Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Варава Катерини Сергіївни, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петровського Володимира Мироновича, третя особа на стороні відповідачів [PERSON] в якому просив визнати незаконними дії приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Варави Катерини Валеріївни по засвідченню підпису [PERSON] на заяві щодо прав власності на нерухоме майно від 16.12.2013 року (р. № 1277) та дії приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петровського Володимира Мироновича по засвідченню підпису [PERSON] на заяві щодо прав власності на нерухоме майно від 25.06.2018 року (р. №555), а також стягнути з приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Варави Катерини Валеріївни та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петровського Володимира Мироновича солідарно моральну шкоду в розмірі 60 000 грн. та всі судові витрати, понесені позивачем. Позивач обґрунтовуює свої вимоги тим, що з 1998 року перебуває у шлюбі з [PERSON] , з цього часу подружжя проживає однією сім`єю і спільно веде господарство. 28.02.2018 року вони припинили подружні стосунки і з цього часу проживають та ведуть господарство окремо. В жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та усунення перешкод в користуванні майном, за яким було відкрите провадження у справі № 522/17464/18. В даній справі позивач звернувся до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна, яке було набуте подружжям під час перебування у шлюбі в інтересах сім`ї за спільні сумісні грошові кошти, в тому числі: -квартира [ADDRESS] ; -квартира [ADDRESS] ; -нежитлове приміщення №11 /У будинку [ADDRESS] ; -машиномісце № 36 будинку [ADDRESS] . Третя особа [PERSON] стала заперечувати проти дійсних фактів і почала стверджувати те, що, нібито все майно, титульним володільцем якого вона була і є на теперішній час, придбано в період шлюбу виключно за її власний рахунок, а [PERSON] до цього не має ніякого відношення, посилаючись при цьому на дві спірні заяви від 16.12.2013 року (р. №1277) та від 25.06.2018 року (р. №555), засвідчені, відповідно, приватними нотаріусами ОМНО Варавою К.В. та [PERSON] , щодо належності вищезазначеного майна на праві особистої власності лише дружині спірні заяви були оформлені [PERSON] на пропозицію дружини [PERSON] в період їх перебування у шлюбі з метою забезпечити можливість дружині безперешкодно продати за довіреністю спільне майно подружжя під час перебування чоловіка у довготривалому відрядженні за межами України і потім мати можливість поділити спільне сумісне майно шляхом поділу грошових коштів. Проте, оскільки це не відповідало дійсним обставинам в правовідносинах подружжя і було зроблено формально, [PERSON] , взагалі забув про ці фіктивні заяви, та був змушений зараз звернутися до суду з позовом про визнання дій нотаріусів щодо посвідчення зазначених вище заяв незаконними, оскільки, як стало відомо [PERSON] лише в жовтні 2018 року, коли [PERSON] долучила зазначені заяви до відзиву на позов [PERSON] по справі №522/17464/18 в якості доказу своїх заперечень проти поділу майна подружжя. Отже, позивач зазначає, що дії нотаріусів не відповідають вимогам закону, порушують права позивача, тому мають бути визнані судом незаконними. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити, послалась на поважність причин пропуску строку звернення до суду з вимог по оскарження заяви щодо права власності від 16.12.2013 року. Вказала що майно зареєстровано за колишньої дружиною [PERSON] є спірним сумісним майном подружжя придбаним під час шлюбу. Тому оформлена спірна заява по визнанню зміни власності на майно є незаконним, тому як оформлюється відповідним правочином між подружжям або в судовому порядку. Відповідач приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петровський Володимир Миронович в судове засідання не з`явився, надав суду відзив на позовну заяву, зазначив, що з позовною заявою не згоден, вважає свої дії законними, та такими що повністю відповідають вимогам законодавства України. Відповідач приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Варава Катерина Сергіївна в судове засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином, причини неявки суду невідомі. 09.09.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву про визнання дій приватних нотаріусів незаконними. Вважає позовні вимоги позивача незаконними, необґрунтованими та такими, що суперечать нормам чинного законодавства України. 03.10.2019 року звернулася з заявою, в який вказує на пропущений строк позовної давності, оскільки нотаріальна дія щодо засвідчення справжності підпису [PERSON] відбулося 16 грудня 2013 року, а позивач звернувся до суду лише у 2019 році. Представник третьої особи Самсоненко І.В. [PERSON] в судове засідання з`явився, проти задоволення позову заперечував. Наполягав, що п. 6 глави 7 порядку здійснення нотаріальних дій не може бути застосований. Заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що позивач з 1998 року перебуває у шлюбі з [PERSON] , та не спростований строронами. 28.02.2018 року вони припинили подружні стосунки і з цього часу проживають та ведуть господарство окремо. В жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та усунення перешкод в користуванні майном, за яким було відкрите провадження у справі № 522/17464/18. В даній справі позивач звернувся до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна, яке було набуте подружжям під час перебування у шлюбі в інтересах сім`ї за спільні сумісні грошові кошти, в тому числі: -квартира [ADDRESS] ; -квартира [ADDRESS] ; -нежитлове приміщення №11 /У будинку [ADDRESS] ; -машиномісце № 36 будинку [ADDRESS] . Під час розгляду справи третя особа [PERSON] стала заперечувати стверджувати те, що, все майно, титульним володільцем якого вона була і є на теперішній час, придбано в період шлюбу виключно за її власний рахунок, а [PERSON] до цього не має ніякого відношення, посилаючись при цьому на дві спірні заяви від 16.12.2013 року (р. №1277) та від 25.06.2018 року (р. №555), засвідчені, відповідно, приватними нотаріусами ОМНО Варавою К.В. та [PERSON] , щодо належності вищезазначеного майна на праві особистої власності лише дружині і не прийняття позивачем будь-якої участі у придбані зазначеного у заявах майна. Судом встановлено, що 16.12.2013 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Варава Катерині Валеріївна засвідчила заяву [PERSON] (р. №1277), адресованої до органів нотаріату, відповідно до якої [PERSON] повідомляв, що квартира під [ADDRESS] є особистою власністю дружини [PERSON] , оскільки набута нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, а також повідомляв про те, що не брав будь-якої участі (трудової або грошової) у поліпшенні вищевказаної квартири. В процесі розгляду справи відповідач приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Варава Катерині Валеріївна звернулася до суду з заявою, в якийй просила суд застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. В свою чергу, відповідач приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Варава Катерини Валеріївни скористалися своїм правом на подання заяви про застосування позовної давності. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Враховуючи викладене та з огляду на подання відповідачем по справі заяви про застосування позовної давності, суд вважає необхідним вказану заяву задовольнити, тому як позивачем не надано доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду. Таким чином, строк позовної давності для [PERSON] закінчився 16.12.2016 року, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Варави Катерини Валеріївни про визнання незаконними дії приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Варави Катерини Валеріївни по засвідченню підпису [PERSON] на заяві щодо прав власності на нерухоме майно від 16.12.2013 року (р. № 1277). Також судом встановлено, що 25.06.2018 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петровський Володимир Міронович засвідчив заяву [PERSON] (р. №555), адресовану відповідному органу нотаріату, в якій заявником повідомлялося, що квартира [ADDRESS] , нежитлове приміщення №11/У в будинку [ADDRESS] та машиномісце [ADDRESS] є особистою приватною власністю дружини [PERSON] , [INFO] , оскільки набута нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, а також повідомляв про те, що не брав будь-якої участі (трудової або грошової) у поліпшенні вищевказаних об`єктів нерухомого майна. Відповідно до статті 3 Закону України «Про нотаріат», нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності». Згідно статті 5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики; сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; ... відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам; ...». Статтею 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України;...». Відповідно до статті 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти». Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮУ 22.02.2012 № 296/5 (пп. 6.4 п. 6 глави 7 розділу II) регламентовано: «Нотаріус не може засвідчувати справжність підпису фізичної особи на документі, у якому стверджуються обставини, право посвідчення яких належить лише відповідному державному органові (час народження, шлюбу, смерті, наявність хвороби, інвалідності, права власності на майно тощо). Справжність підпису на зазначеному документі може бути засвідчена у випадку, якщо документ призначений для подання до компетентних органів іншої держави». Засади обов`язковості державної реєстрації прав власності на нерухоме майно регламентовано Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;...». Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є: ...2) обов`язковість державної реєстрації прав у державному реєстрі прав;...»; Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» наголошує державній реєстрації прав підлягають:... 1) право власності;...». Зі змісту спірної заяви суд вбачає, що нотаріусом неправомірно посвідчено твердження позивача щодо зміни права спільного сумісного майна подружжя на приватну власність одного з подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Враховуючи викладене, оскільки під час розгляду справи знайшов підтвердження факт порушення законних прав та інтересів позивача, які підлягають судовому захисту, а також враховуючи, що засвідчення підпису [PERSON] на заяві саме щодо прав власності на нерухоме майно від 25.06.2018 року (р.№ 555)_була проведена з порушенням вимог законодавства України, суд приходить до висновку, що слід визнати незаконними дії приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петровського Володимира Мироновича по засвідченню підпису [PERSON] на заяві щодо прав власності на нерухоме майно від 25.06.2018 року (р.№ 555), а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Стосовно вимог позивача щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України установлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Проте в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт спричинення відповідачами позивачу моральних страждань, а тому і в частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. За таких обставин, суд доходить до висновку, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 768,40 грн., які були сплачені позивачем при зверненні до суду. На підставі викладеного та

Outcome: partial