Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що зазначена квартира є її приватною власністю на підставі договору дарування від 29 січня 1999 року. [PERSON] - її колишній чоловік, який не проживає в квартирі з 2011 року. Оскільки, відповідач, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явилася без повідомлення причин, відзив не подала та позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то судом постановлено ухвалу про заочний розгляд цієї справи. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та пояснила, що на підставі договору дарування вона є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є її колишнім чоловіком, в 2011 році шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач змінив місце проживання, де він проживає на даний час їй не відомо, вони не спілкуються. Заслухавши вступне слово позивач, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Позивач є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири від 29 січня 1999 року. В зазначеній квартирі, як член сім`ї позивача, зареєстровані дочка [PERSON] та колишній чоловік [PERSON] . 06 липня 2011 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України), а саме, від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Наведене свідчить, що задоволення позову про позбавлення особи права користування жилим приміщенням можливе лише у відношенні тієї особи, яка вже набула права користування конкретним житловим приміщенням, вселилась в нього в установленому порядку у якості члена сім`ї наймача, члена ЖБК або члена сім`ї власника квартири чи будинку, однак певний час без поважних на те причин в ньому не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання понад встановлений законодавством термін. Така ж правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 та від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16. Відповідно до акту, складеного КП «Житлогосп» від19 липня 2019 року встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований, але з 2010 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з 2001 року вона проживає за адресою: [ADDRESS] , є сусідкою позивача. В квартирі позивач проживає разом з донькою та сином. До 2001 року вона іноді навідувалась до квартири, їй доводилось бачити відповідача. Вже мабуть років десять вона відповідача не бачила жодного разу та де він зараз проживає їй не відомо. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивача та відповідача знає давно, з того часу як їх сім`я поселилася у вказаній квартирі, це більше десяти років тому. Через деякий час після вселення відповідач змінив місце проживання, декілька разів вона бачила як він приходив до квартири позивача, а останні років десять вона взагалі його не бачила. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи відсутність відповідача за місцем реєстрації понад один рік, без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власником житлового приміщення та відповідачем, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, а відповідач визнанню таким, що втратив право користування житлом -квартирою [ADDRESS] . На відшкодуванні судових витрат позивач не наполягав та просив не стягувати судовий збір з відповідача. На підставі ст. ст. 16, 319, 321, 391, 405 ЦК України та

Outcome: approved