Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просить стягнути із [PERSON] на його користь грошовий борг в сумі 126 108,32 грн. із яких: сума основного боргу - 102 000,00 грн., сума нарахований відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 16020,99 грн., сума інфляційних нарахувань в розмірі 6528,00 грн., три відсотка річних в розмірі 1559,33 грн. а також суму сплаченого судового збору в розмірі 1261 грн. 00 коп. Свій позов обґрунтовує тим, що 17 серпня 2017 року була [PERSON] складена розписка про отримання в борг грошової суми від фізичної особи [PERSON] в розмірі 102 000 зазначення (сто дві тисячі) гривень 00 коп. з зобов'язання відповідачаповернути борг 17 листопада 2017 року. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, яка видана боржником кредитору за договором позики, підтверджує його укладання, містить всі істотні умови договору та зобов'язання повернути борг у вказаний строк. В розписці вказано, що дана розписка засвідчує отримання грошових коштів позичальником від позикодавця в момент підпису. На момент подання позовної заяви зобов'язання [PERSON] не виконане, грошова позика не повернута, чим було порушено законні права та інтереси [PERSON], як позикодавця. В судове засідання позивач не з»явився, до суду позивач подав заяву про можливість розгляду справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в порядку передбаченому нормами Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяв про розгляд справи за його відсутності, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалив, провести в справі заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] отримав у борг від [PERSON] в розмірі 102 000 грн. 00 коп., та зобов»язується їх повернути до 17 листопада 2017 року, про що була складена розписка від 17 серпня 2017 року. (а.с.8) 10 січня 2018 року позивач направив на адресу відповідача письмову вимогу про повернення суми боргу, відсотків, трьох відсотків річних що підтверджується описом поштового відправлення та фіскальним чеком від 12 січня 2018 року. ( а.с.9-11) На час розгляду цивільної справи в суді за вказаним вище позовом, відповідач свої зобов»язання не виконав. Згідно із ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. У ст. 599 ЦК України встановлено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. У ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України визначено, що законним платіжним засобом на всій території України є грошова одиниця України гривня. Грошове зобовязання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України гривні. За змістом норм ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. ст. 536, 1048 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати, а позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у розмірі встановленому договором або законом, які виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Якщо договором розмір процентів не встановлений, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно із правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14 та від 07 вересня 2016 року у справі №6-1412цс16 у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, позичальник зобовязаний сплатити проценти за користування позикою, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Перевіривши зроблений та наданий суду позивачем [PERSON] розрахунок процентів за користування чужими грошима, суд вважає його належним і допустимим доказом у справі. Виходячи з викладеного, а також те, що відповідач суму позики позивачу не повернув, безпідставно продовжує користуватися чужими грошима, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За змістом ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1050 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України у постановах від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15 висловив правові позиції та вказав на те, що за змістом норми ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Враховуючи наведене, тривале невиконання відповідачем своїх зобовязань, згідно із яким він повинен сплатити на користь позивача значну суму позики, відсотків за користування позикою, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд вважає, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. Також згідно із положеннями ст.141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 1261 гривень 08 коп.

Outcome: approved