Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Єврокар Україна», в якому просить визнати недійсним з моменту вчинення Договір фінансового лізингу № 3874 від 09.10.2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна», стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» на його користь кошти у сумі 18 900,00 грн., як незаконно отримані за наслідками укладення Договору фінансового лізингу № 3874 від 09.10.2017 року. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 09 жовтня 2017 року між ним та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено Договір фінансового лізингу № 3874, предметом якого є надання партнеру послуг, спрямованих на придбання автомобіля марки/моделі «Ravon R2 Comfort» на суму 6 954,17 дол. США, гривневий еквівалент вартості автомобіля становить 189 000,00 грн. З метою отримання автомобіля марки/моделі «Ravon R2 Comfort» [PERSON] перерахував ТОВ «Єврокар Україна» 18 900,00 грн. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Враховуючи, що [PERSON], як одна із сторін договору фінансового лізингу є фізичною особою, то цей договір повинен бути обов'язково нотаріально посвідченим. Договір фінансового лізингу № 3874 від 09.10.2017 року нотаріально не посвідчувався. Таким чином, оскільки договір фінансового лізингу між сторонами нотаріально не був посвідчений, відповідно до ст. 220, 236 ЦК України він є нікчемним з моменту його вчинення, а саме з 09.10.2017 року. Також позивач зазначає, що Договір фінансового лізингу № 3874 від 09.10.2017 року є нікчемним по тій причині, що відповідно до п.8.2 та п.8.3 ст.8 Договору фінансового лізингу вартість предмету лізингу на момент укладення Договору та розмір щомісячного періодичного платежу подається Відповідачем в доларах США з еквівалентом в гривнах, тому щомісячні платежі за автомобіль в гривнях зростають відповідно зростання курсу долара США. Законодавством встановлений обов'язок щодо вираження договірного зобов'язання у гривні. Стаття 524 Цивільного кодексу України вимагає визначення договірного зобов'язання у гривні. Сторони за договором можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Таким чином дана норма стосується вираження зобов'язання в іноземній валюті лише у якості еквівалента і не стосується розрахунків за договором. Пункт 2 статті 2 Декрету КМУ №15-93 вказує, що резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Стаття 16 Декрету КМУ №15-93 зазначає, що здійснення операцій з валютними цінностями, які потребують одержання ліцензії Національного банку, без одержання індивідуальної ліцензії Національного банку України, є порушенням. Позивач вважає, що укладений 09.10.2017 року Договір № 3874 з відповідачем, був укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, вважає, що він отримав не чітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного Договору, дії відповідача є забороненими. Він зазначає, що при умові належного роз'яснення йому усіх умов та наслідків даного Договору, позивач не погодився б на його укладення. Укладений Договір є таким, що не відповідаює чинному законодавству України, грубо порушує права позивача як громадянина України, Договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та не відповідає внутрішній волі позивача на момент укладення Договору та на даний час, умови договору є несправедливими. Із Договору вбачається, що автомобіль марки/моделі «Ravon R2 Comfort» на суму 6954,17 дол. СІІІА., гривневий еквівалент вартості автомобіля становить 189 000,00 грн., не може вважатися предметом договору лізингу, оскільки дана річ не визначена індивідуальними ознаками, а саме: не вказано який це саме транспортний засіб, його виробника, модель, комплектацію, рік випуску, колір тощо, що є порушеннями ч.1 ст.807 ЦК України. Також у договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектації та інших умов з продажу товару. Так як під час укладення договору сторонами не було досягнуто згоди відносно особи продавця, отже вибір продавця предмету лізингу має здійснювати відповідач, що суперечить ст.808 ЦК України, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже, такий пункт договору є несправедливим. [PERSON] також зазначає, що обґрунтованість твердження про незаконність даного правочину викладена в Постанові ВСУ від 16.12.2015 року по справі № 6-2766цс15: «Договір встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Передбачені пунктом 9.1 вказаного договору зобов'язання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію оформлення даного договору та пунктами 9.2; 9.3 сплатити Авансовий платіж; пункт 12.2. даного договору про не повернення комісії у випадку розірвання Договору Лізингоодержувачу, виходять за межі передбачених законом платежів, а тому вказані пункти договору є недійсними. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] змушений звернутися з позовом до суду. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечував. ТОВ «Єврокар Україна», яке неодноразово належним чином повідомлялося про час та місце розгляду справи, явку свого представника у судове засідання не забезпечило, про причини неявки суду не повідомило, заяви про розгляд справи за відсутності його представника та відзиву на позов не надало. З огляду на положення ст. 280 ЦПК України, судом, за згодою представника позивача, проведено заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що 09.10.2017 року між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено Договір фінансового лізингу № 3874, предметом якого є транспортний засіб марки/моделі «Ravon R2 Comfort». Відповідно до п.п. 8.2, 8.3 ст. 8 Договору, укладаючи даний договір сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладання Договору, за цим договором становить 6 974,17 дол. США з урахуванням ПДВ. На дату укладання цього договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 189 000,00 грн. Сторони погодилися, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання даного договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу продавця. Пунктом 10.3 ст. 10 Договору передбачено, що на момент укладання даного договору попередній розмір щомісячного періодичного платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору становить 180,78 дол. США, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору, що відповідно становить 4 899,13 грн. Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5 ст. 9 Договору. Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до положень ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Проаналізувавши норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Судом встановлено, що згідно з укладеним між сторонами договору фінансового лізингу лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі (пункти 1.3, 3.3.1 договору). Вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 6974 доларів США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні на момент укладення договору складало 18900 грн. з ПДВ (пункт 8.2). Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця (пункт 8.3). Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатках 1.7 до договору фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долару США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5). За змістом указаних пунктів договору розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає. За невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - у розмірі 10 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого адміністративного платежу (пункт 12.2 договору). Тобто, будь-якої відповідальності товариства з цього приводу не зазначено, а тільки покладено таку відповідальність на лізінгоодержувача. Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України. Відповідно до пункту 10.3 договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу підписати додаток 3 до цього договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі. Зі змісту договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Оскільки договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, то згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Договір фінансового лізингу від 09 жовтня 2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» нотаріально посвідчено не було. Відповідно до положень ч.1 ст.215 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. На виконання умов договору позивачем на рахунок відповідача перераховані грошові кошти в розмірі 18 900,00 грн., що підтверджується квитанцією № ПН2372 від 09.10.2017 року. Оскільки договір фінансового лізингу є недійсним, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню зазначена сумав розмірі 18 900,00 грн.. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] в повному обсязі. Враховуючи вимогу ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, а саме судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved