Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Авіас Авто» про захист прав споживачів та просить визнати недійсним договір Доручення № Д 0427 від 15 серпня 2017 року з додатками та стягнути з відповідача на користь позивача кошти, що були сплачені за даним договором в сумі 63000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15 серпня 2017 року між ним та відповідачем було укладено договір Доручення № Д 0427, предметом якого є транспортний засіб Ford Kuga та сплачено передплату (аванс) у розмірі 63000 грн. Однак, зобовязання по даному договору відповідач не виконав. Позивач в судове засідання не зявився про час та дату розгляду справи повідомлений, надав суду заяву позовні вимоги підтримує , проти заочного порядку розгляду справи не заперечує, просить слухати справу за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не зявився, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України про день та час слухання справи повідомлений належним чином, що підтверджується роздруківкою з офіційного веб-сайту судової влади України від 04.04.2018 року про оголошення виклику відповідача до суду. Відзив на позовну заяву відповідач не надіслав. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, 15 серпня 2017 року року між [PERSON] та ТОВ «Авіас Авто» було укладено договір Доручення № Д 0427. Предметом майнового лізингу по даному договору є транспортний засіб Ford Kuga. На виконання умов договору того ж дня позивач сплатив відповідачу передплату (аванс) в розмірі 63000 грн. на рахунок ТОВ «Авіас Авто», проте автомобіль йому передано через три дні, відповідачем не було. Вирішуючи даний спір суд враховує правову позицію висловлену Верховним судом України у постанові від 16 грудня 2015 року (справа №6-2766цс15). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Згідно ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Відповідно до п.2.2.1. Договору - Довіритель (Позивач) зобов'язаний видати Повіреному (Відповідачу) довіреність на вчинення юридичних дій, визначених у п.1.3 цього Договору, забезпечити Повіреного іншими засобами, необхідними для виконання Повіреним доручення Довірителя за цим Договором. Але Позивач жодних довіреностей Відповідачу не надавав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-3020цс15, в якій при розгляді спору з аналогічним предметом розгляду та ідентичними зі спором договірними відносинами Верховний суд України встановив, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. А також, застосував вимоги нормативно-правових актів на які посилався Позивач у своєму позові, а саме: статтю 18 Закону «Про захист прав споживачів», яка містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Дослідивши договір Доручення № Д 0427 від 15 серпня 2017 року, суд встановив, що неправомірними умовами правочину є наступні пункти договору Доручення, зокрема п. 2.2.3 Договору передбачено, що Довіритель зобов'язаний перерахувати на рахунок Повіреного кошти в розмірі визначеної п. 1.7 даного Договору вартості транспортного засобу протягом строку, що становить не більше 60 робочих днів з дати укладення даного Договору. Несправедливими також є умови п. 5.2.1 Договору, відповідно до якого у випадку відмови Довірителя від договору протягом трьох днів з моменту укладання даного Договору, Повірений повертає 50 (п'ятдесят) відсотків від сплаченої Винагороди Повіреного та всі сплачені на виконання п. 1.7. даного Договору кошти, протягом 30 (тридцяти) банківських днів з дня отримання від Довірителя заяви про відмову від Договору та повернення коштів із зазначенням власних банківських реквізитів. У випадку коли заява про відмову від Договору подана Довірителем з порушенням строку вказаного у даному пункті, Винагорода, яка вказана у п. 3.1. даного договору, не повертається. Пунктом 3.4 Договору встановлено, що в разі якщо вартість транспортного засобу, яка зазначається у договорі поставки або будь-якому іншому договорі за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб, є вище за вартість транспортного засобу, яка вказана у даному договорі, але не більше ніж на 20 (двадцять) відсотків, то таку різницю Довіритель зобов'язаний перерахувати на рахунок Повіреного протягом трьох днів з моменту отримання відповідної квитанції на доплату, що також є несправедливими умовами, оскільки обмежують Довірителя в праві розірвати договір внаслідок зміни вартості автомобіля, ніж та на яку розраховував Довіритель при укладенні договору. Отже, відповідно до п.5.2.1. договору позивач сплатив 63 000 грн. за договором, з яких: вся сума (10% від вартості транспорту) - Винагорода Повіреного (п.3.1. договору)-поверненню не підлягає - відповідач утримує в якості штрафу 63 000 грн. без виконання жодних дій. Вказана умова Договору суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до п.4 ч.З ст.18 цього Закону, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору. Цілком логічно та безспірно, що жодна особа свідомо, розуміючи явну, очевидну невигідність з економічної точки зору, не погодилася б сплачувати 63 000 гривень лише як винагороду за посередницькі послуги, оскільки ця сума вочевидь не відповідає обсягу робіт та ефекту, який отримує споживач. Ця сума є надто завищеною, що робить загальні витрати на придбання автомобіля значно вищими за його ринкову ціну.На виконання договору при його підписанні позивач сплатив на користь відповідача 63 000 гривень. Отримання відповідачем від позивача коштів за договором, який є нікчемним, порушує право позивача на захист власності, яке передбачене ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.26, ч.І ст.27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.10 ЦК України та ст.З Закону України «Про захист прав споживачів» Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину Відповідно до п.2 п.6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому. Оскільки за умовами спірного договору доручення, виконання зобов'язання відповідача за ним ставиться в залежність від факту внесення позивачем «Винагороди» за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, наявні підстави для визнання договору недійсним в цілому. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору Доручення № Д 0427 від 15.08.2017 року, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення та є нікчемними. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору доручення застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з дорученням, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Така правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1551-цс16 під час розгляду цивільної справи у подібних правовідносинах суд встановив, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 799 ЦК України щодо обовязкового нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи. Згідно статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї статті застосовуються також до вимог про витребування майна власником з чужого незаконного володіння. Під час розгляду позову [PERSON] було встановлено, що договір доручення нотаріально посвідчений не був, відповідач ліцензії на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб не мав. Окрім того, умови договору в частині: відсутності відповідальності відповідача за невиконання умов договору; можливості одностороннього розірвання договору у випадку неможливості придбання предмети договору; можливості відповідача не повертати грошові кошти отримані від споживача; відсутність можливості споживача впливати на предмет договору, а також сама обставина відсутності чіткого визначення предмету договору, свідчать про несправедливість договору в цілому. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявності законних підстав для їх задоволення. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача у разі задоволення позову. За таких підстав позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved