Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 19.04.2012 р. [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чуприною Г.О., зареєстрований в реєстрі за № 1384. Свої позовні вимоги позивач при подачі позову обґрунтовував тим, що договір був укладений із застосуванням обману з боку [PERSON], яка брала перед ним зобов'язання вчинити договір довічного утримання, а в дійсності вчинила договір купівлі-продажу без сплати грошових коштів в якості оплати за придбане майно. 07.12.2016 р. представник позивача надав письмову заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначив, що підставою для визнання договору недійним є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, оскільки відповідач не виконала умов договору та не передала продавцю [PERSON] кошти за придбану квартиру [ADDRESS], а після укладання договору купівлі-продажу [PERSON] змінила замки на вхідній двері квартири і користується квартирою на свій розсуд, в той час як позивач вимушений мешкати у своїх знайомих. В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали. Представник позивача [PERSON] пояснив, що 19.04.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, але в зв'язку з неможливістю відразу розрахуватися за куплену квартиру, була досягнута домовленість, що [PERSON] продовжує користуватися квартирою до повного розрахунку, тому право користування було оформлено як сервітут. Нотаріальні послуги за оформлення угоди сплатила [PERSON] , які зайняла у [PERSON], але після укладення договору відповідач змінила замки на вхідних дверях квартири і [PERSON] не має доступу до квартири. Представники відповідача позовні вимоги не визнали, вважають, що позивач не надав суду достовірних та впевнений доказів на підтвердження своїх вимог. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала письмові пояснення та просила справу розглядати за її відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, представлені сторонами, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 19.04.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чуприною Г.О., згідно якого продавець [PERSON] передає у власність [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], продаж квартир здійснюється за 133 900, 00 грн., при цьому даний договір має елементи договору купівлі-продажу та договору про встановлення сервітуту, в зв'язку з чим, за домовленістю сторін встановлений сервітут, за яким [PERSON] має право довічного користування квартирою, а саме право довічного проживання в даній квартирі. (а.с.3). Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Підставою недійсності правочину за правилами ч.1 ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину сторонами (стороною), вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України. Позивач в своєму уточненому позові посилається як на підстави недійсності правочину недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, при цьому обгрунтовує вимоги тим, що [PERSON] не виконала умов договору та не сплатила кошти за квартиру, незважаючи на те, що квартира перейшла у її фактичне користування та розпорядження. Позивач за час розгляду справи, яка розглядається з березня 2015 р., неодноразово змінював підстави своїх позовних вимог, починаючи з введення його в оману та вчинення дій під впливом помилки, та остаточно визначаючись з такою підставою, як визнання правочину недійсним внаслідок того, що гроші за угодою не передавалися. В судовому засіданні встановлено, що фактично позивач стверджує, що відповідач [PERSON] не виконала умов договору так як не передала за квартиру позивачу грошові кошти, які він і бажає отримати від відповідача. Такої підстави, як визнання недійним договору через його невиконання однією стороною, не передбачено ст. 203 ЦК України. В зв'язку з чим, суд вважає, що спірні правовідносини регулюються положеннями ст.697 ЦК України, відповідно до якої, якщо покупець прострочив оплату товару, або не настали обставини, за яких право власності на товар мало перейти до покупця, то продавець має право вимагати повернення товару. Відповідно до ст. 651 ЦК України підставою для розірвання договору є істотне порушення умов договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору. Положеннями самого договору п.6.2.2 встановлено, що сторони обумовили, що договір має правовстановлюючий характер для [PERSON] лише після виконання сторонами своїх зобов'язань. Відповідно, так як в судовому засіданні не доведено, що гроші передані [PERSON] за даним договором, то слід вважати, що даний договір не став правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності [PERSON] на квартиру. А відповідно позивач має право на розірвання договору та повернення товару - квартири. Заперечуючи проти позову представники відповідача посилалися на пункти 2.1 та 7.7 оспорюваного договору, які на їх думку свідчать про отримання позивачем грошових коштів від відповідача у зазначеній у договорі сумі. Між тим, зміст пункту 7.7 Договору не має жодного відношення до факту отримання грошей [PERSON] чи відсутності у нього будь-яких претензій фінансового характеру до покупця. Формулювання ж пункту 2.1 Договору «продаж квартири вчинюється…» судом не може розцінюватись як об'єктивний та беззаперечний доказ отримання позивачем грошових коштів в якості оплати за продану квартиру. Посилання представників відповідача на інші докази, які на їх думку свідчать про виконання відповідачем зобовязання щодо оплати придбаного майна, а саме: сплати податку на доходи в розмірі 6695 гривень [PERSON], реєстрація договору в електронному реєстрі БТІ, можливість [PERSON] використовувати договір купівлі-продажу в якості правовстановлюючого документу, в даному випадку вирішального значення не мають та не свідчать про оплатність оспорюваного договору. Не є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України і письмові пояснення нотаріуса, надані нею до суду, оскільки договір купівлі-продажу, текст якого готувала сама нотаріус, не містить безпосереднього твердження щодо передавання грошових коштів стороні продавця до підписання договору, або передавання грошей в її присутності. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] [PERSON] також не підтверджують з достовірністю факт передачі коштів, так як в їх присутності гроші не передавалися. Розписок позивача або іншого документу на підтвердження передачі продавцю коштів за продаж квартири до суду не надано. Таким чином, суд вважає, що оплатність оспорюваного договору, яка є суттєвою умовою договору купівлі-продажу, не знайшла свого беззаперечного підтвердження. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивачем обраний не той спосіб захисту своїх прав, і з підстав заявлених позивачем, позов задоволенню не підлягає. Відповідно до вимог ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, сторони мають рівні права щодо надання доказів, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін На підставі викладеного,

Outcome: approved