Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] суми боргу, мотивуючі свої вимоги наступним. В 2016 році відповідач взяв у позивача в борг грошову суму в розмірі 2\~000 доларів США, що підтверджується розпискою від 03 червня 2016 року. Відповідно до офіційного курсу НБУ вказана сума складає 53\~760 грн. Згідно із вказаною вище розпискою [PERSON] зобовязався повернути позивачу борг до 20 грудня 2016 року, однак до теперішнього часу борг не повернутий. Враховуючи наведене, [PERSON] просив стягнути на його користь суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомив, заперечень не надав. Тому суд у відповідності до\~ст. 224 ЦПК України вважає за можливим провести заочний розгляд справи. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані в силу\~ст. 60 ЦПК України\~докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] (позикодавець) передав [PERSON] (позичальнику) грошові кошти в сумі 2 000 доларів США строком до 20 грудня 2016 року. На підтвердження укладення між сторонами договору позики позивачем було надано розписку про отримання відповідачем від нього грошових коштів у вказаній сумі. Проте, у визначений договором позики строк відповідач грошові кошти не повернув, у звязку із чим позивач змушений був звернутися із даним позовом. Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Саме такий правовий висновок про застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13., №6-79цс14 від 02.07.2014 року. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Факт отримання позивачем грошей підтверджений належними доказами по справі. Предметом договору позики від 03 червня 2016 року є іноземна валюта. Згідно із ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розмір 3 відсотків річних від простроченої суми з 21 грудня 2016 року по день подачі позову складає 398 грн., розмір інфляційних витрат за вказаний період становить 1\~612,80 грн. Враховуючи наведене, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір в сумі 640 грн.

Outcome: approved