Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення коштів за порушення зобов`язання, в якій просив стягнути на його користь з відповідача за порушення зобов`язання, кошти в сумі 3000 доларів США в еквіваленті грошової одиниці України станом на час виконання рішення суду, а також стягнути на його користь з відповідача понесені ним судові витрати на суму судового збору сплаченого за цим позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 07 липня 2016 року між ним та відповідачем укладено усний договір купівлі-продажу сільськогосподарської техніки. Відповідач на виконання умов укладеного між ними договору зобов`язався продати йому оприскувач до трактора «ОП 1000» за 1000 доларів США; культиватор до трактора навісний «КПС-4» за 700 доларів США; трактор МТЗ 80 за 6500 доларів США та дискову борону до трактора за 2500 доларів США. Всю техніку відповідач мав передати йому восени 2016 року після закінчення збирання урожаю на полях. Він, того ж дня, за місцем проживання відповідача, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання передав йому, як завдаток 5000 доларів США, який складався з наступного: 1000 доларів США як завдаток за новий оприскувач до трактора «ОП 1000» вартістю 1000 доларів США; 500 доларів США за бувший у використанні культиватор до трактора навісний «КСП - 4» вартістю 700 доларів США; 1000 доларів США як завдаток за трактор МТЗ 80 вартістю 6500 доларів США та 2500 доларів США як завдаток за дискову борону до трактора за 2500 доларів США. Про отримання коштів відповідач особисто в його присутності написав розписку та передав її йому. Того ж року, 20 листопада відповідач на виконання умов договору привіз йому бувший у користуванні оприскувач до трактора «ОП 1000» за 1000 доларів США. При цьому він повідомив його, що передумав виконувати свої зобов`язання перед ним на попередніх умовах. Тепер він хотів, щоб він заплатив йому за трактор МТЗ 80 не 6500 доларів США а 9000 доларів США, культиватор до трактора навісний «КПС - 4» не 700 доларів США, а 1000 доларів США. Дискову борону до трактора за 2500 доларів США він взагалі відмовився продавати. Це його обурило і він наполягав на виконанні відповідачем своїх зобов`язань перед ним на вже існуючих умовах. На це відповідач сказав йому, що до кінця 2016 року поверне йому увесь завдаток взятий у нього на виконання угоди. У кінці грудня 2016 року відповідач привіз йому додому 1000 доларів США. 08.07.2017 відповідач привіз йому 1500 доларів США та запевнив його, що до кінця жнив поточного року поверне йому усі гроші, які брав у нього як завдаток. Він власноручно закреслив в оригіналі наданої розписки записи: «Оприскувач 1 шт. новий - 1000 доларів США. Дискова борона нова - 2500 доларів США та поставив свій підпис і дату 08.08.2017 року. Станом на час подання цього позову за борговою розпискою відповідач не повернув йому отриманий завдаток за культиватор КПС - 4 з боронами і трактор МТЗ 80 у розмірі 1500 доларів США. 23.11.2018 року ним, рекомендованим листом з повідомлення про отримання, було направлено вимогу про виконання зобов`язання. Дана вимога про виконання зобов`язання була вручена відповідачу 26 листопада 2018 року, однак не виконана. Враховуючи вищевикладене він вимушений звернутися до суду із цим позовом. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та суду пояснив, що у 2016 році йому знадобилася сільськогосподарська техніка, а саме: трактор, оприскувач, культиватор з боронами та дискова борона. Він познайомився з відповідачем і той погодився продати йому зі свого подвір`я трактора за 6500 доларів США і культиватор за 650 доларів США і купити йому новий оприскувач і купити дискову борону. У липні 2016 року він приніс відповідачеві додому завдаток у розмірі 5000 доларів США - за новий оприскувач 1000 доларів США і за дискову борону 2500 доларів США; за трактора і за культиватор завдаток 1500 доларів США. 10 жовтня 2016 року по закінченню роботи на полях відповідач пообіцяв привести всю техніку додому. З 10 жовтня 2016 року відповідач на телефонні дзвінки не відповідав. Пізніше він його зустрів і відповідач сказав, що трактор коштує не 6500 доларів США, а 9000 доларів США, так як ціни в Україні піднялися. Між ними почалися неприязні відносини. Оприскувач він йому привіз, який вже був у використанні, але він з цим погодився. Через півроку відповідач віддав гроші в сумі 1000 доларів США і 08.08.2017 року відповідач привіз ще 1500 доларів США. Решти коштів, а саме - 1500 доларів США відповідач не повернув. Він їздив по два рази на тиждень до відповідача додому, щоб той повернув кошти. Відповідач нічого до розписки не дописував, він тільки викреслив два записи, розписався і написав дату «08.08.2017». Просив його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] , який діє на підставі Ордеру серії ВН №015391 від 06.05.2019 (а.с.25) у судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав та суду пояснив, що між позивачем та відповідачем був укладений усний договір купівлі-продажу сільськогосподарської техніки і на виконання цього договору відповідачем було написано власноручно розписку, в якій він зазначив, що отримує кошти від позивача за поставлену техніку і зазначає, що кошти отримуються за конкретну техніку, зокрема кошти які на сьогоднішній день залишаються не повернуті і це п.3 розписки - завдаток за культиватор КПС - 4 з боронами і трактор - 1500 доларів США. З метою повернення коштів позивач неодноразово звертався до відповідача, вживав заходи щодо досудового врегулювання спору, зокрема була направлена на адресу відповідача вимога про виконання зобов`язань від 23.11.2018. Але відповіді від відповідача до подання позовної заяви до суду не надійшло. Наполягає на тому, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу в усній формі, так як відповідачем не виконанні зобов`язання тому просять стягнути кошти за порушення виконання зобов`язання. Просив суд задовольнити позовні вимоги свого довірителя. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Вітвіцький О.Ю., який діє на підставі Ордеру серії ВН №107179 від 04.07.2019 (а.с.55) позовні вимоги не визнав, вважає їх необґрунтованими та надуманими. Суду пояснив, що вони заперечують ту обставину, що між відповідачем та позивачем бук укладений усний договір купівлі-продажу по скільки ніякого договору купівлі-продажу в усній чи письмовій формі укладено не було. Більше того, форма усного договору допускається за умови її виконання під час укладення. Згідно поданої розписки не вбачається жодних дій зобов`язального характеру, як з боку позивача так і з боку відповідача. Із розписки чітко прослідковується те, що відповідач отримав від позивача кошти за поставлену йому техніку, не в майбутньому, про те, що якісь зобов`язальні дії мають відбутися у майбутньому, тобто у розписці зафіксовано факт отримання коштів за вже поставлену техніку, про що позивач розписався у розписці. У розписці видно, що будь-яких зобов`язань відповідач на себе не брав, тобто ніякої купівлі-продажу сільськогосподарської техніки по факту не відбулося. Оригінал розписки постійно знаходився у позивача, так як відповідач дав таку розписку відповідачу. Відповідач заперечує факт, що він робив якісь викреслення, креслення, доповнення до розписки. Просив суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. 04 липня 2019 року за вхід.№5019 відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовну заяву вважає безпідставною та необґрунтованою. Позовні вимоги не визнає та вважає, що у позові має бути відмовлено за таких обставин. Ніякого усного договору купівлі-продажу сільськогосподарської техніки між ним та позивачем не укладалося. Згідно поданої позивачем розписки не вбачається жодних дій зобов`язального характеру як з боку позивача так із боку відповідача на купівлю-продаж сільськогосподарської техніки. Із змісту розписки чітко і безумовно стверджується, що позивачу поставлена техніка і він розрахувався вже за поставлену техніку, яка перерахована у розписці і ніяких інших зобов`язань вказана розписка не містить. Позивач додав до позову копію розписки, у якій містяться виправлення, креслення, закреслення, дописування дати «8.08.2017» та посилається у позові, що це зроблено ним, що також є неправдою. Ніяких дописок, креслень, виправлень у розписці, яка надана позивачем до позову він не робив. Договір купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом, істотними умовами, відповідав вимогам закону, між ним та позивачем не укладався, тому посилання позивача на те, що нібито він йому сплатив, а він отримав завдаток є безпідставним та необґрунтованим. Посилання позивача у позові на норми ст.ст.570 і 571 ЦК України також є безпідставними. Просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] до нього про стягнення коштів за порушення зобов`язання відмовити повністю. Заяви, клопотання: заява представника відповідача [PERSON] - [PERSON] вхід.№5018 від 04.07.2019 (а.с.54) про проведення підготовчого судового засідання у його відсутність, відзив в порядку ст..178 ЦПК України вхід.№5019 від 04.07.2019 (а.с.57), заява позивача [PERSON] вхід.№5021 від 04.07.2019 (а.с.58). Інші процесуальні дії у справі: відкриття провадження у справі та призначення підготовчого засідання на 04 липня 2019 року на 11 годину 30 хвилин (а.с.49-52); ухвала про закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті на 04 вересня 2019 року на 11 годину 00 хвилин (а.с.60-61), про що постановлено ухвали окремими процесуальними документами. Судом встановлено такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин: Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі - паспорта позивача (а.с.5-6) судом встановлено, що позивач народився [INFO] у місті Вінниці там і зареєстрований. Із довідки №732 виданої 27.09.2018 виконкомом Петрашівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області (а.с.7) судом встановлено, що позивач на даний час проживає без реєстрації на території Петрашівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області за адресою: [ADDRESS]. Із довідки №95 виданої 17.08.2018 ТВБВ №10001/051 філії Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» (а.с.8) судом встановлено, що станом на 17 серпня 2018 року Національний банк України встановив наступний офіційний курс гривні по відношенню до долара США: 2767,0533 грн. за 100 доларів США. Із розписки від 07.07.2016 (а.с.66) судом встановлено, що відповідач отримав від позивача кошти за поставлену йому техніку: оприскувач 1 шт. новий - 1000 доларів США. Завдаток за культиватор КПС - 4 з боронами і трактор - 1500 доларів США. Розписка датована 07.07.2016. Окрім того, у розписці наявні викреслення та замальовування тексту і відміткою дати «08.08.2017» із проставленням підпису. Із вимоги про виконання зобов`язання від 23 листопада 2018 року (а.с.10), фіскального чеку (а.с.11) та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №2450000599657 (а.с.12) судом встановлено, що відповідач [PERSON] 26 листопада 2018 року отримав вимогу на виконання зобов`язання від 07.07.2016. Дослідивши усі докази в їх сукупності та кожен доказ окремо, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного висновку: Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцеві) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання. Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати у ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника; дату і місце складання розписки. У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Як встановлено Постановою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі №496/1561/16-ц: у контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто, кредитор має можливість довести той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у коментованій статті. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Volovik v. UKRAINE, №15123/03§45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004). Відповідно до частини першої та третьої статті 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Якщо настанню обставин недобросовісно перешкоджала сторона, якій це вигідно, обставина вважається такою, що настала. Тлумачення частини першої та третьої статті 212 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в самому тексті закону з метою характеристики сутності умови в правочині вжито термін «обставина», а не «подія», що дозволяє вважати, що законодавець не обмежує коло умов виключно подіями. Тому, допустимим є вчинення умовних правочинів, в яких умовою є дія/дії та/або волевиявлення сторін правочину і третіх осіб. Це слідує також із загально цивілістичного принципу свободи договору - якщо сторони бажають домовитися саме про таку умову в правочині, то немає жодних підстав їх в цьому обмежувати. Звісно, за винятком загальних обмежень свободи договору як такої. Для сторони, яка недобросовісно перешкоджає настанню обставин, передбачено правовий наслідок у вигляді настання обставин. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору) або визнання його недійсним на підставі рішення суду. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 зроблено висновок, що «доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». У даній справі очевидно, що дії відповідача [PERSON] є недобросовісними. Відповідач не виконав та не намагається виконати свого обов`язку по виконанню зобов`язання або поверненню коштів у повному розмірі. За таких обставин суд вважає, що у відповідача існує обов`язок по поверненню отриманих ним грошових коштів у повному розмірі, а не у певній частині, як ним було зроблено. Згідно із ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків, неустойки. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові Судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 13.02.2013 року у справі №6-176цс12, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору. Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, передана однією із сторін грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Тому в даному випадку кошти в сумі, еквівалентній 1500 доларам США, які передані позивачем відповідачу, не є завдатком, а є авансом, що підлягає поверненню позивачу. Тобто, у даному конкретному випадку, очевидно, що дії відповідача [PERSON] , який отримав від позивача 5000 доларів США за поставлену сільськогосподарську техніку, та погодився надати вищезгадану сільськогосподарську техніку, а пізніше повернути позивачеві кошти у повному розмірі, посилаючись на те, що ніякого усного договору між ними не укладалося, суперечить його попередній поведінці і є недобросовісним. У судовому засіданні встановлено, що відповідач не виконує та не намагається виконати свого обов`язку по виконанню зобов`язання (поставку сільськогосподарської техніки позивачеві) або поверненню коштів у сумі 1500 доларів США, тому заявлені позивачем вимоги підлягають до задоволення у частині стягнення із відповідача коштів у сумі 1500 доларів США. За таких обставин, з врахуванням змісту частини третьої статті 212 ЦК України та того, що відповідач сільськогосподарську техніку у повному складі, як це передбачалося в розписці, позивачеві не надав, пізніше, у зв`язку із зміною своєї поведінки, відповідач відмовився повернути кошти у повному обсязі позивачеві, а саме - не повернув кошти у сумі 1500 доларів США, суд вважає, що у відповідача [PERSON] існує обов`язок по поверненню отриманих коштів позивачеві у сумі 1500 доларів США. Оскільки суд прийшов до висновку, що [PERSON] було передано [PERSON] аванс, а не завдаток, тому [PERSON] не може бути зобов`язаний до повернення його в подвійному розмірі. Тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з відповідача [PERSON] 1500 доларів США за порушення виконання зобов`язання, тобто повернення авансу у подвійному розмірі. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позовні вимоги позивача задоволено частково, а тому у порядку ст.141 ЦПК України має підстави стягнути із відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору у сумі 768 гривень 40 копійок згідно квитанції №41 від 25.03.2019 (а.с.1).

Outcome: partial