Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Виноградівської міської ради про визнання права власності. Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Виноградівського районного суду від 06.04.2005 року за позивачем було визнано право власності на 5/6 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого в м.Виноградів по вул.Київській,9, який залишився після смерті бабусі позивача [PERSON], батька [PERSON] та дядька [PERSON]. 1/6 частина даного житлового будинку залишилась не оформлена, так як відсутні були правонаступники померлого дядька позивача [PERSON], так як його доньки [PERSON] та [PERSON] спадщину не прийняли. Позивач вже понад десять років безперервно проживає та добросовісно володіє всім будинком, вважає, що набув право власності і на 1/6 частину спадкового житлового будинку, належну його дядьку [PERSON], в порядку набувальної давності, у звязку з чим звернувся до суду із даним позовом про визнання за ним права власності. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з мотивів, викладених в позовній заяві та просили суд такі задоволити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позивача визнав, проти їх задоволення не заперечив. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON] суду показали, що як сусідам позивача [PERSON] їм відомо, що позивач дійсно більше десяти років проживає в будинку, розташованому в м.Виноградів, вул.Київська, 9. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідків, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Виноградівського районного суду від 06.04.2005 року за позивачем [PERSON] було визнано право власності на 5/6 частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого в м.Виноградів по вул.Київській,9, який залишився після смерті бабусі позивача [PERSON], батька [PERSON] та дядька [PERSON]. 1/6 частина даного житлового будинку залишилась не оформлена, так як відсутні були правонаступники померлого дядька позивача [PERSON], оскільки його доньки [PERSON] та [PERSON] спадщину не прийняли. Згідно довідки КП «Виноградівське районне БТІ» № 322/14 від 30.05.2015 року житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в м.Виноградів, вул.Київська,9 будівництвом завершений, вартість його станом на травень 2014 року становить 64 783 грн. 5/6 частин даного житлового будинку зареєстровано за позивачем на підставі вище вказаного судового рішення, а 1/6 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21.05.1976 року зареєстровано за [PERSON]. Правонаступників [PERSON] немає. В 2014 році позивач звернувся до Виноградівської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину на 1/6 частину спадкового житлового будинку, однак листом № 152/01-16 від 10.06.2015 року його було повідомлено, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого [PERSON], який помер 13.11.2002 року, немає можливості, так як спадкування за законом після померлого дядька Цивільним кодексом 1963 року не передбачена. У зязку з цим позивач звернувся до суду за визнанням свого права. Відповідно до ч.1 ст.6 ЦК України 1963 року та ст.16 ЦК України 2003 року визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п.37 постанови № 5 від 07.02.2014 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Відповідно до ч.1 ст.344 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Відповідно до п. п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.; взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей обєкт третіми особами за набувальною давністю. Відповідно до п. п. 13, 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» можливість предявлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У звязку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у звязку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що з 2005 року позивач являється власником 5/6 частин житлового будинку, розташованого в м.Виноградів по вул.Київській,9 де до 2005 року та з 2005 року разом з своєю сімєю вже понад десять років безперервно проживав та добросовісно володіє всім будинком, тому, відповідно до положень ч.1 ст. 344 Цивільного кодексу України вважається таким, що в порядку набувальної давності набув право власності і на 1/6 частину спадкового житлового будинку, належного його дядьку [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved