Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження згідно ст. 293 ЦПК України про встановлення факту, що має юридичне значення- постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] року померла його матір - [PERSON], 1930 року народження, у віці 83 років. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке він фактично прийняв як єдиний спадкоємець, й бажає отримати передбачені законом документи. Проте, звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, йому було відмовлено з підстав пропущеного строку звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та недоведеності факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, й фактичного прийняття спадщини. Вважає, що на протязі з січня 2009 року й по день смерті матері він, зважаючи на її похилий вік, на постійній основі проживав з нею за адресою: [ADDRESS] - за його місцем реєстрації, хоча його матір була зареєстрована за іншою адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідками відповідного зразка. За період їх спільного мешкання - як сина та матері, вони вели спільне господарство, мали спільний побут, він доглядав за нею, оскільки матір мала похилий вік, купував ліки тощо, поховання здійснив за власний кошт. В судове засіданні заявник не з»явився, звернувся до суду із заявом про розгляд справи за його відсутності з підтримання вимог. Заінтересовані особи в судове засідання не з»явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи - рекомендованою поштою зі повідомленням про вручення, надіславши до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, не заперечуючи проти задоволення заяви. За таких підстав суд визнав за можливе справу розглядати у відсутність зазначених осіб на підставі доказів, наявних у матеріалах справи й згідно поданих ними заяв. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ст. 293 ЦПК України). Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України). Судом встановлено, що [INFO] року померла матір заявника - [PERSON], 1930 року народження, у віці 83 років (а.с.4). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке заявник фактично прийняв в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України як єдиний спадкоємець, й бажає отримати передбачені законом документи. Проте, звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, йому було відмовлено з підстав пропущеного строку звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та недоведеності факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, й фактичного прийняття спадщини. На протязі з січня 2009 року й по день смерті матері заявник, зважаючи на похилий вік матері - [PERSON], на постійній основі проживав з нею за адресою: [ADDRESS] - за його місцем реєстрації, хоча вона була зареєстрована за іншою адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідками відповідного зразка. Так, відповідно до ч.2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. За період їх спільного мешкання - як сина та матері, вони вели спільне господарство, мали спільний побут, він доглядав за нею, оскільки матір мала похилий вік, купував ліки того, поховання здійснив за власний кошт. Також факт постійного проживання заявника зі спадкодавцем на час відкриття спадщини підтверджується свідоцтвом про народження заявника [PERSON], що підтверджує його родинний зв»язок з померлою [PERSON], довідкою про місце реєстрації заявника та померлої за час її життя, актом від 10 квітня 2017 року про те, що [PERSON] не проживала за місцем реєстрації - [ADDRESS], а з 2009 року по день смерті - [INFO] року проживала за місцем реєстрації її сина - [PERSON] - [ADDRESS] (а.с.5, 6, 7, 8-9). Метою встановлення факту постійного проживання заявника зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є отримання права на спадщину. Згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З метою виконання вимог чинного законодавства, перевірки доводів заявника, судом було встановлено, що заявник до нотаріуса про відмову від спадщини не звертався. Відповідно до п.23 Постанови № 7 від 30 травня 2007 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку, що заява про встановлення факту спільного проживання є обґрунтованою, доведеною та такою, що підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що заявник та померла в період з 2009 року по [INFO] року вели спільне господарство, мали спільний побут, жили єдиною сім»єю, тобто встановлений факт постійного проживання заявника зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. На підставі вищевикладеного, ч.2 ст. 3 СК України, ч.3 ст. 1268 ЦК України, з урахуванням п.23 Постанови № 7 від 30 травня 2007 року «Про судову практику у справах про спадкування», п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України,

Outcome: approved