Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив визнати за ним право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 22,3 кв. м., за адресою: [ADDRESS]. При цьому посилається на те, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 27.08.2004, нотаріально посвідченого та зареєстрованого у реєстрі нотаріальних дій за № 16495 приватним нотаріусом Таранською А.М., яку придбав у [PERSON] та [PERSON] Позивач зазначає, що він користується вищевказаним приміщенням, робить в ньому поточні ремонти, сплачує комунальні послуги, підтримує його у належному санітарному та технічному стані. В судовому засіданні [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в задоволені просив відмовити. Суд, ознайомившись та дослідивши матеріали цивільної справи, надані докази, вважає що позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Судом встановлено, що позивачу належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 27.08.2004, нотаріально посвідченого та зареєстрованого у реєстрі нотаріальних дій за № 16495 приватним нотаріусом Таранською А.М. Позивач зазначає, що він отримав право користування та користувався нежилим підвальним приміщенням фактично з 2004 року, а, враховуючи правонаступність від попередніх користувачів - з 1995 року. З цього часу він робить в ньому поточні ремонти, сплачує комунальні послуги, підтримує приміщення у належному санітарному та технічному стані, що стало підставою для звернення до суду із позовними вимогами про визнання права власності на вказане майно за набувальною давністю. Основоположні принципи здійснення правомочності власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Римі 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності із загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (ст. ст. 13, 14, 41). Зокрема, ч. 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що «ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним». Конституційні положення про право власності відображені в нормах чинного законодавства, зокрема в ст. 344 Цивільного кодексу України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України «особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації». Частиною 4 ст. 344 Цивільного кодексу України визначено, що «право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду». Виходячи із змісту ст. 344 Цивільного кодексу України обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести сам позивач згідно з ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, є законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 9. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом ст. 344 Цивільного кодексу України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача. Спосіб захисту обирається позивачем, проте не довільно, а з урахуванням вимог закону. Об'єктом захисту є не право, якого просто немає, і не майно (річ), тому що майно в будь-якому випадку не може мати власного захисту, а захищається саме особа володільця. Позивач знав про те, що не володіє підвальним приміщенням загальною площею 22,3 кв. м., за адресою: [ADDRESS], на праві приватної власності, та за власною ініціативою користується, обслуговує та утримує в належному стані вказаний об'єкт. Відповідно до постанови КМУ від 05.11.1991 р. № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 р. № 266-1 «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» весь житловий і нежитловий фонд перейшов до комунальної власності. Крім того, ч. 2 ст. 32 Закону України «Про власність», який діяв на час виникнення спірних правовідносин (2004 р.), визначалось, що суб'єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Згідно з ч.2 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Виходячи з вищезазначеного суд дійшов висновку, що спірне нерухоме майно, а саме підвальне приміщення, загальною площею 22,3 кв. м., за адресою: [ADDRESS], є власністю територіальної громади. Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони є рівними учасниками судового розгляду та згідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами по цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно до ч.1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Між тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази відмови Одеської міської ради від спірного підвального приміщення або передачі його у приватну власність, отже і відсутня ознака добросовісності володіння позивачем вказаним нежитловим приміщенням. Заява до про те, що позивач користується вказаним підвальним приміщенням також не підтверджує факт безперервного та добросовісного володіння [PERSON] спірним нежитловим приміщенням протягом десяти років. Отже суд дійшов висновку, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що посвідчують добросовісне, відкрите і безперервне володіння протягом десяти років [PERSON] спірним нежитловим підвальним приміщенням. Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] На підставі викладеного і

Outcome: dismissed