Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом у якому просить стягнути з [PERSON] борг за договором позики від 20.07.2016 р. у сумі 810900,00 грн., три проценти річних від простроченої суми за період з 21.02.2017 р. по 01.10.2017 р. у розмірі 14827,27 грн. та судові витрати. Заявлені вимоги мотивує тим, що 20.07.2016 р. він надав відповідачу у позику грошові кошти в розмірі 30000,00 доларів США, які останній зобов'язався повернути в строк до 20.02.2017 р. Однак, у визначений строк грошові кошти [PERSON] не повернув. Від контактів та переговорів з ним щодо добровільного повернення позики відповідач уникає. Позивач в судове засідання не з'явився, представник позивача [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи у його і позивача відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд повідомлено не було. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Як убачається зі змісту розписки датованої 20.07.2016 року, відповідач позичив у позивача кошти в сумі 30 000 дол. США, які зобов'язувався повернути до 20.02.2017 року (а.с. 9). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як убачається з матеріалів справи, на час звернення позивача з даним позовом до суду відповідач не виконав взяті на себе за договором позики зобов'язання, грошові кошти у визначений договором строк позивачу не повернув, що не спростовано відповідачем відповідно до наявних в матеріалах справи доказів. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України в справі №6-79цс14 від 02.07.2014р. Відповідно розписки, відповідачу були передані кошти в сумі 30 000,00 доларів США. Станом на дату ухвалення даного рішення - 16.11.2017 р., згідно офіційного курсу НБУ, курс долара США до гривні становить 2648,2221 грн. за 100,00 доларів США. У зв'язку з цим, борг за договором позики в сумі 30 000 дол. США в еквіваленті національної валюти становить 794 466,63 грн. (30 000,00 х 26,482221), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, тому позов у частині стягнення основної суми боргу підлягає частковому задоволенню, так як позивачем до стягнення заявлена сума 810 900 грн. з розрахунку за 1 дол. США - 27,03 грн. станом на 20.02.2017 року, проте такий порядок розрахунку умовами договору не встановлювався та суперечить вищенаведеній нормі закону (ч. 2 ст. 533 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він на вимогу позикодавця повинен сплатити останнього суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов'язання, а також три відсотки річних за весь час прострочення. Враховуючи заявлені вимоги, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних від простроченої суми заборгованості за період з 21.02.2017 р. по 01.10.2017 року включно за 223 дні прострочення у розмірі 14 561 грн. 59 коп. (30 000,00 дол. США х 26,482221грн. х (3 : 365 : 100) х 223). Отже, вимоги у частині стягнення 3 % річних також підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в дохід держави в сумі 8 000 грн. 00 коп.

Outcome: partial