Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Запорізьке регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору № 16-502-028И (гривня) від 10.02.2008 року, укладеного між сторонами (з урахуванням уточненого позову від 30.10.2015 року). Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що 20.02.2008 року між [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Запорізьке регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір № 16-502-028И від 20.02.2008 року про надання кредитних ресурсів в сумі 292 000 грн. Також були укладені договір поруки № 16-502-028П/1 від 20.02.2008 року між відповідачем та [PERSON] та договір поруки № 16-502-028П/2 від 20.02.2008 року між відповідачем та [PERSON] Позивач зазначає, що кредитний договір є недійсним, оскільки його було укладено із вчиненням помилки щодо обставин, які мають істотне значення щодо природи правочину, що порушило право позивача. Так, розмір ставки, зазначений у графіку платежів, є більшим за розмір, встановлений у договорі майже на 2 % (18,59% замість 17%), що порушує права позивача, адже змушує останнього сплачувати більші суми, ніж передбачені договором. Згідно з п. 4 додатку № 1 до кредитного договору, до разових витрат, які сплачує позичальник банку при отриманні кредиту, віднесено комісію за перерахування коштів на поточний рахунок автосалону 858 грн. 50 коп.; проте, цей платіж не передбачений умовами договору, і є помилкою відповідача, яка має істотне значення щодо природи правочину, прав та обовязків сторін. Відповідач також помилково та незаконно встановив позивачу додаткові непередбачені умовами договору обовязки по сплаті грошових коштів на користь третіх осіб, які також частково визначені у графіку до сплати (п. 5 додатку № 1 до кредитного договору). Проте, відповідні зобовязання, встановлені відповідачем для позивача у додатку № 1, не передбачені умовами кредитного договору, є помилкою позивача щодо обставин, які мають істотне значення щодо природи правочину. Перед укладенням договору відповідач не надав позивачу інформації в письмовій формі про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Також позивач посилається на те, що строк виконання зобовязання відповідно до п. 3.2 договору є 20.02.2008 року, про порушення своїх прав позивач дізнався 01.10.2015 року, у звязку з чим позов подається без порушення строків позовної давності. Позовні вимоги ґрунтуються на приписах рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року, ст. ст. 4, 15, 16, ч. 3 ст. 91, ст. 1054, ч. 1, ч. 5 ст. 203, ст. ст. 215, 229, 230 ЦК України, ст. ст. 11, 15, ч.1, п. 5 ч. 2, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 4, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідач ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» надав письмові заперечення, у яких проти позову заперечив. Зазначає зокрема, що банк виконав свої зобовязання за кредитним договором належним чином, надавши позичальнику кошти, проте позивач не виконує свої зобовязання за договором і не сплачує проценти за користування кредитом та не здійснює повернення кредиту щомісячними платежами відповідно до платіжного календаря. Станом на 09.02.2015 року загальна сума заборгованості за кредитним договором складає 312\~528 грн. 35 коп., з яких: 188\~620 грн. 24 коп. заборгованість по кредиту; 13\~383 грн. 37 коп. прострочена заборгованість по кредиту; 3\~763 грн. 35 коп. нараховані відсотки; 30\~429 грн. 68 коп. нараховані відсотки на прострочену заборгованість; 76\~331 грн. 71 коп. пеня за невчасне погашення кредиту, нарахована за період з 11.03.2014 року по 19.01.2015 року. Сторонами дотримані усі вимоги щодо змісту та форми кредитного договору; договір містить усі істотні умови, передбачені чинним законодавством України для даного виду договорів. Зупинивши свій вибір на АТ «Банк «Фінанси та Кредит», позивач погодився на умови надання кредиту, як такі, що його влаштовували та звернувся із письмовою заявкою-анкетою на отримання кредиту, які підписав власноруч. На момент укладання договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та скріпленням печаткою. Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент укладення оспорюваного кредитного договору, відсутня вимога включати в кредитний договір чи надавати окремо письмовий документ про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Позивач звернувся в суд з позовом в жовтні 2015 року, тобто після спливу строку позовної давності. Відповідач просить застосувати наслідки пропущення строку позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, позов підтримала та просила суд задовольнити його у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надіслав на адресу суду письмові заперечення, відповідно до яких просить застосувати наслідки пропущення строку позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки останніх суду невідомі. Відповідно до вимог ст. 169 Цивільно-процесуального кодексу України неявка третьої особи в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне. 20.02.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», і [PERSON] (позичальник) був укладений кредитний договір № 16-502-028И (гривня), за умовами якого банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 292 000 грн. з оплатою по процентній ставці 17,0 процентів річних, строком до 20.02.2028 року (п.п. 2.1, 3.2 договору). Кредитні ресурси, отримані позичальником за цим договором використовуються за цільовим призначенням: для придбання житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Канівське, вул. Набережна, 42, загальною площею 56,9 кв.м, житловою площею 26,4 кв.м, з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами, та земельної ділянки площею 0,1850 га, на якій знаходиться вищевказаний житловий будинок (п. 2.3 кредитного договору). Згідно з п. 3.2 кредитного договору, позичальник зобовязується щомісяця, в термін з 01 по 10 число кожного місяця, здійснювати погашення позичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами у розмірі 1\~216 грн. 67 коп., згідно з графіком зниження розміру заборгованості (додаток № 1 до цього договору). В якості забезпечення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, банком були укладені договори поруки, а саме: договір поруки № 16-502-028П/1 від 20.02.2008 року між банком та [PERSON] (поручитель); договір поруки № 16-502-028П/2 від 20.02.2008 року між банком та [PERSON] (поручитель). За умовами договорів поруки, поручителі зобовязуються перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязань за кредитним договором № 16-502-028И від 20.02.2008 року, укладеного між кредитором і боржником. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.\~\~ Частиною 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно зі ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Статтею 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст. 3 ЦК України). Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно зі ст. 628 ЦК України. Судом встановлено, що позивач під час укладення кредитного договору був ознайомлений з його умовами, оскільки висловив своє волевиявлення на його укладення шляхом підписання кредитного договору. Згідно з ч. 2 ст. 1056 ЦК України позивач мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Такої відмови позивачем не заявлялося. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. З матеріалів справи вбачається, що порядок, строки, види та розмір платежів, які має здійснювати позичальник на користь банку, визначені як безпосередньо в самому тексті кредитного договору, так і в Додатку №1 до кредитного договору «Графік зниження розміру заборгованості». Пунктом 7.9 кредитного договору сторони встановили, що невідємною частиною цього договору є Графік зниження розміру заборгованості (Додаток № 1). Таким чином, всі платежі, які наведені в Додатку № 1 до кредитного договору, слід вважати такими, що передбачені самим кредитним договором, як його невідємною частиною. Вказаним спростовуються доводи позивача про те, що в Додатку № 1 до кредитного договору передбачені платежі, які не зазначені безпосередньо в тексті самого кредитного договору, що, на думку позивача, є підставою для визнання договору недійсним. Більш того, Додаток № 1 до кредитного договору був підписаний позивачем. В пункті 9 Додатку № 1 вказано про те, що підписанням цього Додатку № 1 позичальник погоджується з умовами кредитування, викладеними у кредитному договорі № 16-502-028И від 20.02.2008 року та Додатку № 1 до нього, визнає та підтверджує, що надана банком та викладена у кредитному договорі та Додатку № 1 до нього інформація щодо умов надання кредиту є повною, вичерпною та зрозумілою для позичальника, не створює для позичальника будь-яких перешкод для належної та у повному обсязі реалізації своїх прав та виконання своїх зобовязань за кредитним договором, та не створює підстав для завдання позичальнику будь-якої можливої моральної чи матеріальної шкоди у випадку реалізації зазначених умов надання кредиту та регламентації цих умов у кредитному договорі та Додатку № 1 до нього. Відповідно до ст. 229 ЦК України, на яку посилається позивач, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року зазначено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Позивачем в ході розгляду справи не було доведено у встановленому законом порядку того, що з його боку кредитний договір № 16-502-028И від 20.02.2008 року був укладений внаслідок помилки. Тому, визнання кредитного договору недійсним з цих підстав є необґрунтованим. Також доводи позивача про те, що його було введено в оману при укладенні кредитного договору, включаючи і щодо істотних умов договору, що є підставою недійсності кредитного договору, є безпідставними, виходячи з такого. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладення кредитного договору), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Відповідно до п. 2.1 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Пунктом 2.2 вищевказаних Правил передбачено, що інформація про платежі споживача, які зазначені в пункті 2.1 цієї глави, надається з обов'язковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо). З матеріалів справи вбачається, що перед укладенням кредитного договору № 16-502-028И від 20.02.2008 року позивач був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування, що підтверджується підписом позивача в «Інформації про умови кредитування» від 01.02.2008 року. Таким чином, з матеріалів справи не вбачається того, що відповідач вводив позивача в оману під час укладення кредитного договору. При цьому, суд бере до уваги, що відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В ході розгляду справи позивачем, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не було доведено у встановленому законом порядку тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та наявності підстав для визнання кредитного договору № 16-502-028И від 20.02.2008 року недійсним. Правочин, що оспорюється, повністю відповідає вимогам законодавства, складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним. Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню у повному обсязі. Судом не застосовуються при розгляді даного спору строки позовної давності в порядку ст. 267 ЦК України, за заявою сторін, оскільки за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed