Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

[PERSON], звернувся з позовом в якому просив суд: виселити [PERSON] з житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтував тим, що є власником будинку за адресою [ADDRESS] в якому зареєстрований та проживає його син, відповідач по справі, [PERSON] За час спільного проживання, починаючи з 2012 року, відповідач неодноразово вчиняв сварки, бійки, робив неможливим спільне проживання, не зважаючи на мої звернення в правоохоронні органи продовжував протиправну поведінку. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги. Додатково пояснили, що після звернення до правоохоронних органів в 2015 році, стосовно антигромадської поведінки відповідача, він продовжував ображати позивача та його дружину, але до органів правопорядку більше не звертались. Відповідач та його представник позов не визнали, суду пояснили, що вимоги позивача безпідставні а тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до правовстановлюючих документів, а саме свідоцтв про право власності в порядку спадкування після померлих батьків, позивач є власником будинку за адресою [ADDRESS], що визнається учасниками судового розгляду справи. Згідно домової книги за вказаною адресою зареєстрований та проживає відповідач по справі [PERSON], який є сином позивача. Згідно висновків, дільничого інспектора Білозерського відділу міліції за результатами розгляду скарг, від 11.03.2015 року, 10.06.2015року, [PERSON] вчиняв сварки і бійки в сім»ї, притягувався до адміністративної відповідальності за хуліганство. Відповідно до громадської характеристики за підписом селищного голови, [PERSON] характеризується негативно. Частиною 1 ст.383 ЦПК України, визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст.. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЖК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Статтею 157 ЖК України, визначено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст.116 цього Кодексу. Частиною 1 ст.116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Стаття 109 ЖК України передбачає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Із роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року вбачається, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Оцінив та дослідив зібрані докази в сукупності, суд вважає, , що позивач довів належними доказами, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для позивача спільне проживання з ним в одному будинку, а також що до відповідача застосовувались будь-які заходи запобігання чи громадського впливу. Суд також приймає до уваги, що відповідно до висновку МСЕК, позивач є інвалідом другої групи за загальним захворюванням. На підставі викладеного,

Outcome: approved