Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «ІНФОКС», філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» про зобов`язання відповідача привести договір про надання послуг з водопостачання і водовідведення у повну відповідність з Типовим договором; у зв`язку з відсутністю договірних відносин між [PERSON], як споживачем послуг з водопостачання і водовідведення, і «ІНФОКСВОДОКАНАЛОМ», як виконавцем таких послуг, визнати правочин між ними як такий, що відповідає договору, укладеному на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії, а саме на умовах Типового договору, затвердженого ПКМУ №630. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що запропонований відповідачем текст договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення, на думку позивача, не відповідає Типовому договору, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. У зв`язку з тим, що відповідач не погодився підписати з позивачем договір, з урахуванням його зауважень, [PERSON] звернувся до суду. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач звернувся до Філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» ТОВ «ІНФОКС» з заявою від 16.04.2013 року (а.с. 13-15), в якій зазначив, що не згоден з умовами договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення, який був запропонований йому для підписання відповідачем, та запропонував укласти зазначений договір з деякими змінами, які на його думку, повністю відповідають Типовому договору, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630. В свою чергу, Філією «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» ТОВ «ІНФОКС» [PERSON] було надано відповідь (лист №1527-4 від 21.05.2013 року, а.с. 16-18), з якої вбачається, що на думку відповідача, запропонований текст договору складений у відповідності до Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, при цьому, зазначений проект договору розроблений для певної категорії споживачів - громадян. На ствердженнями позивача, відповідачем у запропонованому йому для підписання тексті договору: зроблена підміна предмету договору (замість договору про надання послуг з водопостачання і водовідведення, який регламентує ст.901 ЦК України, «Інфоксводоканал» спонукає укласти договір про поставку води через приєднану мережу, який регламентує ст.714 ЦК України); зі змісту Типового договору вилучені істотні умови договору, що визначені п.п. 9,10 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу; порядок обслуговування мереж та розподіл повноважень, щодо їх експлуатації та відновлення (ремонту); всі обов'язки виконавця, що складають сутність послуг водопостачання та водовідведення з Типового договору вилучені, натомість додані нічим не аргументовані права виконавця; права споживача зазначені в Типовому договорі значно урізані, натомість споживачу додані нічим не аргументовані додаткові обов'язки, частина з яких, згідно з Типовим договором, прямо відноситься до обов'язків виконавця; зі змісту Типового договору вилучена будь-яка відповідальність виконавця послуг, як і зміст самих послуг. Згідно з ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Разом з тим ст. 4 зазначеного Закону передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Водночас ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Згідно з п. 8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Цією ж постановою затверджено типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Відповідно до ст. 648 ЦК України зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, обов'язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту, тобто типовому договору про надання послуг з централізованої опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 . Відповідно до ст. 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом. За своєю правовою суттю зазначений договір є договором приєднання, оскільки відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Враховуючи викладене, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача, але лише за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. В свою чергу, за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів та визнання правочину таким, що відповідає договору, укладеному на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії). Разом з тим виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року № 6-110цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Враховуючи викладене, у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту своїх прав. Роз`яснити позивачу його право на звернення до суду за захистом своїх прав з позовом про визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed