Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Вінницяліфт» про стягнення компенсації середнього заробітку, стягнення компенсації втрати частки заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, зазначивши, що працюючи у відповідача, був звільнений із займаної посади, при цьому його звільнення було незаконне, що в послідуючому було підтверджено рішенням апеляційного суду Вінницької області та стягнено на користь [PERSON] компенсацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідну допомогу та моральну шкоду, проте відповідач таке судове рішення виконав лише 23.04.2014 року, а тому позивач вважає, що в період невиконання судового рішення його права були порушені, оскільки фактичне виконання судового рішення відбулось лише 23.04.2014 року, в силу чого, відповідач змушений звернутись до суду і просить суд, з врахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог(а.с. 123,133), стягнути з відповідача на його користь компенсацію середнього заробітку за час затримки при звільненні в розмірі 15655 грн. 27 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати в розмірі 284 грн. 34 коп., інфляційні в розмірі 284 грн. 34 коп., а також компенсацію моральної шкоди в розмірі 11475 грн. 00 коп. Позивач будучи належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи, в судове засідання не з'явився, однак, звернувся до суду із заявою, в якій просить справу розглянути без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи, в судове засідання не з'явився, однак, звернувся до суду із заявою, в якій просить справу розглянути без його участі, свою позицію висловив в письмових запереченнях на позов, де зазначив, що у відповідача важке фінансове становище та малий розмір прибутку (а.с. 73). Суд вивчивши матеріали справи, визначив, встановив та дослідив слідуючі докази, обставини та відповідні правовідносини: Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 05.11.2013 року, ухваленого по справі № 127/6803/13-ц за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницяліфт» про зміну формулювання причини і дати звільнення, стягнення моральної шкоди, було визнано незаконним звільнення [PERSON], було змінено причини і дату звільнення, зобов'язано внести відповідні відомості до трудової книжки, стягнуто з ТОВ «Вінницяліфт» на користь [PERSON] вихідну допомогу в розмірі 5100 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1214 грн. 29 коп. та 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди, при цьому середній заробіток за час вимушеного прогулу стягувався з 12.02.2013 року по 04.03.2013 року. Також в даному рішенні суд встановив обставини щодо середньої зарплати [PERSON] в розмірі 1700 грн. за 21 робочий день, тобто 80 грн. 95 коп. за один робочий день (а. с. 40-43). 06.12.2013 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Вінницького МУЮ Панченком І.В. були винесені постанови ВП № 41091623 та ВП № 41092036 про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області, про визнання незаконним звільнення [PERSON], зміну причини і дати звільнення, зобов'язання внести відповідні відомості до трудової книжки, стягнення з ТОВ «Вінницяліфт» на користь [PERSON] вихідну допомогу в розмірі 5100 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1214 грн. 29 коп. та 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди (а.с. 25, 44). Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно норми ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При ухваленні даного рішення, суд керується виключно тими доказами, що є в матеріалах справи, оскільки неявка сторін в судове засідання унеможливлює суд реалізувати повноваження в порядку ч.4 ст. 10 ЦПК України, в тому числі роз'яснити про необхідність надання суду доказів щодо стану примусового виконання відповідного судового рішення, при цьому суд бере до уваги та враховує при визначенні заробітної плати позивача встановлені обставини в відповідному судовому рішенні апеляційної інстанції (а.с. 40-43) про середню заробітну плату позивача в розмірі 1700 грн. за 21 робочий день, тобто 80 грн. 95 коп. за один робочий день. Таким чином, судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Вінницької області від 05.11.2013 року, ухваленого по справі № 127/6803/13-ц за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницяліфт» про зміну формулювання причини і дати звільнення, стягнення моральної шкоди, було визнано незаконним звільнення [PERSON], було змінено причини і дату звільнення, зобов'язано внести відповідні відомості до трудової книжки, стягнуто з ТОВ «Вінницяліфт» на користь [PERSON] вихідну допомогу в розмірі 5100 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1214 грн. 29 коп. та 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди, при цьому середній заробіток за час вимушеного прогулу стягувався за 15 робочих днів з 12.02.2013 року по 04.03.2013 року. Зміст заяви позивача (а.с. 29,30) та виписки про рух коштів АТ «Дельта Банк» відносно клієнта [PERSON] (а.с. 45), а також заяви про добровільне виконання відповідного рішення суду(а.с. 21-23) зазначають, що рішення апеляційного суду Вінницької області, ухвалене 05.11.2013 року по справі № 127/6803/13-ц, фактично було виконане 23.04.2014 року. Таким чином, судом встановлено, що рішення апеляційного суду Вінницької області, ухвалене 05.11.2013 року по справі № 127/6803/13-ц, фактично було виконане 23.04.2014 року. Довідки Державного центру зайнятості Ленінського РЦЗ м. Вінниці № 01-43а/186 від 02.04.2014 року та № 01-43а/208 від 09.04.2014 року вказують, що [PERSON] було нараховано виплати як безробітному в період березень-грудень 2013 року та січень-березень 2014 року в сумі 11849 грн. 85 коп.(а.с. 18,19). Інші докази, наявні в матеріалах справи, а саме: накази про прийняття на роботу та звільнення, копію трудової книжки (а.с. 10-13), постанова державного виконавця про відрахування із заробітної плати(а.с. 15), довідка про заборгованість, копія газети «Праця і зарплата» (а.с. 17,20), судом не беруться до уваги, оскільки частина зазначених доказів не охоплюється предметом доказування по даній справі, а частина доказів була предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанції при розгляді справи щодо перевірки законності звільнення [PERSON], кінцеве рішення по якій та встановлені в ньому обставини беруться судом до уваги при розгляді даної справи. Стаття 116 КЗпП України вказує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При ухваленні рішення суд враховує правову позицію Верховного Суду України, закріплену в Постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 року по справі 6-144ц13, де зазначено, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. За даних обставин, враховуючи порушення відповідачем трудового законодавства, яке призвело до невиплати позивачу належних йому сум при звільненні 11.02.2013 року і які були фактично виплачені в порядку примусового виконання відповідного рішення суду лише 23.04.2014 року, що, з врахуванням правової позиції Верховного Суду України відносно таких правовідносин, спричиняє настання наслідків, прописаних в нормі ч. 1 ст. 117 КЗпП України, які передбачають виплату працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з огляду на розмір середнього заробітку [PERSON], що становить 1700 грн. за 21 робочий день, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з врахуванням виплаченої допомоги по безробіттю та з врахуванням рішення апеляційної інстанції щодо стягнення середнього заробітку з 11.02.2013 по 04.03.2013 року, в розмірі 14441 грн. 02 коп. ((258-15) х 80,95 - 5229,83 = 14441,02, де 258 - кількість робочих днів в період з 12.02.2013 по 23.04.2014 за мінусом 15 робочих дні, компенсація за які була врахована у відповідному рішенні суду апеляційної інстанції по справі № 127/6803/13-ц; 80,95 - середньоденний заробіток; 5229,83 - виплачена допомога по безробіттю з врахуванням податків в період березень-грудень 2013 року та січень-березень 2014 року), в силу чого в цій частині позовні вимоги знайшли своє підтвердження та підлягають до часткового задоволення. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати та інфляційних, то суд вважає, що дані позовні вимоги є безпідставними, оскільки правильність та розмір нарахування і виплати всією суми заробітної плати був предметом розгляду судами першої та апеляційної інстанції при розгляді справи № 127/6803/13-ц, по якій є кінцеве рішення апеляційної інстанції без зазначення в відповідному рішенні про наявність невиплаченої [PERSON] суми заробітної плати при його звільненні. Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за завдану моральну шкоду, то суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів наявності в позивача душевних та моральних страждань, пов'язаних із відповідними спірними правовідносинами. Судові витрати слід розподілити в порядку ч.3 ст. 88 ЦПК України, стягнувши з відповідача в дохід держави 121 грн. 80 коп., що становить суму судового збору пропорційно до задоволених вимог. На підставі наведеного та ст. ст.116, 117 КЗпП України, ст. ст. 10, 60, 88, 212, 213, 214 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial