Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому зазначав, що 24.04.2014 р. на підставі нотаріально посвідченого договору дарування між позивачем та [PERSON] він отримав у власність житловий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS], але за даною адресою мешкають без реєстрації відповідачі. Договір між позивачем та відповідачами на користування домоволодінням не укладався, відповідачі участі в утриманні будинку та оплатах за послуги не приймають і виселятись добровільно не бажають. Перебування відповідачів у вищевказаному домоволодінні унеможливлює користування ним позивачем в повній мірі, як своїм майном. Позивач просив суд, усунути перешкоди у користуванні житловим будинком за вищевказаною адресою та вселити його до житла. Окрім цього, вважає, що порушення його прав як власника вказаного житлового будинку, спричиняє йому моральну шкоду, яку він оцінює у 5 000 грн. Також просив стягнути з відповідачів на його користь витрати на надання правової допомоги за договором, укладеним між ним та адвокатом [PERSON], в сумі 2 000 грн. та сплачений при поданні позову судовий збір. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, просив задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON], який проти задоволення позову заперечував пояснив, що у травні 2013 року він продав спірний будинок [ADDRESS] [PERSON] за 8000 доларів США, з яких вона фактично сплатила 500 доларів США, а на суму 7500 доларів США написала розписку. [PERSON] дозволила йому проживати у проданому ним будинку до виконання нею грошового зобов'язання. Навесні 2014 року він почав вимагати сплати боргу, але [PERSON] відмовилась виконувати зобов'язання та почала виганяти його з будинку. Він звернувся до суду з вимогою про стягнення з [PERSON] суми боргу, на цей час розгляд справи триває. У вказаний період [PERSON] здійснила відчуження будинку шляхом його дарування [PERSON], який звернувся до суду з позовом, що розглядається. Вимоги позивача про звільнення будинку він отримував, але вважає їх безпідставними. Просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні підтримала заперечення відповідача [PERSON] з вищезазначених підстав, просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання 02.07.2014 не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно у належній формі, надав заяву про відкладення розгляду справи в зв'язку з його хворобою. У судове засідання 09.07.2014 відповідач [PERSON] не з'явився знову, надав заяву про відкладення розгляду справи з метою залучення до участі у справі адвоката. Суд вважає, що підстави для відкладення розгляду справи відсутні, оскільки відповідач мав достатньо часу для звернення за правовою допомогою, в зв'язку з чим вважає за можливим слухати справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, суд вважає позовні вимоги [PERSON] таким, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується Договором дарування житлового будинку від 24.04.2014 р., укладеним між позивачем та [PERSON] (а.с. 7), та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 20914059 від 24.04.2014 р. (а.с. 14). Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не забороняються законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. При цьому ст. 346 ЦК України передбачений перелік підстав припинення права власності, який не є вичерпним. Підставами припинення права власності є юридичні факти (певні обставини), з якими закон пов'язує припинення права власності. За загальним правилом припинення права власності на певне майно в однієї особи водночас означає виникнення права власності на це ж майно в іншої особи. Підстави припинення права власності можуть бути як за волею власника, та і незалежно від його волі. В силу приписів ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16, ст.ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. З встановлених по даній справі обставин вбачається, що позивач [PERSON] набув право власності на житловий будинок [ADDRESS] на законних підставах, а відповідачі [PERSON] та [PERSON]В не мають жодного речового права на вказаний будинок. Відповідачі у вказаному житловому будинку не зареєстровані, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Благовіщенської сільської ради від 17.06.2014 р. № 02-01-26/224 (а.с. 41), але фактично проживають у ньому, що підтвердив у судовому засіданні і відповідач [PERSON] Відповідно до вимог ст. 170 ЖК України при переході права власності на жилий будинок /частину будинку, квартиру/, в якому знаходиться здане в найом жиле приміщення, до іншої особи договір найму зберігає силу до закінчення зазначеного в ньому строку. Якщо договір найму укладено без зазначення строку, новий власник будинку /квартири/ вправі вимагати його розірвання у випадках і в порядку, передбачених статтею 168 ЖК України. Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений, так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім?ї. У цьому випадку власник будинку /квартири/ повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. У разі припинення договору найму жилого приміщення наймач і особи, які проживають разом з ним , зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. 30 квітня 2014 року позивач звернулася до відповідачів через адвоката з заявою про виселення у зв'язку з необхідністю використання спірного житлового будинку та земельної ділянки (а.с. 16, 17). Відповідачі на вимогу позивача відмовляються у добровільному порядку виселитися із спірного будинку, що підтверджується актами від 30.04.2014 р. та від 21.05.2014 р. (а.с. 21, 22. На підставі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири, які визначені ст.ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. З огляду на наведене, враховуючи виконання позивачем вимог, передбачених ч.3 ст. 168 ЖК України, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо виселення відповідачів зі спірного будинку без надання іншого жилого приміщення. Разом з цим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу з огляду на таке. В судовому засіданні сторона позивача не довела та не надала жодних допустимих доказів на підтвердження своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди. Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України, якою встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Отже, позивачем не доведено жодних з перелічених у вищевказаній нормі закону обставин що мали місце, наявність яких передбачає відшкодування моральної шкоди, тому такі його вимоги задоволенню не підлягають. Щодо відшкодування витрат на правову допомогу, то відповідно до Правил адвокатської стики, розмір гонорару та порядок його оплати повинні бути ретельно визначені в угоді про надання правової допомоги. Окрім цього, відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України витрати на правову допомогу відносяться до витрат, пов'язаних з розглядом справи та стягуються з сторони на користь якої ухвалено рішення. Згідно довідки, яка міститься в матеріалах справи позивач сплатив адвокату 2 000 грн. за надання правової допомоги. Позивачем не надано суду акту приймання-передачі послуг, чи то іншої довідки, які б містили докази витрати часу на надання правової допомоги, а також скільки часу витрачено на надання правової допомоги, як це передбачено Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Суд критично відноситься до даних, що містяться у квитанції № 06/05 від 25.05.2014 р. виданої адвокатом у якій зазначено як підставу для сплати «договір про надання правової допомоги», разом з тим не зазначено, скільки конкретно часу витрачену на ці дії, а тому вимога про стягнення такої суми з відповідача задоволенню не підлягає. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 23, 316, 317, 321, 328, 346, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 109, 150, 168, 170 ЖК України,

Outcome: partial