Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права користування жилим приміщенням. Позовні вимоги мотивовано тим, що в жовтні 1988 року з дозволу квартиронаймачів [PERSON] та [PERSON] в порядку ст. 65 ЖК України позивач вселився в квартиру [ADDRESS] де й проживає по даний час без реєстрації. Як зазначає позивач він заселився у квартиру як член сім'ї наймачів, вів з ними спільне господарство, ніс витрати по утриманню квартири, підтримував її в належному стані. Квартиронаймачі [PERSON] та [PERSON] виписалися з квартири 27.04.1990р. у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання в Ізраїль, після чого позивач залишився один проживати в квартирі. Весь час позивач добросовісно дотримуючись вимог ст.ст. 66-68 ЖК України несе витрати по утриманню житла, сплачує комунальні платежі по водо-тепло-газо-енергопостачанню та несе обов'язки наймача спірного житла. Позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами про укладання з ним договору житлового найму, однак листами від 04.08.2015р. та від 07.10.2016р. йому відмовлено з тієї причини, що позивач не зареєстрований в спірній квартирі. Позивач вважає таку відмову протиправною, що порушує його житлові права, а тому з посиланням на положення ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України та ст.ст. 9, 64, 191 Житлового кодексу України звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким визнати за собою право користування квартирою [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явився, однак його представник [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність, необґрунтованість та недоведеність будь-якими доказами. Заслухавши пояснення учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS], що підтверджується актом №687 від 20.06.2017р., складеним за участю [PERSON] та [PERSON] та довідкою №997 від 02.12.2016р. виданою КЗ «Цент первинної медико-санітарної допомоги №1», відповідно до якої позивач перебуває на обслуговуванні з 09.08.1989р. по теперішній час та взятий на обслуговування за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 5,8) Представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала, щодо того, що проживає за вищевказаною адресою. Проте, з довідки з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію №911, виданої 27.03.2017р. ПП «Бокуд», слідує, що квартира у [ADDRESS] складається з 2-х кімнат загальною площею 41,9 кв.м в 4-поверховому будинку, який знаходиться на обслуговуванні ПП «Бокуд», на балансі Вінницької міської ради, особовий рахунок відкрито на ім'я [PERSON], який знятий з реєстрації 27.04.1990р. (а.с. 4) Листами Департаменту житлового господарства Вінницької міської ради від 04.08.2015р. №Д-20-63033/01-20 та від 07.10.2016р. №Д-01-83432/01-20, на звернення [PERSON], щодо укладення договору найму квартири повідомлено про відсутність правових підстав для укладання з позивачем договору найму, оскільки останній в квартирі [ADDRESS] не зареєстрований. (а.с. 6, 7) З довідки №3 від 03.01.2017р., виданої Департаментом житлового господарства Вінницької міської ради, слідує, що [PERSON] перебуває на квартирному обліку згідно з рішенням виконкому міської ради №116 від 13.04.1990р., разом з сім'єю у складі двох осіб, на квартирному обліку перебуває за №230 загальної черги. (а.с. 9) Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В той же час, згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні представнику позивача роз'яснювалися його процесуальні права передбачені статтями 27, 31 ЦПК України, а також представник позивача попереджався про наслідки вчинення або невчинення окремих процесуальних дій, зокрема щодо заявлення клопотання про витребування доказів, зміни предмету або підстави позову. Крім того, в судовому засіданні судом уточнювалися підстави позовних вимог, а також роз'яснювалися вимоги статей 10 та 60 ЦПК України щодо того, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог зазначених у позовній заяві та на підставі доказів доданих до позовної заяви. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною першою та другою статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як уже зазначалося, за змістом частини першої та другої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими статті 212 ЦПК України з врахуванням положень статей 57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦПК України. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Проте, згідно з частиною першою статті 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. В свою чергу, за правилами частини першої та другої статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. З наведених правових норм слідує висновок, що ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення та лише на підставі ордера укладається договір найму жилого приміщення. Проте, доказів видачі позивачу ордеру на вселення в оспорюване приміщення (квартиру), останнім не надано, натомість в судовому засіданні встановлено, що такий ордер не видавався. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає що в жовтні 1988 року, з дозволу квартиронаймачів [PERSON] та [PERSON], він вселився в квартиру [ADDRESS] як член сім'ї наймачів. Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Проте, позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що він являється членом квартиронаймачів [PERSON] та [PERSON] та що він вселився в квартиру [ADDRESS] як член сім'ї наймачів. Позивачем взагалі не надано жодних доказів, щодо правомірності вселення його в оспорювану квартиру. Як уже зазначалося, нормами житлового законодавства визначено, що підставою виникнення суб'єктивного права на житло, тобто набуття права користування конкретним житловим приміщенням, є вселення в нього в установленому порядку, що можливо або шляхом отримання ордера, або вселення в якості члена сім'ї наймача, або в якості власника. Оскільки в судовому засіданні не встановлено наявності жодної з перелічених підстав для вселення позивача у квартиру [ADDRESS] відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. Враховуючи викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та в їх сукупності суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення його прав відповідачем, а тому, з підстав заявлених у позовній заяві в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Поряд з цим, відповідно до частини четвертої статті 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. З огляду на те, що в задоволені позову відмовлено, враховуючи те, що ухвалою суду від 05.07.2017р. позивача звільнено від сплати судового збору, а також те, що матеріали справи не містять доказів понесення судових витрат відповідачем, відсутні підстави для їх відшкодування. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed