Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що протягом 32 років проживала із [PERSON] однією сімєю у будинку №3 по провулку I Широкий в м. Підгородне Дніпропетровського району. Після смерті [PERSON] вона дізналася, що будь-які документи на будинок відсутні, тому неможливо оформити спадкування на будинок. Оскільки вона продовжує відкрито володіти та користуватися цим будинком, а тому просила визнати за нею право власності. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2015 року позов задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок №3 із господарськими спорудами по провулку I Широкий в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Приймаючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції посилався на положення328, 344, 392 ЦК України. Суд зазначив, що [PERSON] після смерті [PERSON], з яким проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу, продовжує відкрито володіти та користуватися цим будинком, що підтверджується довідкою вуличного комітету міської ради. Згідно технічного паспорту будинок збудований до 1992 року, тому прийняття його в експлуатацію не потребується. 29.08.2015 року [PERSON] помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом. Суд зазначив, що згідно пояснень свідків, позивач із січня 1983 року користується зазначеним будинком, а тому суд визнав за позивачем право власності. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального права та без зясування обставин у справі. Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до вимог ч.1,2 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Але суд застосував положення ст.344 ЦК України не встановивши всіх обставин у справі. Матеріалами справи підтверджено, що на час розгляду справи у суді першої інстанції позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що будинок №3 по провулку I Широкий в м. Підгородне належав на праві власності [PERSON] Суд зазначив, що [PERSON] після смерті [PERSON], з яким проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу, продовжує відкрито володіти та користуватися цим будинком, що підтверджується довідкою вуличного комітету міської ради. Згідно технічного паспорту будинок збудований до 1992 року, тому прийняття його в експлуатацію не потребується. 29.08.2015 року [PERSON] помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом. Суд зазначив, що згідно пояснень свідків, позивач із січня 1983 року користується зазначеним будинком, а тому суд визнав за позивачем право власності. Але в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б свідчили про належність цього будинку померлому [PERSON] Наявна лише незавірена копія акту прийняття в експлуатацію будинку та господарських споруд по вул. Широкий переулок, 3 в м. Дніпропетровську, де забудовником зазначена [PERSON] [PERSON] суд ці обставини не перевірив, та не зясував, кому дійсно належить спірний будинок. Із доданих до апеляційної скарги документів спростовуються доводи позивача про належність будинку померлому[PERSON] Згідно копії свідоцтва про реєстрацію шлюбу [PERSON] у 1984 році взяла прізвище чоловіка [PERSON]. Відповідно до копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10 липня 1982 року [PERSON] є власником незакінченого будівництвом будинку по вул. Широкій,3 в м. Підгородне Дніпропетровського району та області. А у витягу із реєстру вона зазначена власником будинку за адресою провулок I Широкий,1 в м. Підгородне Дніпропетровського району та області (а.с.44-45). Згідно рішення міської ради та довідки КП «БТІ» вул. Широка, 3 є колишньою адресою спірного нині будинку із новою адресою: провулок I Широкий,1 в м. Підгородне (а.с. 47-48). Отже суд першої інстанції вирішив питання про права і обовязки власника спірного будинку без залучення його до участі у справі, позивач із власником будинку ніяких угод не укладала, у звязку із чим відсутні підстави для застосування положення закону про набувальну давність. Недоведеними є обставини, на які посилається позивач, відповідно до вимог ст.ст. 57-61, 64-65 ЦПК України. Позивач не надав необхідних та достатніх доказів, які б свідчили про виникнення у нього права на спірне майно відповідно до вимог ст.344 ЦК України. Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи спростовують висновки суду першої інстанції, а із матеріалів справи вбачається, що наявні підстави для скасування судового рішення та відмови у позові, згідно до ст. 309 ЦПК України. Тому, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України із позивача на користь [PERSON] необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 535 гривень 92 копійки (а.с.31).

Outcome: dismissed