Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом (який уточнював) до Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Заводського районного відділу Миколаївського міського управління Міністерства внутрішніх справ України у Миколаївській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади. Позовні вимоги мотивовано тим, що 12. 12. 2012 позивач звернувся до Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. 25. 05. 2013 кримінальне провадження слідчим було закрито. В подальшому прокурором постанову про закриття кримінального провадження було скасовано. Позивач вважає, що факт скасування постанови слідчого вказує на підтвердження незаконності дій слідчого, чим позивачу завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 20000, 00 грн. Вказані підстави стали підставою для звернення до суду з позовом. Ухвалою суду від 14. 03. 2014 до участі у справі в якості третьої особи біло залучено слідчого Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області Ареф’єва Сергія Андрійовича. Заявою від 25. 01. 2014 прокурором Заводського району м. Миколаєва повідомлено про вступ у справу прокурора. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представники відповідачів Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Заводського районного відділу Миколаївського міського управління Міністерства внутрішніх справ України у Миколаївській області, третя особа - слідчий Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області Ареф’єв Сергій Андрійович, прокурор у справі в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, проти задоволення позову заперечували, вважаючи його безпідставним, посилаючись на відсутність підстав для задоволення вимог позивача. Вважають, що їх дії є правомірними. У задоволенні позову просили суд відмовити. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 12. 12. 2012 позивач [PERSON] звернувся до Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, про що були внесені відомості СВ Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області до ЄРДР за № 1201216003000663. 25. 05. 2013 кримінальне провадження було закрито, про що слідчим Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області Ареф’євим С. А. було винесено відповідну постанову. Постановою старшого прокурора прокуратури Заводського району м. Миколаєва Надольноої Т.В. від 08. 07. 2013, в передбаченому ч. 5 ст. 284 КПК України, вказану вище постанову слідчого було скасовано як необґрунтовану та передчасну. Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України, на яку як на одну з підстав позову посилається позивач [PERSON], шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. В частині 2 вказаної статті зазначено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Відповідно до ст. 3 вищевказаного закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Згідно ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. Вартість жилих будинків, квартир, інших споруд відшкодовується лише у разі, якщо зазначене майно не збереглося в натурі і громадянин відмовився від надання йому рівноцінного жилого приміщення з безоплатною передачею у його власність або у разі згоди на це громадянина. Вартість втраченого житла відшкодовується виходячи з ринкових цін, що діють на момент звернення громадянина про відшкодування шкоди. У разі ліквідації підприємств, установ, організацій, яким майно було передано безоплатно, або недостатності у них коштів для відшкодування шкоди вартість майна (частина вартості) відшкодовується за рахунок державного бюджету. Вартість майна визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди. У разі пошкодження майна завдана шкода відшкодовується повністю. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Враховуючи положення вищенаведених правових норм, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову та стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки ним суду не надано доказів наявності підстав для відшкодування йому моральної шкоди, завданої в зв'язку з неправомірною бездіяльністю працівників органів міліції та прокуратури в порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідачі, заперечуючи проти позовних вимог, вказують на їх необґрунтованість та безпідставність. Позивач іншого належними та допустимими доказами не довів, хоча за ст.60 ЦПК України це є його обов'язком. Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність позову, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed