконання, а саме, сплата комісії за організацію та оформлення договору в розмірі 37500 грн., що підтверджується квитанцією від 24.09.2014 року. Згідно з частинами 1, 2 нормативно-правовий акт № 435-IV від 16.01.2003 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень ч. 1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. З ст. 509 ІІК України): умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг». У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Нормами статей Цивільного кодексу України; нормативно-правовим актом № 435-IV від 16.01.2003 року, ст. 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Умови спірного договору фінансового лізингу містять 16 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Слід звернути увагу на те, що кожен аркуш спірного договору підписано сторонами, що свідчить про досягнення між сторонами усіх істотних умов, що в ньому викладені. Вказані обставини також свідчать про те, що позивач погодився з усіма умовами, підписавши спірний договір. За таких обставин, суд не знаходить підстав вважати, що права позивача, як споживача є порушеними, чи укладання спірного договору порушують умови чинного законодавства. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем не підлягають стягненню з відповідача тому судові витрати залишаються по фактично понесеним.

Outcome: dismissed