Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги мотивує тим, що 20 травня 1993 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 лютого 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Окіс\~Іриною Степанівною у шлюбі було придбано набуто нерухоме майно, а саме:квартиру [ADDRESS]. Вказане майно було набуте за спільною згодою подружжя та було зареєстровано на відповідача, однак на даний час [PERSON] заперечує право спільної власності подружжя на дану квартиру, а відтак вона змушена за захистом свого права звернутися до суду з даним позовом. [PERSON] подав до суду Відзив на позовну заяву [PERSON], в якому заперечував проти позовних вимог. Зазначив, що не заперечує, що спірна квартира була придбана під час шлюбу, однак за кошти, які належали йому особисто. У період з квітня 1991 року і до липня 2000 року займав посаду викладача диригування Львівського музично-педагогічного училища. У період з жовтня 1997 року і до серпня 2009 року працював у ПрАТ «Львів-Інтуртранс» і рівень його доходів дозволяв йому не тільи утримувати сім'ю, а й накопичувати кошти на заплановане придбання власного житла. Також зазначає, що його близький родич [PERSON] (народний артист України) у [INFO] (у день його народження) подарував йому кошти в сумі 5 000 тис. грн. з метою придбання квартири. Звертає увагу на те, що позивачка не брала жодної участі в придбанні квартири, оскільки перебувала у декретній відпустці за доглядом за дітьми та без його згоди брала кредити у банківських установах, а відтак він побоюється що [PERSON] бажає утримати частку в спільній квартирі з метою погашення її заборгованості перед банківськими установами. Просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивач - адвокат Микуш Д.М. позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснив, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 23.06.2018 року, залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 10.12.2018 року, шлюб укладений 20 травня 1993 року між позивачкою та відповідачем розірвано. Посилання відповідача на те, що позивачка фактично не займається вихованням малолітнього сина, [PERSON] -[INFO], який повністю зі слів [PERSON] то перебуває на його утриманні, не відповідає дійсності, та на даний час це не являється предметом позову та не має жодного відношення до поділу майна подружжя. Просив позов задовольнити повністю. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги заперечив дав пояснення аналогічні викладеним у відзиві. Додатково пояснив, що фактично позивачка не займається вихованням їхнього спільного малолітнього сина [PERSON] - [INFO], матеріально не забезпечує, хоча не заперечував, що протягом двох тижнів син перебував з матір'ю у республіці Польща, на що давав відповідний дозвіл. Просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спорів по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до роз'яснень п.11Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 20 травня 1993 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований Личаківським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №177. У шлюбі народилися троє дітей [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO]. Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 23.06.2018 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 10.12.2018 року, вищезазначений шлюб між сторонами розірвано. Крім цього, як встановлено судом та визнається сторонами та обставина, що під час перебування в шлюбі [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 лютого 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Окіс Іриною Степанівною придбав квартиру [ADDRESS]. Квартира складається з однієї кімнати, житловою площею 15,4 кв.м та кухні. Загальна площа квартири 28, 4 кв.м. Комора в підвалі 5,6 кв.м. Відповідно до ч. 1ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна подружжя може бути здійснено у добровільному або судовому порядку. Згідно з ст.63 СК України - дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 70 СК України, ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно роз'яснень у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ст. 65 СК України). Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Виходячи з доказів досліджених під час розгляду справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] було набуте [PERSON] під час шлюбу з позивачкою, а відтак вказана квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак позовні вимоги підлягають до задоволенню повністю. Згідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. З урахуванням вищенаведеного суд критично ставиться до посилання відповідача про те, що спірну квартиру було придбано за його особисті кошти, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своєї позиції суду не представлено, хоча саме на відповідача законом покладений тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно. Крім цього суд зазначає, що матеріальне забезпечення, духовне виховання подружжям спільного малолітнього сина, як і відносини, які склалися між сторонами, не входять в предмет доказування по даній справі. На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, щодо необхідності задоволенні уточнених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати в розмірі 2 342, 75 грн. судового збору.

Outcome: approved