Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS]. У підтвердження заявлених позовних вимог посилається на те, що він є власником даного житлового будинку згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідач [PERSON] є його племінником і, хоча він зареєстрований за вищезгаданою адресою, проте із 1996 року проживає за межами України. У зв'язку з тим, що відповідач лише формально зареєстрований у вищезгаданому будинку, а дійсно не проживає, позивач несе суттєві витрати з оплати за комунальні послуги, а також не може оформити житлової субсидії; тому просить у судовому порядку визнати відповідача таким, що втратив право на користування цим житловим приміщенням шляхом зняття його із реєстраційного обліку вказаного місця проживання. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] в обґрунтування позовних вимог посилалася на викладені обставини у зверненні до суду, наполягала на задоволенні позову. Відповідач на виклик в суд не з'явився, хоча повідомлялися у встановленому законом порядку про час і місце розгляду справи, із відзивом на позов не звертався, - тому суд вважав за можливе розглядати справу у його відсутності у заочному провадженні, проти чого не заперечила представник позивача. З'ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного: Главою 5 Цивільного процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обов'язок доказування і подання доказів. Тому, при задоволенні позову суд виходить із засад змагальності щодо подання таких, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства; з аналізу представлених і наявних у цивільній справі документів. Судом установлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15643846 від 20.08.2007 року. Відповідно до наданої відповіді відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області відповідач зареєстрований у [ADDRESS] Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до завірених заяв свідків-сусідів [PERSON], [PERSON] відповідач не проживає за спірною адресою із 1996 року. Ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Однакове є регламентованим у п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016р. У судовому засіданні як із пояснення представника позивача та представлених письмових доказів установлено, що відповідач фактично не проживає за місцем реєстрації більше двадцяти років і лише формально залишається зареєстрованим у будинку, через що позивач [PERSON] несе суттєві витрати по оплаті за комунальні послуги та не в змозі оформити житлової субсидії відповідно до вимоги Закону. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до Цивільного Закону України позивач є суб'єктом права приватної власності, де в тому числі регламентовано право використовувати належне майно; власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків; захист права власності здійснюється судом. Вслід цьому, гарантуючи захист права власності, закон надає [PERSON] як власнику право вимагати усунення порушення його права. А право власника будинку визначені ст. 380 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном; тому, враховуючи все вище наведене, суд дійшов висновку про підставність позову [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та зняття його з реєстраційного обліку.

Outcome: approved