Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, зазначивши, що 22 березня 2007 року померла його матір [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на належні їй на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 100857 земельні ділянки загальною площею 3,23 га, які призначені для ведення особистого селянського господарства. За життя [PERSON] склала заповіт, яким усе своє майно в рівних частинах заповіла йому (позивачу) та його рідній сестрі [PERSON]. Він (позивач) спадщину прийняв, а [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини на його користь. Нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку із відсутністю правовстановлюючого документа. Крім цього, у заповіті його (позивача) прізвище зазначено не вірно, замість «Кізіма» зазначено «Кизима». [PERSON] просив суд: - встановити факт, що заповіт, складений [PERSON] на імя [PERSON] та [PERSON], посвідчений 8 лютого 1993 року секретарем виконкому Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області та зареєстрований в книзі для запису нотаріальних дій під № 5, в дійсності складений на імя [PERSON]. - визнати за ним право власності на земельні ділянки площами 2,6409 га, кадастровий номер 7423883000:02:001:0744, та 0,5905 га, кадастровий номер 7423883000:02:001:1377, у порядку спадкування після смерті [PERSON] У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів, які зазначені у позовній заяві, просили їх задовольнити. У судове засідання представник Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області не з'явився, сільський голова подав до суду заяву, в якій зазначив, що сільська рада визнає позов [PERSON], просив справу розглядати без участі їх представника. Суд розглядає справу у відсутності представника відповідача за наявними у справі доказами. Вислухавши пояснення позивача, його представника, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] за життя набула право власності на земельні ділянки площами 2,6409 га, кадастровий номер 7423883000:02:001:0744, та 0,5905 га, кадастровий номер 7423883000:02:001:1377, які призначені для ведення особистого селянського господарства та розташовані на території Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області, що підтверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 100857 (а.с. 11), витягами з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 10 серпня 2016 року (а.с. 12; 13) та витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 9 серпня 2016 року (а.с. 14-15; 16-17). 22 березня 2007 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 5). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У судовому засіданні встановлено, що 8 лютого 1993 року [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті, заповіла [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, що підтверджується його копією (а.с. 28). З копії спадкової справи № 432 до майна померлої [PERSON] (а.с. 26-28) вбачається, що [PERSON] спадщину прийняв, а [PERSON] у встановлений законом строк відмовилася від прийняття спадщини на користь позивача. У судовому засіданні встановлено, що при складанні заповіту була допущена помилка у написанні прізвища позивача, а саме замість «Кізіма» зазначено «Кизима», у звязку із чим позивач вважається таким, що не має права на спадкування відповідно до ст. 1223 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Внесення змін та виправлень до заповіту після смерті спадкодавця неможливо. У судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] дали показання про те, що вони добре знають [PERSON] та його рідну сестру [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] була [PERSON]. Показання свідків суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки вони добуті відповідно до чинного законодавства, узгоджуються з іншими доказами, підтверджують те, що [PERSON] заповіла все своє майно дітям: [PERSON] та [PERSON]. Встановлення цього факту має для позивача юридичне значення, так як дозволить йому реалізувати своє право, як спадкоємця за заповітом, на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] Позивач позбавлений можливості в іншому порядку встановити зазначений факт. За встановлених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині встановлення зазначеного факту підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за ним права власності на земельні ділянки, які належали [PERSON], суд виходить з наступного. З матеріалів справи вбачається, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкові земельні ділянки у звязку з відсутністю на них правовстановлюючого документа, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 32/02-31 від 5 січня 2017 року (а.с. 18). У судовому засіданні встановлено, що оригінал державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 100857 втрачено, що підтверджується оголошенням у газеті «Носівські вісті» (а.с. 40-41). Відповідно до ст. 1225 ЦК України, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до п. «г» ст. 81, ч. 1 ст. 131 ЗК України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналізуючи добуті й досліджені докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині також підлягають задоволенню.

Outcome: approved