Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу, що виникла за спільним зобов`язанням подружжя. Позивач зазначав, що 08 листопада 2013 року Броварським міськрайонним судом Київської області було проголошено судове рішення, яким вирішено стягнути з [PERSON] грошові кошти у розмірі 230000 гривень, які були отримані ним у вигляді позики для будівництва літньої кухні за адресою: [ADDRESS] . Дізнавшись про намір позивача стягувати грошові кошти у примусовому порядку, шляхом звернення до відповідного відділу державної виконавчої служби, чоловік відповідача [PERSON] 07.06.2014 р. прийшов до позивача із проханням відтермінувати повернення отриманої ним в інтересах сім`ї суми грошових коштів у розмірі 230000 грн., про що ним була власноручно написана розписка. Суму боргу в розмірі 230000 грн. та судовий збір в розмірі 2300 грн. зобов`язувався повернути у строк до 07.06.2016 р. у еквіваленті до курсу долара США, існуючого на момент підписання даної розписки і того, який існуватиме на момент повернення всієї суми боргу. У випадку неповернення суми позики, [PERSON] має право протягом трьох років, починаючи з 07 червня 2016 року звернутися до відповідного суду за захистом своїх прав, які випливають із цієї розписки шляхом визнання договору позики дійсним, стягнення суми позики і застосування інших наслідків, пов`язаних із несвоєчасним поверненням суми боргу. Однак, свого обов`язку щодо повернення усією суми боргу, так і не було виконано, грошові кошти станом на 07.06.2016 р. не повернуто. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 02.12.2014 р., шлюб, зареєстрований 19.11.1994 р. між відповідачем [PERSON] і [PERSON] , було розірвано. Після розірвання шлюбу, відповідач звернулася із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, за результатами розгляду якого, рішенням Броварського міськрайонного суду від 16.12.2015 р. позовні вимоги було частково задоволено: визнано квартиру, земельну ділянку площею 0,1000 га, будинок розташовані у Броварах, будівельні матеріали, обладнання та конструктивні елементи, з якого складається об`єкт незавершеного будівництва і автомобіль спільною сумісною власністю подружжя. До даного майна було застосовано поділ на частки у розмірі Ѕ кожній зі сторін. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 11 липня 2016 року рішення Броварського міськрайонного суду від 16.12.2015 р. в частині позовних вимог про поділ спільного майна - автомобіля та будівельних матеріалів, обладнання та конструктивні елементи, з якого складається об`єкт незавершеного будівництва, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог відповідача. Отже, суд апеляційної інстанції визнав, що усе придбане і зареєстроване у встановленому законом порядку майно, яке набуто подружжям у період шлюбу є спільною сумісною власністю. Кошти, у вигляді грошової позики, які отримані [PERSON] у розмірі 230000 грн., були використані в інтересах сім`ї, а саме на будівництво літньої кухні за адресою: [ADDRESS] , яка згодом, за судовим рішенням була визнана спільною сумісною власністю, що підтверджується судовим рішенням. Вищенаведені обставини вказують на те, що грошові кошти, які були використані в інтересах сім`ї, є спільним боргом цього подружжя, а тому, борг має бути сплачений в солідарному порядку. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з [PERSON] суму боргу, що виникла за спільним зобов`язанням подружжя у розмірі 230000 гривень 00 копійок та витрати на сплату судового збору у розмірі 2300 гривен. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивача направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення в повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. У відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення в повному обсязі. Судом встановлено, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2013 року в справі №361/7915/13-ц задоволено позовні вимоги [PERSON] та визнано дійсним договір позики від 18 липня 2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на суму 230000 грн., стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 230000 грн. та судовий збір в розмірі 2300 грн. (а.с.18). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що сума боргу [PERSON] повернута не була, грошові кошти позичались в інтересах сім`ї для будівництва літньої кухні за адресою: [ADDRESS] , 07.06.2014 р. боржником була написана розписка про повернення грошових коштів та судового збору, стягнутих за рішенням суду. Відповідач стверджує, що про існування позики їй не було відомо та будь-якої згоди на отримання цих коштів у позику вона не надавала, раніше згаданих коштів не бачила і тим самим вказані кошти не були використані в інтересах сім`ї. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 липня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Самко Н.Т., зареєстрованого в реєстрі за №3996, земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , була відчужена на користь [PERSON] (а.с.43-44). Таким чином, станом на 18.07.2006 р. земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , перебувала у власності [PERSON] , була відчужена через рік після підписання розписки на отримання коштів для будівництва літньої кухні на цій земельній ділянці. Отже, той факт, що надана розписка містить посилання на обставини, які з`явилися лише через рік після їх зазначення в розписці, свідчить про те, що кошти жодним чином не могли бути витрачені в інтересах сім`ї - на будівництво літньої кухні на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . До того ж, недоцільності отримання коштів в 2006 році для будівництва літньої кухні спростовується її фактичним існуванням на момент отримання позики. Адже, дана будівля зазначена в Проекті на житловий будинок по [ADDRESS] , який виготовлявся 2004 році та існувала на момент підписання розписки (а.с.107-110). В рамках розгляду справи №361/7915/13-ц рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 08.11.2013 р. визначений боржник, а саме [PERSON] , також визначено лише факт отримання позики та порушення зобов`язання щодо своєчасного повернення коштів боржником. Жодних згадувань чи посилань [PERSON] на те, що [PERSON] є співборжником чи про те, що кошти бралися [PERSON] в інтересах сім`ї та витрачалися на потреби сім`ї не було. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 р. у справі №372/1558/16-ц (провадження №61-26356св18) указує на правильність висновків суду апеляційної інстанції про те, що наявна в матеріалах справи розписка не дає підстав для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, оскільки доказів про надання дружиною згоди на укладення договору позики, як і доказів про те, що вона знала про існування такого договору та про придбання спірних будинку й земельної ділянки за одержані в борг за розпискою грошові кошти, не надано. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 12.01.2021 р. у справі №404/330/19 зазначив: «Тлумачення частини четвертої статті 65 СК Україна вказує на те, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов; 1) договір укладений другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 19 червня 2013 року у справі №6-55цс13, та Верховний Суд у постановах від 25 вересня 2019 року у справі №569/2255/17 (провадження №61-6203св19), від 04 грудня 2019 року у справі №235/5555/16-ц (провадження №61-28858св18), від 12 лютого 2020 року у справі №2- 2093/10 (провадження №61-34656св18)». КЦС ВС у своїй постановах наголошує на тому, що важливу роль при вирішенні спорів у подібних правовідносинах відіграє факт використання майна, одержаного за договором, саме в інтересах сім`ї, а також зазначає про обов`язковість надання згоди другим з подружжя на укладення договору в інтересах сім`ї. Отже, позивач, зазначаючи, що кошти за розпискою були отримані для будівництва літньої кухні на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , не довів той факт, що надані ним у борг за розпискою кошти були витрачені в інтересах сім`ї (на будівництво літньої кухні на цій земельній ділянці). А враховуючи судову практику та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, одного лише факту укладення одним із подружжя договору позики в інтересах сім`ї недостатньо для того, щоб кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, беручи до уваги ще й факт відсутності надання згоди другим з подружжя на укладення договору позики, у даному випадку відсутні підстави для стягнення з [PERSON] боргу. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). [INFO] [PERSON] помер. 07 червня 2019 року державним нотаріусом Броварського міської державної нотаріальної контори Київської області видано свідоцтво про право на спадщину за законом на користь [PERSON] . Згідно ч.1 ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, позивач має правові можливості для реалізації рішення суду по справі №361/7915/13-ц про стягнення заборгованості шляхом звернення до спадкоємиці. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України також закріплено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Виходячи з положень ст. 257 ЦК України, загальний строк позовної давності складає 3 (три) роки. [PERSON] була пред`явлена позовна заява до чоловіка відповідача [PERSON] у серпні 2013 року, а рішення було ухвалено 08.11.2013 р. Дану позову заяву подано 31 травня 2019 року, тобто через 5 років і 9 місяців. З огляду на викладене, позов [PERSON] пред`явлено з пропуском строку позовної давності. За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі

Outcome: dismissed