Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що немає права користування житловим примішенням в житловому будинку [ADDRESS], усунення перешкод в користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом примусового виселення [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS], мотивуючи тим, що позивач є власником житлового будинку за вказаною адресою на підставі договору дарування; відповідач знятий з реєстрації за вказаною адресою, однак продовжує проживати у будинку позивача, незважаючи на те, що між сторонами у справі шлюб розірвано, чим чинить позивачу перешкоди у користуванні будинком; між сторонами у справі склались неприязні стосунки, відповідач постійно скандалить, залякує позивача та їх спільних дітей, з приводу чого позивач неодноразово зверталась в міліцію, проте відповідач добровільно виселитись не погоджується, тому позивач на підставі ст.ст.316, 319, 379, 391 ЦК України та ст.64 ЖК України просить позов задоволити. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити, пояснила, що з відповідачем близько 6 років розлучена, відповідач зловживає алкогольними напоями, вчиняє сварки, бійки, а тому вона більше не може і не хоче з ним жити. Відповідач позов не визнав, пояснив, що дійсно розлучений з позивачем, добровільно виписався з будинку позивача, зараз зареєстрований у [ADDRESS] в квартирі, в якій проживають його матір та брат, однак ця квартира не придатна для проживання, оскільки там відключені комінакації за борги, її мешканці зловживають алкогольними напоями, а тому йому немає де жити, просив його не виселяти до кінця опалювального сезону, більше не буде пити і вчиняти сварки, буде поводитись спокійно. Дослідивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Позивач є власником житлового будинку з відповідними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться в [ADDRESS], та земельної ділянки площею 0,0475 га, на якій розташовані згадані об'єкти нерухомості, що стверджується копією договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 22.05.2002 року АЕК № 331477, реєстраційного у Коростенському БТІ за № 1050 від 24.05.2002 року. За адресою: [ADDRESS], зареєстровані позивач [PERSON], [INFO], та її діти: син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], що стверджується довідкою виконкому Овруцької міської ради за № 5249 від 10.12.2013 року. Відповідач [PERSON], [INFO], за вказаною адресою був зареєстрований з 04.06.2002 року, однак 27.02.2008 року знятий з реєстрації місця проживання, що стверджується копіями сторінок домової книги. Шлюб між сторонами у справі розірваний 13.05.2008 року, що стверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER]. Згідно з відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України у Житомирській області, наданими на запит суду, відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Сторони визнали, що відповідач продовжує фактично проживати у будинку позивача за адресою: [ADDRESS], без реєстрації, добровільно виселитись відмовляється. Факт спільного проживання сторін за адресою: [ADDRESS] підтвержується також висновками про результати розгляду повідомлення громадянки [PERSON] від 18.11.2013 року, складеними дільничим інспектором міліції, начальником СДІМ Овруцького РВ УМВС України в Житомирській області та затвердженими начальником Овруцького РВ УМВС України в Житомирській області. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року № 6-57цс12. Проте, як вказано в ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верхованого суду України від 09.11.2005 року, при вирішенні питань про усунення перешкод у користування житлом, в якому проживають колишні члени сім'ї власника, необхідно застосовувати норми ЖК України, а не норми законодавства про власність. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. Згідно з ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч.1). Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку (ч.3). До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (тобто подружжя, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч.4). Тобто згідно з ч.4 ст156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням. З огляду на наведену норму вимога позивача про визнання відповідача таким, що не має права користування житловим приміщенням в житловому будинку [ADDRESS] не підлягає задоволенню, оскільки не грунтується на законі і йому суперечить, а отже у її задоволенні слід відмовити. Згідно з ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відтак, власник житлового будинку має право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів його сім'ї, відповідно до ст.157 ЖК України, але тільки за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верхованого суду України від 09.11.2005 року. У відповідності до ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що відповідач вселився до позивача як член його сім'ї та був зареєстрований за адресою належного позивачу житлового будинку, згодом знятий з реєстрації та зареєстрований за іншою адресою, однак продовжує проживати у належному позивачу будинку без реєстрації як колишній член сім'ї. Із-за спільного проживання між сторонами виникають сварки на побутовому грунті, у зв'язку з чим дільничим інспектором міліції винесено офіційне попередження відповідачу про неприпустимість насильства в сімї та складено щодо [PERSON] протокол про адміністративне правопорушення за ст.173-2 КУпАП, що ствержується висновками про результати розгляду повідомлення громадянки [PERSON] від 18.11.2013 року, складеними дільничим інспектором міліції, начальником СДІМ Овруцького РВ УМВС України в Житомирській області та затвердженими начальником Овруцького РВ УМВС України в Житомирській області. Таким чином, відповідач систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із змінами) при вирішенні спорів, пов'язаних з користуванням наймачами жилими приміщеннями в будинках індивідуального житлового фонду, суди повинні мати на увазі, що для розірвання договору найму жилого приміщення за вимогою наймодавця з мотиву систематичного порушення наймачем або членами його сім'ї правил співжиття не потрібно, щоб у відношенні до відповідачів попередньо застосовувалися заходи попередження і громадського впливу, зазначені в ч.1 ст.116 ЖК України. Виходячи із змісту наведеного роз'яснення Пленуму Верхавного суду України, суд вважає, що для усунення перешкод в користуванні житлом за вимогою його власника шляхом виселення колишнього члена сім'ї з мотиву систематичного порушення останнім правил співжиття не потрібно, щоб у відношенні до відповідача попередньо застосовувалися заходи попередження і громадського впливу, зазначені в ч.1 ст.116 ЖК України. Відтак, відповідач підлягає виселенню з житла позивача без надання іншого житлового приміщення. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Тому

Outcome: approved