Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить виселити [PERSON] із квартири за адресою: [ADDRESS], як особу, що втратила право користування даною квартирою та перешкоджає йому, як власнику, здійснювати право користування. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що шлюб між сторонами розірвано 07.03.2017 р., однак відповідач продовжує проживати у спірній квартирі, яка відповідно до договору купівлі-продажу від 2006 р. та свідоцтва про право власності належить позивачу. Вказує, що відповідач створює йому незручності у користуванні його власністю, оскільки постійно провокує сварки та створює умови, що унеможливлюють нормальне проживання обох сторін у вказаній квартирі. Відтак, просить позов задовольнити. [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просить суд визнати за нею право власності на 58/100 частин квартири [ADDRESS] та поділити між сторонами спільне майно подружжя, виділивши їй у власність 21/100 частину квартири [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що спірна квартира придбана сторонами спільно під час перебування у шлюбі. Вказала, що вона сплатила за спірну квартиру, яка коштує 35500 доларів США - 20 300 доларів США своїх особистих коштів, які отримані нею від продажу її особистого майна, а також успадкованих нею коштів та коштів, отриманих в якості компенсації за належне їй спадкове майно, а тому їй на праві особистої власності належить 58% спірної квартири. Крім цього, вказала, що частина квартири в розмірі 42,89% є спільною власністю подружжя сторін, оскільки дана частина квартири придбана за спільні гроші сторін в сумі 15 200 доларів США, а відтак їй, як другому з подружжя, належить 21/100 частина спірної квартири. Просить зустрічні позовні вимоги задовольнити. [PERSON] подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому заперечив проти зустрічних вимог та вказав, що по-перше спірна квартира належить йому на праві особистої приватної власності, по-друге, [PERSON] не давала коштів на оплату кредиту за квартиру, а якщо і мала можливість дати якісь кошти, то у розмірі 4000 доларів США, які [PERSON] вважає спільною сумісною власністю. Вказав, що більшість виплат за кредитом на спірну квартиру були зроблені ним з його основної заробітної плати та додаткових заробітків. Крім цього, вказав, що загалом сплатив кредит за спірну квартиру у розмірі 42500 доларів США, з яких, можливо, загалом [PERSON], дала 7000 доларів США, які отримала у спадок з банківських рахунків її батька. Також вказав, що [PERSON] пропустила строк позовної давності. У судовому засіданні позивач за первісним позовом свої позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, проти зустрічного позову [PERSON] заперечив з підстав, які викладені у відзиві на зустрічну позовну заяву. Відповідач за первісним позовом та її представник проти задоволення первісного позову заперечили, зустрічний позов підтримали, які просили задовольнити з підстав викладених у ньому Заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 1998 р. по 2017 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилося двоє дітей [INFO] та [INFO] /а.с.10,11/. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 21.06.2006 року, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] за 179 275 грн., що на день укладення договору за курсом НБУ еквівалентно 35 500 доларам США. Згідно п.12 вказаного договору квартира була придбана за письмовою згодою дружини покупця - [PERSON]./а.с.15/. Як вбачається із матеріалів справи та таке підтверджено сторонами, що для купівлі спірної квартири було оформлено кредит /кредитний договір №014/08-5/13307-СК від 21.06.2006 р./. Згідно кредитного договору № 014/08-5/13307-СК від 21.06.2006 р., [PERSON], який на час укладення договору проживав у квартирі [ADDRESS], отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 28 000,00 доларів США. Вказаний кредит, згідно довідки від 07.09.2016р., було погашено в повному обсязі 15.01.2013 р./а.с.18/. Згідно довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: з 2007 року [PERSON]./власник/, [PERSON]./колишня дружина власника/, [PERSON] та [PERSON] /доньки власника/ - зареєстровані з 2012 року /а.с.12/. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини /навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо/ самостійного заробітку /доходу/. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1, 2 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відтак, спірна квартира придбана сторонами за кредитні кошти в період перебування сторін у шлюбі, а також під час перебування сторін у шлюбу сплачено і кредитні кошти, взяті для купівлі вказаної квартири, а тому така відповідно є об'єктом права спільної сумісної власності, а відповідач за первісним позовом [PERSON] є співвласником спірної квартири. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 3 визначено, що усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Згідно змісту позовних вимог, позивач за первісним позовом, просить суд виселити [PERSON] із [ADDRESS] як особу, що втратила право користування даним майном. Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Однак, підстав, передбачених законом, для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірною квартирою [PERSON] не вказав. Натомість, судом встановлено, що [PERSON] є співвласником квартири та проживає у ній постійно. Як вбачається із показів свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], наданими в судовому засіданні, сторони під час перебування у шлюбі придбали спірну квартиру, на що отримали кредит. Вказаний кредит частково було погашено сторонами за рахунок грошових коштів отриманих [PERSON] внаслідок спадщини та продажу належної [PERSON] частини квартири на вул. В. Великого у м. Львові своїй сестрі. Крім цього, свідки вказали, що шлюб між сторонами розірвано, проте, вони проживають у спірній квартирі. Таким чином, суд приходить до переконання, що для задоволення первісного позову [PERSON] про виселення [PERSON] відсутні законні підстави. Що стосується позовних вимог зустрічного позову, суд приходить до висновку, що такий підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом, квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін, оскільки набута ними під час перебування у шлюбі. Згідно роз'яснень даних у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1, 3 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно роз'яснень даних у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу /статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК/, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати /виключені з цивільного обороту/, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Як вбачається із зустрічної позовної заяви та відзиву на зустрічний позов, [PERSON] та [PERSON] відповідно, стверджують про те, що для погашення кредиту кожен із них вносили особисті грошові кошти, які були отримані ними як спадок, відчуження майна, особисті заощадження. Однак, суд не вбачає підстав для відступу від принципу рівності часток подружжя, оскільки сторонами не надано жодних доказів, а відтак недоведено, що вказані вище грошові кошти, та у яких саме розмірах, дійсно були ними внесені для погашення кредиту за кредитним договором № 014/08-5/13307-СК від 21.06.2006р., а тому суд приходить до переконання, що частки майна - квартири [ADDRESS] як [PERSON] та [PERSON] є рівними. Суд не приймає до уваги покликання [PERSON] на пропущення [PERSON] строків позовної давності, оскільки, згідно ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, а тому такий строк [PERSON] не пропущено. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що у задоволенні первісних позовних вимог [PERSON] слід відмовити, зустрічний позов [PERSON] задовольнити частково, а саме, визнати за [PERSON] та [PERSON] по ? частки квартири, в решті зустрічного позову - відмовити. Статтею 141 ЦПК України визначено, що у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Як вбачається із матеріалів справи, при зверненні до суду із зустрічною позовною заявою, [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 3000.50грн., що стверджується квитанцією №95 від 31.01.2018 р. /а.с.34/. Згідно Додатку до Договору про надання правової допомоги, укладеного між [PERSON] та адвокатом [PERSON] та квитанції №23481792-1 вартість наданих послуг правової допомоги становить 7200.00 грн. Суд не приймає до уваги вказану [PERSON] у попередньому розрахунку судових витрат суму у розмірі 1000 грн. - інші витрати, пов'язані з розглядом справи, оскільки позивачем за зустрічним позовом не наведено, які саме інші витрати, пов'язані з розглядом справи нею понесені, а також не надано жодних доказів на здійснення останньою таких витрат. Відтак, загальна сума судових витрат позивача за зустрічним позовом складає 10 200.00 гривень, а тому із [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 5 100.00 грн. судових витрат, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial