Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] суми боргу за договором позики, визнання договору дійсним, звернення стягнення та визнання права власності на нерухоме майно. В позовній заяві вказав, що між ним та відповідачем 21.02.2008 року та 22.02.2008 року були укладені договори позики-застави, відповідно до умов яких [PERSON] отримав позику в сумі по 20 000 гривень згідно кожного договору, строком повернення до 31.12.2008 року. [PERSON] в забезпечення виконання вказаних договорів, передав позивачу в заставу нерухоме майно - будинок [ADDRESS]. Дотепер борг за договором позики не повернуто. Відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договорів залогу, тому на підставі ч. 2 ст.220 ЦК України позивач просив визнати ці договори дійсними та такими, що не підлягають нотаріальному посвідченню. Також просив стягнути з відповідача суму боргу, розраховану станом на 31.12.2013 року, в розмірі 40 000 грн. з процентами за користуванням позикою в сумі 168000 грн., інфляційними у сумі 11240 грн., три відсотки річних у сумі 6000 грн. та пеню в сумі 365000 грн., а усього 590240 грн., звернути стягнення на будинок [ADDRESS], у рахунок стягнення боргу визнати за ним право власності на будинок [ADDRESS]. У подальшому збільшив позовні вимоги, шляхом подання заяви від 07.05.2014 року, згідно якої збільшив стягувану суму до 606200 грн., але згідно заяви від 15.07.2014 року, просив залишити заяву про збільшення позовних вимог без розгляду та вирішити позовні вимоги, які ним були заявлені при подачі позову. У судове засідання позивач не з'явився, в позовній заяві міститься клопотання про розгляд справи у відсутність позивача. Відповідач та його представник у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися неодноразово, заяви про відкладення розгляду справи до суду не надавали, з матеріалами справи були ознайомлені. Суд, дослідивши письмові докази по справі, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.02.2008 року та 22.02.2008 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договори позики, відповідно до умов яких [PERSON] отримав позику в сумі по 20 000 гривень, а всього 40 000 грн. строком повернення до 31.12.2008 року. У п.2 цих договорів зазначено: «Позика надається під заставу майна: будинку [ADDRESS] та будинку по [ADDRESS]. Згідно п. 2.1 та п. 2.3 вказаних договорів, у випадку несплати щомісячно відсотків у встановлений термін, останні нараховуються у розмірі 6% за кожний місяць наявності боргу по день його повернення та у випадку несвоєчасного повернення позики та сплати відсотків, позичальник зобов'язується сплатити наймодавцю пені згідно ст. ст. 549-542 ЦК України у розмірі 0,5% від суми позики за кожний день прострочення, повернути збитки згідно ст. 623 ЦК України, повернути борг з урахуванням інфляції відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно даних договорів, при неможливості повернути борг у встановлені ними строки, право розпорядження майном, яким забезпечено виконання договорів позики, переходить до [PERSON] Також вказаними договорами передбачено строк позовної давності в п'ять років. З наданих суду договорів вбачається, що пунктом 2 цих договорів обумовлено оформлення іпотеки. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку є кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним в момент передачі грошей. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (в т.ч. грошові кошти у такій самій сумі) в строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідач свої зобов'язання по поверненню суми боргу за договорами позики б/н від 21.02.2008 року та від 22.02.2008 року у вказаний в них строк не виконав, у зв'язку з чим сума боргу за цими договорами позики в розмірі 40 000 гривень підлягає стягненню з нього. Крім того, згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Оскільки в п. 2.1 договорів позики б/н від 21.02.2008 року та від 22.02.2008 року визначений розмір процентів, а саме 4% за кожний місяць користування позикою до дня повернення позики, а у разі несплати щомісячно вказаних процентів їх сума складається до суми позики та проценти нараховуються на загальну суму боргу в розмірі 6%, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України відповідач повинен повернути позивачу проценти за період з 22.02.2008 року по 31.12.2013 року у сумі 168 000 грн. (40 000 грн. * 6% : 100 * 70 міс. користування позикою). Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимоги кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до зазначених положень відповідач повинен повернути позивачу суму боргу з урахуванням індексу інфляції за період з 2009 року по 2011 року, як цього просить позивач, в розмірі 11240 гривень (40 000 грн. * (128,1% - 100%) : 100) згідно поданого позивачем розрахунку, який відповідає дійсності, оскільки індекс інфляції за 2009 рік складає 112,3%, за 2010 рік - 109,1 %, за 2011 рік - 104,6%. Крім того, повинен сплатити три відсотка річних за період з 31.12.2008 року по 31.12.2013 року за 5 років, що складає 6000 грн. (40 000 грн. * 3% : 100 * 5 років). Згідно вимог ст. 549, 551 ЦК України, у разі порушення зобов'язання боржник повинен сплатити кредитору неустойку (штраф, пеню), яка може бути встановлена договором. Пунктом 2.3 вказаних вище договорів позики передбачено неустойку за несвоєчасне повернення грошей в розмірі 0,5% від суми позики за кожний день прострочення та передбачено строк позовної давності за зобов'язаннями відповідача в 5 років. Позивачем заявлені вимоги щодо боргу відповідача з пені за період з 31.12.2008 року по 31.12.2013 року в розмірі 365 000 грн. (40000 грн. неповернутої позики * 0,5% пені : 100 * 1825 днів прострочення повернення позики). Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір пені може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення для справи. При визначенні розміру пені, яку відповідач повинен сплатити позивачу, суд бере до уваги, що сума пені значно перевищує суму заборгованості за позикою та відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання, і вважає можливим зменшити розмір пені до 208 000 грн., оскільки саме ця сума є розумною та співмірною по відношенню до розміру збитків, спричинених невиконанням умов договору. Вирішуючи вимоги позивача про визнання договору іпотеки нерухомого майна дійсним, звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності на нерухоме майно суд виходить з наступного. Позивач як на підставу своїх вимог про визнання дійсним договору застави, хоча по суті просить визнати дійсним договори іпотеки, посилається на норму ст. 220 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Однак це правило не може бути застосоване, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди. Згідно з вимогами ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення,зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до Закону України «Про іпотеку» іпотекою визначається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Поняття нерухомого майна (нерухомість) включає в себе земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці і невід'ємно пов'язані з нею, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або дня набрання законної сили рішенням суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 18 Закону України «Про іпотеку», встановлено, що іпотечний договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 4 Закону України «Про іпотеку» визначено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації. Зважаючи на вимогу ст. 210 ЦК України щодо обов'язковості державної реєстрації лише тих правочинів, для яких така реєстрація передбачена законом, та на прямо встановлену відповідним законом норму стосовно обов'язковості державної реєстрації правочинів щодо нерухомого майна, іпотечний договір також необхідно піддати державній реєстрації. Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України, в редакції, чинній на момент укладення договорів, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За таких обставин правові підстави для визнання дійсним договорів іпотеки відсутні, що також унеможливлює задоволення вимог позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а також визнання за позивачем право власності на будинок [ADDRESS] та будинок по [ADDRESS]. Таким чином, суд дійшов до висновку про часткове задоволення вимог позивача. Щодо письмових пояснень відповідача в заяві про скасування заочного рішення про усну домовленість з позивачем про фінансування останнім будівництва на земельній ділянці по [ADDRESS], а відповідач начебто повинен був за рахунок своєї праці будувати будинок, суд не бере до уваги вказані пояснення, оскільки вони не підтверджуються письмовим договором про це. Також, суд не бере до уваги як докази доданих відповідачем до матеріалів справи квитанцій про покупку будівельних матеріалів, оскільки вони не підтверджують будь-який правовідносин з позивачем. Що стосується наданої відповідачем розписки начебто відповідача про погашення частини позики в сумі 25 000 грн., суд не враховує її як доказ погашення відповідачем боргу перед позивачем, оскільки в даній розписці не вказано хто саме, від кого, у зв'язку із чим, отримав гроші, тобто з даної розписки не вбачається, що відповідач повернув позивачу 25 000 грн. за договорами позики від 21.02.2008 року та 22.02.2008 року. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача, відповідно до ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3654 гривень на користь держави. На підставі ст. ст. 14, 16, 203, 210, 220, 551, 553, 554, 559, 625, 626, 628, 640, 1046-1050 ЦК України, Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: partial