Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про скасування виконавчого напису приватного нотаріуса про звернення стягнення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11 жовтня 2011 року він уклав договір з ПАТ КБ «Приватбанк», яким взяв кредит на споживчі потреби в розмірі 800 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом. Свої вимоги за кредитним договором він виконував в повному обсязі, однак 14 липня 2017 року йому стало відомо, що з його пенсії здійснюються відрахування на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 20% до повного погашення заборгованості. Згодом він дізнався, що стягнення в сумі 19835 грн. 17 коп. здійснюється на підставі виконавчого напису № 8020, виданого 16 вересня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON] Посилаючись на те, що виконавчий напис було вчинено з порушенням ст. 88 ЗУ «Про нотаріат» та не встановлено безспірності заборгованості, [PERSON] просив скасувати його. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов повністю та просив задоволити його з наведених в ньому підстав. Представник відповідача та тертя особа в судове засідання не зявились, в направлених до суду заявах просили відмовити у задоволенні позову як безпідставному. Зазначили, що нотаріус діяв в межах наданих йому повноважень, а тому підстави для скасування виконавчого напису нотаріуса відсутні. Заслухавши думку представника позивача, ознайомившись із думкою представника відповідача та нотаріуса, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в позові належить відмовити з наступних підстав. Як встановлено з оглянутої судом анкети-заяви [PERSON] про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку від 11 жовтня 2011 року (яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Памяткою клієнта і Тарифами становить договір про надання банківських послуг), позивач оформив в ПАТ КБ «Приватбанк» платіжну картку «Кредитка «Універсальна». Сторони не заперечували, що кредитний ліміт на цю кратку становив 800 грн. 16 вересня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON] було вчинено виконавчий напис, яким запропоновано стягнути з [PERSON] 19835 грн. 17 коп., з них: заборгованість за кредитом в сумі 781 грн. 86 коп., залишок заборгованості за відсотками в сумі 12989 грн. 73 коп., пеню та комісію в сумі 3500 грн., штраф в сумі 863 грн. 58 коп. та 1700 грн. витрат, повязаних із вчиненням виконавчого напису. Строк, за який проводиться стягнення, встановлено у чотири роки вісім місяців девятнадцять днів, а саме з 11 жовтня 2011 року по 30 червня 2016 року. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої ст. 1 ЗУ «Про нотаріат» (далі в тексті - чинною на момент виникнення спірних правовідносин), нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється ЗУ «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі в тексті - Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). У відповідності з наведеними нормами, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов договору застави здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Позивач стверджує, що приватним нотаріусом не було дотримано наведеної норми. Судом встановлено, що 15 вересня 2016 року приватним нотаріусом була підписана вимога про усунення порушень за кредитним договором від 11 жовтня 2011 року. Згідно з фіскальним чеком ця вимога була направлена на адресу позивача 20 серпня 2016 року. Враховуючи, що виконавчий напис було вчинено 16 вересня 2016 року, приватним нотаріусом дійсно не було дотримано строку для вчинення відповідної нотаріальної дії. Статтею 88 ЗУ «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис,законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Як встановлено з виконавчими напису, строк, за який провадиться стягнення становить 4 роки 8 місяців 19 днів, що є порушенням наведеної статті. Ні відповідачем, ні приватним нотаріусом не надано суду доказів встановлення іншого строку давності, в межах якого вчинено виконавчий напис. А тому, судом встановлено, що виконавчий напис видано з порушенням строку, встановлено законом. Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КМУ від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат»у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №6-887цс17. Таким чином, обовязок доводити суду наявність спору з приводу наявності чи відсутності заборгованості за кредитним договором покладено саме на боржника, який в даному випадку є позивачем по справі. Водночас контекстний аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріуси здійснюють виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором саме в такому розмірі. Суд звертає увагу на те, що позивач, звертаючись до суду з позовною заявою про скасування виконавчого напису в тому числі і з підстав його вчинення у відсутності обовязкових документів, передбачених законом, не надав суду відповідних доказів на підтвердження викладеного. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 наведеної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності з ч. 7 наведеної статті суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України це не є обовязком суду. Позивач не надав відповідних доказів. Клопотання про витребування документів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис, до суду не надходило. А тому, суд позбавлений можливості перевірити викладені в позовній заяві обставини. При цьому, суд враховує, що згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Позивач стверджує, що виконавчий напис було видано на виконання договору від 11 жовтня 2011 року, який оформлений анкетою-заявою. Однак, з даної заяви неможливо встановити яку суму кредитних коштів було надано [PERSON], під які саме відсотки, період на який було надану дану суму, також у цій заяві не обумовлено сплата та як наслідок цього стягнення пені, комісії та штрафів. Враховуючи, що суду не надано Умов та правил надання банківських послуг, Памятку клієнта і Тарифи, які разом із анкетою-заявою становлять договір про надання банківських послуг, неможливо перевірити чи встановити наявність чи відсутність боргу за кредитним договором. Крім того, позовна вимога щодо скасування виконавчого напису не відповідає нормам цивільного та цивільно-процесуального законодавства України виходячи з наступного. Виконавчий напис не є правочином. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ст. 18 ЦК нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження та примусового виконання рішень інших органів. Відповідно до зазначеного Закону одним із виконавчих документів є виконавчий напис нотаріуса, який підлягає примусовому виконанню державною виконавчою службою. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису є окремим, самостійним способом захисту цивільних прав серед інших способів захисту цивільних прав та інтересів, визначених главою 3 розділу 1 ЦК. Отже, виконавчий напис у розумінні ЦК може бути визнаний лише таким, що не підлягає виконанню. А тому, належним способом захисту прав позивача є предявлення вимог, зокрема, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню (повністю або частково). Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи наведене, суд не вправі виходити за межі позовних вимог, навіть за умови допущених нотаріусом порушень, і захистити порушене право позивача в обраний ним спосіб. А тому в позові належить відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed