Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], ПП «Дніпромет» про стягнення заборгованості за розпискою від 09.04.2013 у розмірі 130 000,00 грн., трьох відсотків річних в сумі 13 997,00 грн., інфляційних збитків в сумі 132 171,27 грн., а всього 276 168,27 грн., стягнення з Приватного підприємства «Дніпромет» заборгованості за договором поруки від 20.11.2015 № 20/11-15 у розмірі 500,00 грн. (з урахуванням уточнених вимог). В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 09.04.2013 відповідач [PERSON] та позивач уклали договір позики, за яким відповідач отримав 130 000 грн. зі строком повернення до 15.05.2013, про що надав відповідну розписку. В якості забезпечення виконання зобовязань за даним договором позики, 20.11.2015 між [PERSON] та ПП «Дніпромет» укладено договір поруки, відповідно до якого ПП «Дніпромет» поручилось за виконання зобовязань [PERSON] за борговою розпискою. Станом на час подання позовної заяви та заяви про збільшення вимог гроші не було повернуто та відповідач ухиляється від зобовязання, тому позивач просить суд стягнути на його користь суму заборгованості, інфляційні втрати та 3% річних. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, наполягав на його задоволенні з підстав в ньому викладених. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Надав письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що позивачем навмисно змінена підсудність шляхом залучення до справи, поручителя ПП «Дніпромет», яке знаходиться в м. Дніпропетровську, яке до цієї справи немає ніякого відношення, оскільки поручителя у нього не було, а про його наявність договору поруки йому стало відомо з позову. Засновника даного підприємства - [PERSON] він не знає. Згідно розписки від 09.04.2013 він отримав від [PERSON] 130 000 грн., які зобов'язувався повернути до 15.05.2013, тобто між ними укладено договір відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК. Умови про залучення поручителя не розглядалися. Від погашення боргового зобов'язання він не відмовлявся та сплатив його у повному обсязі, будь-яких претензій щодо несплати боргу до 03.03.2016 він отримував. Посилаючись на ч. 1 ст.234, ч. 5 ст. 203 ЦК України, зазначає, що договір поруки є нікчемним, укладений без волі сторін, не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки він є фіктивним на тій підставі, що за нього солідарно поручилася стороння особа, яку він ніколи не знав, через два роки поспіль. Вважає, що його фіктивність слідує з тексту договору. Зокрема, у п. 1.2. договору поруки передбачено, що поручитель відповідно до п. 1.1. договору відповідає перед кредитором в обсязі за зобов'язаннями з оплати грошового боргу, відповідно до основного договору в сумі вартості поставлених товарів. але не більше 500 грн. Але основний договір не передбачає поставки товарів. Згідно розписки, позивач отримував грошові кошти. Поручитель поручився за нього 20.11.2015, в той час, коли строк виконання ним основного зобов'язання відповідно до розписки сплив ще 15.05.2013. У п. 2.1.1. договору поруки зазначено, що поручитель - у випадку не виконання боржником грошового зобов'язання, визначеного відповідно до п.1.2 цього договору понад сім банківських днів з моменту пред'явлення вимоги кредитором боржнику, зобов'язується за вимогою кредитора протягом двох банківських днів з дня надходження до нього такої вимоги сплатити за грошовими зобов'язаннями боржника у розмірі, що не перевищує суму, передбачену п. 1.2. цього договору, тобто 500 грн., але така мізерна сума ніяк не може бути способом забезпечення зобов'язання суми у 130 000 грн. У п.1.3. договору передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором тільки щодо боргу за основним договором (основного боргу). Порука у будь-якому випадку не розповсюджується на сплату пені, неустойки, відшкодування збитки тощо, а в п. 4.1 йдеться про те, що у випадку порушення своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним в Україні законодавством, в тому числі сплати неустойки та відшкодування прямих дійсних збитків (сума упущеної вигоди не відшкодовується). Тобто, дані пункти є суперечливими у застосуванні у разі виникнення спору. В договорі поруки безпідставно означена підсудність та безпідставно залучено у справу додаткового відповідача. Незважаючи на те, що ні у ст. 553 та у ст. 554 ЦК не зазначено про обов'язковість повідомлення боржника про укладення договору поруки без його участі, ЦК України не містить і прямого дозволу на укладення такого договору без його участі. Разом з тим, відповідно до ч. 1. ст. 555 ЦК України щодо обов'язку поручителя у разі пред'явлення до нього вимоги кредитора, поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Однак, поручитель, незважаючи на вимогу кредитора, яку він отримав ще 04.04.2016, до цього часу не виконав вимоги Закону щодо повідомлення його як боржника. Крім цього, п. 4 ст. 559 ЦК передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. У розписці вказано строк повернення коштів 15.05.2013. Отже неналежне виконання зобов'язання є підставою для його припинення. Внаслідок чого припиняється і забезпечувальне зобов'язання, тобто договір поруки. Окрім того, зазначає, що з січня 2011 року по листопад 2013 року він працював неофіційно, без оформлення належним чином своїх трудових відносин з роботодавцем у якості заступника директора філії міста Київ-2 «ТД «Профіль України» (м. Київ, вул. Бутлерова, 6). Співвласником головного підприємства «Торговий дім Профіль України», яке знаходиться за адресою: 40127, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Малогвардійська, № 66, за відомою від працівників підприємства інформацією є [PERSON]. При оформленні на роботу відповідача, серед умов достойної оплати праці, були умови надання позики, і його це влаштовувало. Він розумів, що знаходиться у ризикованій ситуації, але на жаль, сподівався лише на добросовісність та чесність роботодавця. Про те, що він дійсно працював на цьому підприємстві є докази, а саме електронні: бази даних клієнтів ТД «Профіль України», службові записки, бланк-інформаційні аналітичні довідки, бланк-звіти партнерів, бланк-замовлення, схема переміщення грошей між транзитними касами регіонального директора і регіонального менеджера, схема видачі регіональним директором в підзвіт грошей регіональному менеджеру, схема 1-переміщення товарів на регіональний склад, схема 2- реалізація товарів з регіонального складу, схема 3 - реалізація товарів з центральних складів, презентація опис роботи філіалу Київ-1 (з описом роботи філіалу, опис партнерів та конкурентів), план тактичних дій філіалу Київ-2 від 04.05.2012, службова записка від 23.08.2013 за підписами начальника відділу внутрішньої логістики ТД «Профіль України», комерційних директорів [PERSON] та [PERSON] Факт праці можуть підтвердити свідки-керівники або робітники підприємств, на які він поставляв продукцію.(ТОВ «Проф-ліга» директор [PERSON], ТОВ «Текком» - директор [PERSON]Я.). Оскільки в 2013 році, його цивільна дружина була вагітна і сім'я вкрай потребувала грошей, він звернувся до [PERSON], який в той час був директором філіалу Київ-2 ТД «Профіль України», про можливість отримання позики. Згодом [PERSON] повідомив його про можливість позики грошей у співвласника цього підприємства - [PERSON], який надасть йому гроші у розмірі 130 000 грн., а він повинен був написати розписку на його ім'я про отримання грошей, зі строком погашення боргу до 15.05.2013. Незважаючи на те, що відповідно до розписки про погашення боргу він повинен був виконати зобов'язання протягом одного місяця, насправді передбачалося періодичне погашення боргу та вирахування коштів з його зарплати. При цьому за погодженням та за вказівкою [PERSON], гроші він отримав від [PERSON], який виконував функції директора філіалу, та за повторним погодженням служби безпеки підприємства. Зазначені особи писали мені розписки про отримання грошей для передачі їх [PERSON], а також заборгованість погашалася шляхом перерахування на карту «приват» та на імя працівника підприємства. Зазначена обставина підтверджується розписками та квитанціями: розпискою від 31.05.2013 від [PERSON] про передачу боргу в розмірі 3 000 доларів США [PERSON]; розпискою від 27.08.2013 від [PERSON] про передачу боргу в розмірі 2 500 доларів США [PERSON]; розпискою від 23.10.2013 від [PERSON] про передачу боргу в розмірі 30 000 гривень; чеком Приват банку від 12.08.2013 про поповнення картки за номером 4627*******41 на імя [PERSON] в розмірі 8 000 грн; квитанцією №3575 від 23.07.2013 про перевід на працівника «ТД Профіль України» [PERSON] коштів у сумі 40 000 гривень. Зазначає, що неофіційне працевлаштування - це злочин, передбачений чт. 175 КК України з боку роботодавця, від якого він є потерпілим. До того ж в даному випадку має місце ухилення від сплати податків та обовязкових платежів з боку працедавця, що є злочином, передбаченим ст. 212 КК України. Вважає, що позивач шантажує його безпідставним позовом про стягнення заборгованості за розпискою, з долученням до справи невідомого поручителя за фіктивним договором поруки, в той час як він погасив борг, у звязку із чим він звернувся до правоохоронних органів. Тому вважав вимоги позивача безпідставними, а справу такою, що підлягає переданню за підступністю. Представник відповідача ПП «Дніпромет» у судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, надав заяву в якій просив справу розглядати без його участі. Дослідивши та вивчивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлено, що 09.04.2013 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за яким відповідач отримав 130 000 грн. зі строком повернення до 15.05.2013, про що відповідачем була складена розписка (а.с. 4). Оригінал даної розписки був предявлений представником позивача для огляду в судовому засіданні. В якості забезпечення виконання даного договору позики 20.11.2015 між позивачем та ПП «Дніпромет» укладено договір поруки № 20/11-15, відповідно до якого ПП «Дніпромет» поручилось за виконання зобовязань [PERSON] за борговою розпискою (а.с. 11). Відповідно до п. 1.1. договору поруки ПП «Дніпромет» відповідає перед кредитором за виконання договору позики солідарно із [PERSON] Згідно із п. 1.2. договору поруки, поручитель відповідно до п. 1.1. договору відповідає перед кредитором в обсязі за зобов'язаннями з оплати грошового боргу, відповідно до основного договору в сумі вартості поставлених товарів, але не більше 500 грн. У п.1.3. договору передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором тільки щодо боргу за основним договором (основного боргу). Порука у будь-якому випадку не розповсюджується на сплату пені, неустойки, відшкодування збитки тощо. У п. 2.1.1. договору поруки зазначено, що поручитель - у випадку не виконання боржником грошового зобов'язання, визначеного відповідно до п.1.2 цього договору понад сім банківських днів з моменту пред'явлення вимоги кредитором боржнику, зобов'язується за вимогою кредитора протягом двох банківських днів з дня надходження до нього такої вимоги сплатити за грошовими зобов'язаннями боржника у розмірі, що не перевищує суму, передбачену п. 1.2. цього договору. Відповідачем свої зобовязання за борговою розпискою не виконані, кошти позивачу в повному обсязі не повернуті. Суд не приймає надані відповідачем пояснення про те, що він сплатив борг за даною розпискою, зокрема про те, що за погодженням та за вказівкою [PERSON], гроші він отримав від [PERSON], заборгованість погашалася шляхом перерахування на карту «приват» та на імя працівника підприємства, на підтвердження чого відповідач надав розписки та квитанції: розписка від 31.05.2013 від [PERSON] про передачу боргу в розмірі 3 000 доларів США [PERSON]; розписка від 27.08.2013 від [PERSON] про передачу боргу в розмірі 2 500 доларів США [PERSON]; розписка від 23.10.2013 від [PERSON] про передачу боргу в розмірі 30 000 грн.; чек Приватбанку від 12.08.2013 про поповнення картки за номером 4627*******41 на імя [PERSON] в розмірі 8 000 грн; квитанція №3575 від 23.07.2013 про перевід на працівника «ТД Профіль України» [PERSON] коштів у сумі 40 000 грн. (а.с. 28 32). Так, відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової с Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Така позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14 та від 11.11.2015 у справі 6-1967цс15. Отже, судом встановлено, що позикодавець видав розписку позичальнику як борговий документ, що підтверджує укладення договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобов'язань. Оригінал боргової розписки, яка знаходиться у позикодавця, свідчить про невиконання умов договору позики. Така позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.04.2012 у справі № 6-24цс12. Отже, суд не може прийняти до уваги на підтвердження виконання договору позики наведені вище додані до подуву відповідачем копії документів, оскільки вони не підтверджують виконання зобовязань за договором позики між його сторонами [PERSON] та [PERSON] Згідно до положень ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частина 1 ст. 530 ЦК України визначає, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). У відповідності до положень ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Розглядаючи вимоги позивача про стягнення з відповідача [PERSON] інфляційних збитків та трьох відсотків річних суд приходить до наступного. Згідно п.1-3 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який построчив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобовязання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитись від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Статтею 625 ЦК України\~передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобовязання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобовязання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобовязання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності. Окрім того, наступна правова позиція у справі за № 6-1412цс16 висловлена у Постанові Верховного суду України від 07.09.2016, і зводиться до того, що у випадку не встановлення договором позики розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Суд вказав, що згідно із ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. У відповідності до ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Окрім того, підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобовязання. Згідно зі ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. З урахуванням викладеного, позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів суми основного боргу за договором позики підлягають частковому задоволенню і з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути солідарно суму заборгованості за борговою розпискою в сумі 130 000,00 грн., оскільки відповідно до п. п. 1.1, 1.2. договору поруки № 20/11-15 поручитель зобовязується солідарно з [PERSON] відповідати перед кредитором за виконання боржником зобовязань відповідно до договору займу від 09.04.2013, з оплати грошового боргу, відповідно до основного договору в сумі вартості поставлених товарів, але не більше 500 грн. Отже, відповідач ПП «Дніпромет» відповідає перед позивачем як солідарний боржник в межах суми основного боргу - в розмірі 500 грн. При цьому слід відмовити позивачу у задоволенні вимог про пропорційне стягнення вказаних коштів, оскільки умови договору передбачають саме солідарну відповідальність. Суд не приймає доводи відповідача [PERSON] про те, що укладенням договору поруки навмисно визначена підсудність, безпідставно залучено у справу відповідача ПП «Дніпромет». Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Абзацом 3 пункту 15 постанови розяснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно повязані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке обєднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Предявлені позивачем вимоги регулюються нормами цивільного права і за субєктним складом розглядаються за правилами цивільного судочинства. Відповідно до ст. 555 ЦК України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов'язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав проти вимоги кредитора. Поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов'язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг. Водночас нормами ЦК України не передбачена обов'язковість повідомлення боржника про укладення договору поруки без його участі. Той факт, що поручитель отримав вимогу кредитора 04.04.2016, не виконав її та не повідомив про це боржника, не позбавляє права боржника предявити вимоги до боржника та кредитора одночасно. Стосовно зауважень відповідача про припинення договору поруки. Суд не приймає доводи відповідача про те, що неналежне виконання зобов'язання є підставою для його припинення, у зв'язку із чим припиняється договір поруки. Неналежне виконання зобов'язання є порушенням права і тягне за собою наслідки щодо примусового його виконання. За змістом ч. 1 ст. 559 ЦК України підставою припинення поруки є такі зміни умов основного зобов'язання, здійснені без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, зокрема: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком і тягне припинення поруки. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 25.09.2013 у справі № 6-97цс13. Договір поруки є двостороннім правочином, але одностороннім договором, оскільки встановлює одностороннє зобов'язання, відповідно до якого кредитор має право вимагати від поручителя, щоб той виконав свій основний договірний обов'язок відповідати за дії боржника, а поручитель зобов'язаний виконати вказаний обов'язок. Закон не пов'язує виникнення прав кредитора з будь-якими діями зі сторони поручителя, а це означає, що з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, такий договір вважається укладеним. Частиною 3 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Пунктом 4 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Строк повернення коштів зазначений у розписці є 15.05.2013. Станом на цю дату боржник свої зобовязання не виконав. 03.03.2016 відповідачу [PERSON] була направлена вимога про повернення боргу в сумі 130\~000,00 грн. та сплату 3% відсотків річних та інфляційних витрат, яку він не виконав, надавши відповідь від 28.03.2016 із посиланнями на те, що він сплатив кошти [PERSON] (а.с. 33 38). В травні 2016 позивач, скориставшись своїм правом вимоги, звернувся із даним позовом про стягнення заборгованості із боржника та поручителя. Виходячи з однорідної юридичної природи поруки як засобу забезпечення виконання зобов'язань, а також того факту, що порука припиняється у разі припинення основного зобов'язання відповідно до ч. 1 ст. 575, п. 1 ч. 1 ст. 593, ч. 1 ст. 609 ЦК України, договір поруки не може бути припиненим, у завязку із невиконанням припинення основного зобов'язання. Стосовно зауважень відповідача про те, що в договорі поруки зазначено «в сумі вартості поставлених товарів», то позивачем не предявляються вимоги щодо стягнення боргу із поручителя в сумі поставлених товарів, а лише в частині виконання грошового зобовязання. Суд розглядає справу лише у межах позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), а тому дане положення не приймає до уваги. Не знайшли свого підтвердження доводи відповідача і про фіктивність даного правочину (договору поруки), оскільки оригінал цього договору. Думка відповідача про те, що його фіктивність слідує з тексту договору, не може бути прийнята судом до уваги, з огляду на те, що згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідних доказів на підтвердження того, що договір поруки є фіктивним, зокрема, відповідного рішення суду, або підтвердження того, що наміри сторін не відповідали їх волі відповідачем не надано. Окрім того відповідач ПП «Дніпромет», надаючи заяву суду про розгляд справи без його участі, не зауважував про те, що його представником даний договір не укладався, не підписувався. Варто зауважити, що спростування відповідача про його неофіційне працевлаштування на підприємстві «Торговий дім Профіль України» та відносини, які виникли у нього з роботодавцем, призвели до порушення його трудових прав підлягають розгляду в окремому провадженні за його позовом до роботодавця. Дані правовідносини регулюються нормами трудового законодавства і їх порушення, як на те вказує відповідач, не має безпосереднього правового впливу на правовідносини, що витікають з договору позики. До того ж відповідач зазначає, що він звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинений щодо нього злочин, але відповідного рішення суду, яким би був встановлений факт вимагання у нього коштів, не надав. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON], окрім основного боргу, інфляційні втрати з суми основного боргу за період з червня 2013 року по грудень 2016, що становить з урахуванням індексу інфляції за вказаний період 132 171,27 грн., та 3% річних за невиконання грошового зобовязання в розмірі 13 997,00 грн. згідно розрахунку позивача. Окрім того, підлягають частковому задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з обох відповідачів суми основного боргу за договором позики, а саме, солідарному стягненню заборгованості за борговою розпискою в сумі 130 000,00 грн., з урахуванням того, що з ПП «Дніпромет» підлягає стягненню солідарно заборгованість в розмірі 500 грн. Судові витрати слід розподілити відповідно до ст. 88 ЦПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам. З урахуванням того, що із відповідача [PERSON] стягнуто солідарно 130\~000,00 грн. та 146\~168,27 грн., а всього 276\~168,27 грн., із даного відповідача підлягає стягненню 1\~295,00 грн. (1300 - (1300 х 0,96%) сплаченого судового збору та 1\~456,69 грн. сплаченого судового збору, а всього 2 756,69 грн. З урахуванням того, що із відповідача ПП «Дніпромет» стягнуто солідарно лише 500,00 грн., із даного відповідача підлягає стягненню 5 грн. (1300 х 0,038%) сплаченого судового збору.

Outcome: partial