Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 29 вересня 2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» був укладений договір фінансового лізингу № 000915, предметом якого був новий транспортний засіб марки «KIA Sportage», 2013 року випуску, вартістю 199\~500 гривень. За домовленістю з представником відповідача він вніс 100 % вартості автомобіля на рахунок відповідача та банківську комісію в розмірі 300 гривень. Призначення платежу в розмірі 199\~500 гривень в квитанції вказано як адміністративний платіж згідно договору фінансового лізингу від 29.09.2015 р.. При цьому в п. 1.1 договору лізингу предметом договору вказаний інший автомобіль марки «Nissan Patrol» вартістю 77\~672,60 доларів США (п. 8.2 договору). Додатки № 1, № 3 до договору лізингу йому відповідачем не надавалися, останній обіцяв надати їх при отриманні транспортного засобу. Стосовно розбіжності у предметі договору лізингу, тобто марці автомобіля, відповідач запевнив його, що він отримає автомобіль «КІА» згідно специфікації, вказаній в Додатку № 2 до договору лізингу. Після виявлення ним в Додатку № 2 невірних дати підписання та номеру договору, представник відповідача виправив дані помилки та електронною поштою надіслав йому новий примірник Додатку № 2, при цьому вносити зміни до договору лізингу стосовно моделі автомобіля представник відповідача відмовився та повідомив, що він отримає автомобіль «КІА», який буде доставлено з лізингової стоянки з м. Чоп. Через три дні після сплати повної вартості автомобіля він зателефонував до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», але йому відмовили в наданні автомобіля через його відсутність, але запевнили, що транспортний засіб буде обовязково наданий йому, оскільки вартість автомобіля сплачена повністю. 26.10.2015 р. йому зателефонувала представник відповідача та повідомила, що автомобіль подорожчав на 40% через зміну курсу долара США і його вартість складає 476600 гривень, а також запропонувала написати заяву про розірвання договору лізингу. Остання також зазначила, що заміни предмету лізингу не буде, але у разі, коли він бажає замінити автомобіль, то повинен доплатити 50 % теперішньої ціни. Письмове звернення, надіслане відповідачу, про надання автомобіля, зазначеного у Додатку № 2 до договору фінансового лізингу від 29.09.2015 р., або повернення суми вартості транспортного засобу, внесеної 30.09.2015 р., залишилося до теперішнього часу без відповіді. Вважає, що при укладанні договору фінансового лізингу представник відповідача ввів його в оману щодо істотних умов: відносно предмету договору; ціни автомобіля; платіж за автомобіль у повному розмірі був сплачений як адміністративний платіж лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, який поверненню не підлягає; предмет лізингу не був переданий позивачу, а сплачені кошти його повної вартості до теперішнього часу не повернуті.; договір в порушення діючого законодавства України в нотаріальному порядку не був посвідчений. Також вважає, що спірний договір фінансового лізингу, що містить в собі несправедливі умови та суперечить положенням ЦК України, Закону України «Про споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг» має бути визнаний судом недійсним з моменту його вчинення відповідно до вимог ч.1 ст. 215, та ст. 236 ЦК України. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд визнати договір № 000915 фінансового лізингу від 29.09.2015 р., укладений між ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та [PERSON], недійсним з моменту його вчинення; стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» на користь позивача грошові кошти у вигляді адміністративного збору в сумі 199\~500 гривень; 3 % річних як санкцію в розмірі 3\~394 гривні; проценти за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ 24\~891 гривень, сплачену позивачем банківську комісію за приймання платежу у вигляді адміністративного збору по договору фінансового лізингу 300 гривень та витрати на правову допомогу - 9 000 гривень, а всього 237 085 гривень.; стягнути з відповідача на користь держави судовий збір. Представник відповідача в судове засідання не зявився втретє, причину неявки суду не повідомив. Про день та час розгляду справи кожного разу був повідомлений належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. № 53, 59, 68). Однак в матеріалах справи наявне письмове заперечення проти позову, в якому просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідно до договору фінансового лізингу сторони домовилися, що адміністративний платіж - це плата лізингоодержувача на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, такий платіж є першочерговим та входить до складу першого платежу, його розмір передбачений додатком № 1 та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Тому грошові кошти сплачені [PERSON] в розмірі 199\~500 гривень зараховані як адміністративний платіж в розмірі 178\~470 гривень , а 20\~853 гривень як частина авансового платежу. Також вважає, що умови даного договору є правомірними та повністю відповідають вимогам діючого законодавства України. Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який встановлений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Жоден з нормативних актів, якими регулюються відносини фінансового лізингу, не зобовязує сторони нотаріально посвідчувати договори фінансового лізингу. Сплачена позивачем банківська комісія за приймання платежу у вигляді адміністративного збору по договору фінансового лізингу в розмірі 300 гривень, не може бути стягнута з відповідача, оскільки дана сума була зарахована на рахунок банку як його дохід, і не є доходом ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО». Вказав, що ЦК України не встановлено чіткого розміру відсотка, який може стягуватися за користування чужими коштами, а позивач не довів можливість застосування за аналогією закону положення ст. 625 ЦК України. При укладанні договору фінансового лізингу сторони не досягли згод щодо визначення розміру відсотка за користування чужим майном. Перераховані позивачем кошти в розмірі 199\~500 гривень є виконання ним як лізингоодержувачем свого обовязку за вищевказаним договором, що означає правомірність набуття ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» таких грошових коштів. Тому такі кошти не можуть вважатися як неправомірно набутими, а вимога позивача про стягнення відсотка за користування чужими коштами є безпідставною. Вимоги позивача про стягнення проценти за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 24\~891 гривень також вважає неправомірними, оскільки позивач посилається на вимоги ст. 1048 ЦК України, яка регулює правовідносини позики, але між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» був укладений договір фінансового лізингу і наміру про укладання договору позики сторони не мали, позивач сплатив грошові кошти на виконання своїх обовязків за договором лізингу, а не передав їх у власність ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» у якості позики. Під час розгляду справи по суті встановлено, що 29 вересня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та [PERSON] був укладений договір фінансового лізингу № 000915 з додатками, предметом якого був новий транспортний засіб марки «KIA Sportage», 2013 року випуску, вартістю 199\~500 гривень. Як стверджує позивач та його представник, [PERSON] за домовленістю з представником ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» вніс 100 % вартості автомобіля на рахунок відповідача в розмірі 199\~500 гривень, що підтверджується копією квитанції № 2761\\з18 та сплатив банківську комісію в розмірі 300 гривень за квитанцією № 2761\\з19 (а. с. № 14). 26.10.2015 р. [PERSON] зателефонувала представник ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та повідомила, що автомобіль подорожчав на 40% через зміну курсу долара США і його вартість складає 476 600 гривень, а також запропонувала написати заяву про розірвання договору лізингу. Остання також зазначила, що заміни предмету лізингу не буде, але у разі, коли позивач бажає замінити автомобіль, то повинен доплатити 50 % теперішньої ціни. Письмове звернення, надіслане [PERSON] відповідачу про надання автомобіля, зазначеного у Додатку № 2 до договору фінансового лізингу від 29.09.2015 р., або повернення суми вартості транспортного засобу, внесеної ним 30.09.2015 р., залишилося до теперішнього часу без відповіді. Вислухавши позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, враховуючи позицію представника відповідача, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі на підставі наступного. Згідно п. 5 ч. 1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне peгулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. З даного Закону вбачається, що фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, що свідчить про те, що ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»» надає фінансові послуги, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) (ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 806 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Відповідно до п.1.1 договору фінансового лізингу № 000915 від 29.09.2015 р. предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб зазначений у даній статті та у Специфікації (Додаток № 2 Договору), а саме: автомобіль «Nissan Patrol» вартістю 77\~672,60 доларів США, тоді як в Специфікації Додатку № 2 договору вказаний автомобіль «KIA Sportage», 2013 року випуску, вартістю 199\~500 гривень. Отже, предмет договору лізингу чітко не визначений. Додатки № 1, № 3 позивачу відповідачем надані не були, тоді як в них повинні міститися умови сплати та розмір адміністративного збору, авансових та лізингових платежів. Дані додатки не були надані представником відповідача і суду. Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним (ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»несправедливими є, зокрема, умови договору про:виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника). 30.09.2015 р. [PERSON] на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» були внесені грошові кошти в сумі 199\~500 гривень, які, як стверджує позивач та його представник, він вніс як вартість автомобіля «KIA Sportage», 2013 року випуску, вказаного в Додатку № 2 до договору фінансового лізингу № 000915 від 29.09.2015 р.. Однак, згідно копії квитанції № 2761\\з18 від 30.09.2015 р. вказана сума була внесена як адміністративний платіж згідно договору фінансового лізингу № 000915 від 29.09.2015 р. (а. с. № 14), на що також вказує і представник відповідача у письмовому заперечення проти позову. Таким чином, вартість послуг за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору (адміністративний платіж) в розмірі 199 500 гривень, які позивач сплатив відповідачу, не відповідає обсягу робіт, які отримав споживач. На думку суду, дана сума є значно завищеною. Відповідачем не надано доказів того, що ним понесені витрати на організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням спірного договору саме в розмірі 199\~500 гривень. В даному випадку відсутня співмірність розміру платежу за організацію, підготовку та укладення даного договору виконаній послузі, яка не є лізинговим чи авансовим платежем. Такі умови договору є явно несправедливими. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі 199\~500 гривень під вигляд платежу за договором, який за умовами договору (п.12.1) не повертається у жодному випадку та є платою за укладення самого договору. Згідно ч. 5, ч. 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За відсутності індивідуального визначення предмету лізингу та його справжньої ціни, відсутності дійсного на момент укладення договору лізингу замовного предмету лізингу за ціною, вказаною в Додатку №2 до договору фінансового лізингу № 000915 від 29.09.2015 р., щодо якого у сторін виникають права та обов'язки, прямо пов'язані із придбанням предмета лізингу та наданням його у користування, умов поставки, передачі, відповідальності сторін, пов'язаним із таким користуванням, незаконне віднесення сплати повної ціни предмету лізингу згідно до Додатку №2 договору фінансового лізингу № 000915 від 29.09.2015 р. до адміністративного платежу, який у будь-якому випадку поверненню не підлягає, та повернення лише 60% від сплаченого авансового платежу і утримання 40% лізингодавцем авансового платежу в якості штрафу за дострокове розірвання договору (п.3.2.7, п. 12.1 договору фінансового лізингу № 000915 від 29.09.2015 р.), спірний договір відповідно до положень ч. 1, ч. 5 ст. 203, ч. 1, ч. 3 ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним в цілому. На підставі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних надаідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Згідно ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Окрім того, в спірному договорі фінансового лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (стаття 12 договору), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмету лізингу та передачі цієї речи належної якості, одночасно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно п. 1.4 договору фінансового лізингу № 000915 від 29.09.2015 р., лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмету лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця(постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звернутись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечать положенням статті 808 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим ЦК України та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше на встановлене законом. Виходячи з аналізу норм діючого законодавства договір фінансового лізингу № 000915 від 29.09.2015 р. за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементі оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає із змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Договір фінансового лізингу № 000915 від 29.09.2015 р. не був посвідчений нотаріально, а тому на підставі ст. 220 ЦК України є нікчемним. Згідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки нікчемного правочину. Згідно п. 13 даної Постанови з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Отже, грошові кошти в розмірі 199 500 гривень, сплачені позивачем на рахунок відповідача, підлягають поверненню позивачу. Оскільки, позивачем за розрахунково-касове обслуговування переказу коштів - 199 500 гривень було сплачено банку 300 гривень, то за даних обставин дані витрати мають бути відшкодовані відповідачем. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Оскільки, договором фінансового лізингу № 000915 від 29.09.2015 р. розмір процентів не передбачений, він визначається законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника проценти від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України дане положення застосовується також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» з моменту укладення договору фінансового лізингу знало про безпідставність отримання від позивача грошових коштів, оскільки вело нечесну підприємницьку діяльність. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За розрахунком позивача: 1) 3% річних за час користування відповідачем безпідставно отриманими грошовими коштами за період з 30.09.2015 р. по 22.04.2016 р. (207 днів) складають суму 3 394 гривні, тобто (199\~500 х 3 х 207):365:100=3394 гривень; 2) розмір процентів за користування коштами за вищевказаний період на рівні облікової ставки НБУ становить 24 891 гривню тобто (22 х 207 х 199 500):365:100 = 24\~891 гривня), де 22 % - облікова ставка НБУ, 207 кількість днів користування відповідачем коштами позивача з 30.09.2015 р. по 22.04.2016 р., 199 500 гривень - суму сплачених відповідачу коштів, 365 кількість днів у році), а всього заборгованість відповідача перед позивачем по сплаті процентів складає - 28 285 гривень ( 3394+ 24\~891=28285). Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача підлягають судові витрати: на користь держави - судовий збір в розмірі 2\~280,85 гривень, оскільки відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, на користь позивача - витрати на правову допомогу в розмірі 9\~000 гривень (а. с. № 71).

Outcome: approved