Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ №152 КП від 23.07.2015року Міністерства оборони України «Про звільнення начальника квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси», визнати незаконним та скасувати наказ №114 від 23.07.2015року Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління, поновити його на роботі на посаді начальника квартирно-експлуатаційного відділення міста Одеси, а також стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду у розмірі 10\~000,00грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] посилається на те, що він перебував на посаді начальника квартирно-експлуатаційного відділення м. Одеси з 17 жовтня 2014 року на підставі Наказу Міністра оборони України за №739 від 13.10.2014року та Наказу начальника Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління за №169 від 17.10.2014року. На початку липня, як зазначає позивач, у зв'язку з погіршенням стану здоров'я він вимушений був лягти на стаціонарне лікування до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, у звязку з чим, відповідно до внутрішніх положень КЕВ м. Одеси, 06 липня 2015року, тимчасово виконуючим обов'язки начальника Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління полковником [PERSON] було видано Наказ №103 від 06 липня 2015р. про покладення тимчасового виконання обов'язків начальника квартирно-експлуатаційного відділення м. Одеси на підполковника [PERSON] - заступника начальника відділу - головного інженера. Однак, як вказує позивач, 23 липня 2015року тимчасово виконуючим обов'язки міністра оборони України [PERSON] було видано Наказ №152 КП про звільнення начальника квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси [PERSON] з 23.07.2015року з займаної посади відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України (закінчення строку договору), у зв'язку з призначенням на зазначену посаду військовослужбовця. Також позивач зазначає, що цього ж дня, 23 липня 2015 року наказом №114 т.в.о. начальника Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління [PERSON] надано розпорядження щодо проведення виплати компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки тривалістю 18 календарних днів, та нарахування належних виплат за фактично відпрацьований час та розрахунок відповідно до чинного законодавства. Однак, позивач вважає, що звільнення його з займаної посади на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, під час перебування його на лікарняному, є незаконним, оскільки суперечить вимогам КЗпП України, а саме ст. 40 КЗпП України, яка передбачає, що працівник не може бути звільнений з ініціативи власника або уповноваженого ним органу під час його перебування на лікарняному у зв'язку з хворобою. Також позивач зазначає, що звільнення на підставі закінчення строку дії строкового трудового договору оформлюється за загальними правилами, та не завершується лише видачею наказу про звільнення працівника, оскільки необхідно зробити відповідний запис у трудовій книжці працівника, а також видати працівнику в день звільнення трудову книжку та провести з ним остаточний розрахунок. Однак, як вказує позивач, до теперішнього часу йому не видано ні трудової книжки, ні копії наказу про звільнення для ознайомлення, та не проведено розрахунків по виплаті невикористаної частини основної щорічної відпустки та відпрацьованих робочих днів, що також є грубим порушенням з боку відповідачів вимог КЗпП України та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. З урахуванням викладеного, оскільки позивач вважає, що його звільнення за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України є незаконним, він був вимушений звернутися до суду із відповідним позовом. У судовому засіданні 09.10.2015 року представники позивача наполягали на задоволенні позовних вимог. У минулих судових засіданнях позивач підтвердив, що безпосередньо до відповідача не звертався з вимогами про видачу йому трудової книжки. Представники відповідачів у судове засідання 09.10.2015року зявилися, позов не визнали з підстав, викладених у наданих суду письмових запереченнях проти позову. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, згідно наказу Міністерства оборони України №739 від 13.10.2014р. [PERSON] був призначений на посаду начальника квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси за строковим трудовим договором на період до укомплектування зазначеної посади особою офіцерського складу. Згідно наказу начальника Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління №169 від 17.10.2014р. [PERSON] з 17 жовтня 2014року приступив до виконання обовязків начальника квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси, з виплатою щомісячно відповідно до фактично відпрацьованого часу надбавки за підтримку постійної бойової готовності військ в розмірі 50% посадового окладу, надбавки за складність і напруженість у розмірі 50% посадового окладу, надбавки за вислугу років в розмірі 25% посадового окладу з розрахунку посадового окладу за тарифним розрядом №16 у розмірі 2377 гривень на місяць, а також виплати щомісячно надбавки за почесне звання «Заслужений працівник в сфери послуг України» в розмірі 20% посадового окладу. Крім того, з рапорту [PERSON] на імя начальника Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 17.10.2014року вбачається, що [PERSON] дає згоду на призначення на посаду начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси за строковим трудовим договором на період до укомплектування зазначеної посади особою офіцерського складу. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з 03.07.2015року по 03.08.2015року знаходився на стаціонарному лікуванні у клініці інфекційних захворювань Військово-медичного клінічного центру Південного регіону з діагнозом: гострий неуточнений гепатит, жовтянична форма, тяжкого перебігу, що підтверджується довідкою Військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 03.08.2015року за вих. №4568. Відповідно до наказу начальника Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління (по стройовій частині) від 06.07.2015року за №103, начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси [PERSON], у звязку з погіршенням стану здоровя, вважати таким, що з 06 липня 2015року перебуває на стаціонарному лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону. Тимчасове виконання обовязків начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси покладено на підполковника [PERSON], заступника начальника відділу головного інженера. Наказом Міністерства оборони України від 23.07.2015року за №152КП звільнено начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси [PERSON] з 23 липня 2015року з займаної посади відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (закінчення строку договору), у звязку із призначенням на зазначену посаду військовослужбовця. На підставі вказаного наказу, 23.07.2015року начальником Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління було видано наказ №114, яким було призначено виплатити [PERSON] компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки тривалістю 18 календарних днів та зробити нарахування належних виплат за фактично відпрацьований час та розрахунок відповідно до чинного законодавства. Наказом Міністра оборони України від 02.07.2015року за №474 полковника [PERSON], начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління було призначено начальником квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління. З наказу начальника Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 24.07.2015року за №115 вбачається, що 24 липня 2015року [PERSON] справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обовязків за посадою. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було вил дано, але працівника фактично було допущено до роботи. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів, згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). Як було зазначено вище, наказом Міністерства оборони України №739 від 13.10.2014р. [PERSON] був призначений на посаду начальника квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси за строковим трудовим договором на період до укомплектування зазначеної посади особою офіцерського складу. Під час прийняття на роботу на посаду начальника КЕВ м. Одеси [PERSON] у своєму рапорті також зазначив, що він надає згоду на призначення на посаду начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси за строковим трудовим договором на період до укомплектування зазначеної посади особою офіцерського складу. Таким чином, судом встановлено, що між Міністерством оборони України та [PERSON] був укладений строковий трудовий договір, термін дії якого визначався настанням юридичного факту призначення на посаду начальника КЕВ м. Одеси особи офіцерського складу (військовослужбовця). Такий юридичний факт відбувся, коли наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 02.07.2015року №474 особою офіцерського складу (військовослужбовець) полковник [PERSON] був призначений на посаду начальника КЕВ м. Одеса, і згідно цього наказу Міністра оборони України полковник [PERSON] в період з 17.07.2015року по 23.07.2015року здійснив заходи по прийняттю справ та посади начальника КЕВ м. Одеси та з 24.07.2015року приступив до виконання службових обовязків начальника КЕВ м. Одеси. Відповідно до ч. 2 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2\~і\~3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Згідно листа Міністерства соціальної політики щодо закінчення строкового трудового договору від 31.01.2012року за №30/13/133-12, звільнити працівника у звязку із закінченням строку трудового договору можна як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки частиною третьою статті 40 КЗпП України встановлено заборону щодо звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця, тобто з підстав, передбачених у статтях 40, 41 КЗпП України. Припинення трудового договору по закінченні строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він вже виразив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. Одночасно він виразив і волю на припинення такого трудового договору по закінченні строку, на який він був укладений. [PERSON] соціального страхування з тимчасової втрати працездатності щодо деяких питань соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за №05-31-1137 від 06.08.2004року передбачено, що у разі, якщо під час тимчасової непрацездатності у працівника закінчується дія строкового трудового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП (322-08 ) видається наказ про його звільнення, але допомога по тимчасовій непрацездатності надається йому до відновлення працездатності або до встановлення МСЕК інвалідності за рахунок коштів [PERSON] соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. З урахуванням викладеного, суд зазначає, що перебування працівника на лікарняному у зв'язку з хворобою на момент закінчення строку дії строкового трудового договору не є підставою для продовження трудових відносин, а лише спричиняє зобов'язання роботодавця перед працівником щодо виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності протягом перших п'яти днів хвороби. Зазначені обмеження щодо звільнення працівника під час хвороби застосовуються виключно у разі припинення трудових відносин з працівником з ініціативи роботодавця, натомість, звільнення працівника у зв'язку з закінченням строку строкового трудового договору не є ініціативою роботодавця, а є лише наслідком спливу строку дії строкового трудового договору. Таким чином, діючим трудовим законодавством України на осіб, працюючих за строковими трудовими договорами у випадку припинення трудових відносин за п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України не поширюється гарантії захисту працівника, передбачені ч.3 ст. 40 КЗпП України (щодо заборони звільнення у період тимчасової непрацездатності). З урахуванням викладеного, суд критично оцінює посилання позивача на те, що його звільнено з роботи в період його тимчасової непрацездатності, оскільки ч. 3 ст. 40 КЗпП України встановлює таку заборону лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав, передбачених ст.ст. 40, 41 КЗпП України (п.4 ч.1 ст. 36 КЗпП України), а позивача було звільнено за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до ч.1, 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. На підставі наказу про звільнення, того ж дня, начальником Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління було видано наказ №114, яким було призначено виплатити компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки тривалістю 18 календарних днів та зробити нарахування належних виплат за фактично відпрацьований час та розрахунок до чинного законодавства. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на адресу [PERSON] Південно-Східним територіальним квартирно-експлуатаційним управлінням неодноразово надсилалися листи з повідомленням про звільнення та необхідністю прибуття для отримання трудової книжки, а згідно довідки КЕВ м. Одеси про заробітну плату від 17.08.2015року за №2664 всі виплати [PERSON] проведені. Разом з тим суд зазначає і про те, що відповідно до наданих позивачем у судовому засіданні пояснень, він безпосередньо до відповідача з вимогами про видачу йому трудової книжки не звертався, а тому, в силу положень Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, що затверджена спільним наказом Міністерства праці України та Міністерства Юстиції України №58 від 29.07.2015 року, (п.4.2) відповідач був позбавлений можливості вручити позивачу трудову книжку, оскільки пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника, та натомість відомостей про наявність такої заяви від позивача суду не надано. Також, в матеріалах справи наявна доповідна головного спеціаліста юридичного відділу Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 27.07.2015року зі змісту якої вбачається, що головний спеціаліст юридичного відділу Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління [PERSON] 27.07.2015р., за дорученням ТВО начальника юридичного відділу ПСТКЕУ [PERSON], передала конверт з копіями витягів з наказу про звільнення колишньому начальнику КЕВ м. Одеси службовцю ЗС України [PERSON], який знаходиться на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні № 18 Військового-медичного клінічного центру Південного регіону на вул. Пироговській, 2/2 м. Одеси. Даний конверт ТВО начальника юридичного відділу ПСТКЕУ [PERSON] отримав від головного спеціаліста адміністративного відділу ПСТКЕУ [PERSON] У судовому засіданні позивач пояснив суду, що вищевказаний конверт з копіями витягів з наказу про звільнення він не отримував, однак ніяких доказів в підтвердження цього факту надано не було, а відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування як і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Постанова Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995року передбачає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Однак, позивачем не доведено факту порушення відповідачами його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому підстави для відшкодування відповідачами моральної шкоди відсутні. Враховуючи викладене, суд вважає, що звільнення [PERSON] відбулось відповідно до вимог трудового законодавства, а тому суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Outcome: dismissed