Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому вказує, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, який розташований за адресою: Запорізька обл., Камянсько-Дніпровський р-н, с. Новодніпровка, вул. Половкова, 24, що підтверджується договором купівлі-продажу від 24.05.2005 року. Цей будинок він придбав разом з відповідачкою під час перебування у шлюбі. З [PERSON] він перебував у шлюбі у період часу з 04.12.1999 року по 12.02.2015 року, який було розірвано за рішенням суду. Будинок розташований на земельній ділянці, яку він придбав на підставі договору дарування 21.08.2017 року. Після того як стосунки з відповідачкою погіршилися, він пішов з будинку, а [PERSON] разом з їхнім сином залишилася там проживати. Згодом там поселився і співмешканець його колишньої дружини. Наразі він як співвласник житлового будинку позбавлений можливості користуватися будинком та земельною ділянкою, а будь-які розмови з відповідачкою щодо його вселення результатів не дають. Позивач просив суд вселити його до вказаного житла, зобовязати відповідачку не чинити йому перешкод у проживанні в будинку та надати ключ від цього житла. 29.11.2017 року [PERSON] уточнив свої позовні вимоги та проси вселити його до вищезазначеного будинку в житлові кімнати, які позначені в технічному паспорті номерами 1-7 і 1-8, зобовязавши відповідачку не чинити йому перешкод у проживанні в будинку та надати ключ від вказаного будинку. В судове засідання [PERSON] не зявився, до суду надіслав заяву в якій просив справу розглядати без його участі. Представниця позивача [PERSON] підтвердила обставини викладені у позовній заяві, заявлені вимоги просила задовольнити. [PERSON] позовні вимоги не визнала, вважає, що позивач з будинку пішов добровільно, став проживати з іншою жінкою, покинувши її з сином, тому він із-за його провини в розпаді сімї не має права тепер жити з ними в будинку, який вони купляли під час шлюбу. Зазначила, що тепер вони не є членами однієї родини, вважає, що можна домовитися про те, щоб вона сплатила йому грошіза половину будинку, також пояснила, що будинок має самовільно збудовану прибудову, яку вони будували разом із [PERSON] ще у шлюбі, яка на теперішній час не узаконена, і тому вселити в цей будинок позивача неможливо. Представниця відповідачки [PERSON], також позов не визнала, хоча погодилася з тим, що позивач є власником майна, але зазначила, що існує рішення суду про розподіл майна подружжя, яке на теперішній час не набрало законної сили, вважає, що [PERSON] має право на 1/2 частку будинку, а тому вона проти вселення до будинку позивача, доки не будуть узаконені всі переобладнання та прибудови. Також вважає, що позивач невірно вистроїв позовні вимоги, вважає, що ним не подано позов про порядок користування майном, а обраний позивачем спосіб захисту його прав у виді негаторного позову має певні особливості, повязані з існуванням певних норм, що регулюють право спільної власності. Ухвалою суду від 13.11.2017 року задоволено клопотання [PERSON] про забезпечення доказів, якою зобовязано відповідачку та користувачів спірного будинку надати спеціалісту та [PERSON] безперешкодний доступ до житла для проведення інвентаризаційних робіт. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що житловий будинок № 24 по вул. Половкова в с. Новодніпровка належить позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.2005 року, посвідченого нотаріусом Камянсько-Дніпровської державної нотаріальної контори Запорізької області та зареєстрованого в реєстрі за № 406. Право власності на житловий будинок вперше зареєстровано за ним в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 20.07.2005 року, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 10396375 Товариством з обмеженою відповідальністю «Запорізьке ММ БТІ». Судом зясовано, що оригінал цього договору залишився у відповідача, тому позивач замовляв в державній нотаріальній конторі дублікат. 13 вересня 2017 року було видано дублікат вказаного договору, який зареєстровано в реєстрі за № 389. 06 жовтня 2017 року за індексним номером 99506367 видано витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, яким підтверджується право приватної власності [PERSON] на житловий будинок, загальною площею 68,6 кв.м., житловою площею 50,7 кв.м., розташований в с. Новодніпровка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, вул. Половкова, 24. Суд встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 грудня 1999 року по 12 лютого 2015 рік до часу його розірвання за рішенням Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області, що підтверджується матеріалами справи. 21 серпня 2017 року [PERSON] придбав на підставі договору дарування земельну ділянку площею 0,2454 га, кадастровий номер 2322486800:01:005:0105, надану для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: с. Новодніпровка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, вул. Половкова, 24, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, що підтверджується відповідними документами. 19 жовтня 2017 року [PERSON], уклавши договір про охоронні послуги з охоронною фірмою «Охорона-Скіф», спробував вселитися до належного йому будинку. Крім матеріалів справи, ці обставини підтверджуються показаннями відповідача, свідків. Відповідач перешкоджала позивачу у вселенні до будинку, що, крім її пояснень, показань свідків, також підтверджується матеріалами про звернення [PERSON] із заявою до Камянсько-Дніпровського РВ УМВС України. Згідно з висновками Камянсько-Дніпровського ВП Енергодарського ВП ГУНП в Запорізькій області від 19.10.2017 року та 08.11.2017 року [PERSON] не пускала [PERSON] до будинку, перешкоджала в проведенні обмірювання будинку працівником БТІ (а.с. 108-109). Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] найняв його та [PERSON] як працівників ПП «Охорона-СКІФ» для його особистої охорони, пояснивши їм, що він боїться того, що його може побити співмешканець його колишньої дружини з яким та проживає у їхньому будинку. Вони приїхали у с. Новодніпровка до будинку по вул. Половкова, 24. [PERSON] пояснив їм, що дружина змінила ключі від вхідних дверей до будинку. Він мав намір поставити в одній з кімнат двері, і взяв з собою зварювальний апарат та профілі, яким хотів перекрити вхід в одну з кімнат будинку. Однак згодом зявилася [PERSON], між ними виникла сварка і він повернувся назад. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює виконавчому комітеті сільської ради і памятає, що приблизно наприкінці жовтня 2017 року їй зателефонували на роботу з приводу сварки, яка виникла між колишнім подружжям «Бардакових». Коли вона приїхала до місця події, то побачила там 4 чужих людей та сусідів. Біля двору був [PERSON], якого його колишня дружина не пускала до двору. У нього був велосипед на якому були зварювальний апарат, болгарка та профілі. Він хотів обрати одну з кімнат та заварити до неї вхід. Він сказав, що хоче вселитися. Документів на будинок вона при ньому не бачила, однак знає, що цей будинок подружжя придбало під час їхнього спільного проживання. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працює секретарем Новодніпровської сільради. Приблизно у жовтні 2017 року їй на роботу зателефонувала [PERSON] і попрохала її поїхати до неї додому не допустити спробі проникнення колишнього її чоловіка [PERSON] до будинку. Він намагався підручними засобами виламати двері. У мколи були зварювальний апарат та профлист. Документи на будинок [PERSON] не показував. Також була і поліція. Свідок [PERSON] суду пояснила, що у жовтні місяці минулого року, приблизно о 10:00 год. ранку до будинку разом з охороною прибув її двоюрідний брат [PERSON] Згодом до дому приїхала [PERSON] і у них з [PERSON] почалася сварка. Вона зачинила перед братом двері, а той намагався їх зламати. Через деякий час приїхала поліція. Микола не предявляв ніяких документів на будинок. При ньому був зварювальний апарат, болгарка і профлист. В автомобілі біля подвір?я знаходилося двоє охоронців. Усі події тривали приблизно до 16:00 год. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона співмешкає з [PERSON], який проживає у неї дома. Вранці того дня вони зателефонувала [PERSON], та повідомили їй що вони перебувають у неї у дворі. Через деякий час приїхала [PERSON] та представниця сільради. Вона показала довіреність на представництво інтересів [PERSON], але її у двір не пустили. Микола просив відчинити двері та пропустити його до будинку. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). У відповідності ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно зі ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник майна має право володіти, користуватись та розпоряджатися ним на свій розсуд. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Житловий фонд України утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України (ст. 4 ЖК України). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України. Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює правовідносини, що виникли. Суд вважає, що відповідачка свідомо не допускає позивача до володіння, користування та розпорядження належним йому майном, чим порушує його права як власника майна. Враховуючи викладене позивач вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном і його позовні вимоги є обґрунтованими в частині його вселення до будинку. Разом з цим, вимога в частині вселення [PERSON]В в житлові кімнати, які позначені в технічному паспорті номерами 1-7 і 1-8 не підлягає задоволенню, оскільки вона фактично зводиться до визначення порядку користування спірним будинком. Згідно з роз'ясненнями Пленуму ВСУ у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», в силу ст. 104 ЖК України суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. Позивач окремої вимоги про це не заявляв, більш того, суд без проведення відповідної технічної експертизи невзмозі самостійно визначити доцільний порядок користування житловими приміщеннями у цьому будинку. Що стосується заперечень проти позову відповідачки та її представниці, суд виходить з наступного. Як роз'яснено в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Стаття ст. 15 ЦК України\~\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також\~\~має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Під час судового засідання відповідач [PERSON] та її представник на підставі довіреності [PERSON] зазначали, що вони визнають право власності позивача, але вважають, що спочатку потрібно узаконити самовільні прибудови та обладнання. До цих їх тверджень суд ставиться критично, вважає, що вони пасивно ухиляються від визнання права власності позивача на нерухоме майно, оскільки своїми діями відповідач доводить протилежне, зокрема: при укладенні позивачем [PERSON] договору з ТОВ «Запорізьке МБТІ» для виготовлення технічного паспорту, оплаті ним послуг БТІ, при виході техніка на обєкт для замірів [PERSON] також не дала доступу для цього. Ці обставини підтверджуються матеріалами справи: копією договору з БТІ, квитанцією, актом техніка БТІ [PERSON] та матеріалами правоохоронних органів. У звязку з такими обставинами суд, розглянувши заяву [PERSON] про забезпечення доказів, виніс ухвалу про забезпечення доказів. В порядку виконання вказаної ухвали суду відповідачем було допущено лише техніка БТІ для виконання замовлених [PERSON] послуг на виготовлення техпаспорту. Суд вважає, що [PERSON] чинить позивачу перешкоди у користуванні будинком, а розмірковування сторони відповідача щодо обираності позивачем способу захисту його прав у виді негаторного позову, який має певні особливості, повязані з існуванням певних норм, що регулюють право спільної власності, не знаходять під собою обґрунтованих підстав для відмови у задоволенні вимоги одного із співвласників майна в питанні користування цим майном. Згідно норми ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідачки також на користь позивача стягується судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп. На підставі ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 328, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 52, 59 ЦК УРСР, ст.ст. 4, 109, 155 ЖК України,

Outcome: partial