Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

[PERSON], звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просив визнати договір дарування жилого будинку [ADDRESS], укладеного 07.12.2004 року, між [PERSON], та [PERSON], удаваним та визнати його договором купівлі-продажу. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що перебував з відповідачем [PERSON], у шлюбі з 1986 року по 2012 рік. У 2004 році його дружині був подарований [PERSON], житловий будинок [ADDRESS]. Позивач вказує, що насправді відповідачі уклали договір купівлі-продажу, а не договір дарування, оскільки наслідком дарування вказаний будинок став особистою власністю відповідача, а не їх спільною сумісною власністю. Крім того в Україні немає звичаю дарувати незнайомцям будинки. В судовому засіданні позивач вимоги за позовом підтримав, просив їх задовольнити із вказаних у ньому підстав. Відповідач [PERSON], у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила, просила у задоволенні позову відмовити через його безпідставність. Вказала, що сторонами був укладений той договір, який вони мали намір укласти. Оспорюваний позивачем договір не є удаваним правочином. Також відповідач вказала на пропуск позивачем строку позовної давності, та просила суд його застосувати. Відповідач [PERSON], у судове засідання вдруге не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, а тому її неявка у судове засідання не є перешкодою для розгляд справи. Третя особа приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], згоди на участь у справі у якості третьої особи не надав, а тому відповідно до ст. 36 ЦПК України справа розглядається без його участі. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач з відповідачем [PERSON], перебував з зареєстрованому шлюбі з 1986 року по 2012 рік, що підтверджується відповідною копією рішення Подільського районного суду м. Києва від 13.03.2012 року. 07.12.2004 року між [PERSON], як дарувальницею та [PERSON], як обдарованою був укладений договір, за умовами п. 1 якого дарувальниця передала, а обдарована прийняла у дар житловий будинок [ADDRESS]. Як вбачається із п. п. 2 договору вказаний житловий будинок належить дарувальниці на підставі рішення Макарівського районного суду Київської області від 27.09.2004 року, та право власності зареєстроване у Макарівському БТІ 30.11.2004 року. Згідно п. 4 Договору сторони оцінюють дар у розмірі 1472 грн. Також, згідно п. 7 Договору, вимоги законодавства щодо змісту та правових наслідків договору, що укладається сторонами, їм нотаріусом роз'яснено. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину. Дарувальниця стверджує, що дарування вказаного житлового будинку здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, морального чи фізичного примусу чи насильства. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], та зареєстровано за № 9824. Вирішуючи вимоги за даним позовом, суд керується наступним. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як передбачено ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як передбачено ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Судом було встановлено, що згідно п. 7 Договору сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину. Будь-яких доказів, які би підтверджували удаваність вказаного правочину, позивачем не надано. Враховуючи викладене, оскільки позивачем не доведено ті обставини, на які він посилався як на підставу позовних вимог, у задоволенні позову слід відмовити. Позовна давність в даному випадку судом не застосовується, оскільки судом не встановлено порушених прав позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позові стягненню з відповідачі не підлягають.

Outcome: dismissed