Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цивільним позовом до [PERSON], якого замінено на відповідача приватне підприємство «Агентство журналістських розслідувань», про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 3632,55 грн. та про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] працював в приватному підприємстві «Агентство журналістських розслідувань» старшим зміни охорони з 15.07.2013 року по 12.08.2013 року, однак не отримав повної заробітної плати з розрахунку 180,00 грн. на добу, а тільки 497,50 грн. та 189,95 грн., що є порушення прав працівника. Моральна шкода полягає у вимушеному захисті своїх прав через правоохоронні органи. У судовому засіданні представник відповідача позов не визнала. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та суду пояснив, що працював у відповідача на умовах оплати по 180,00 грн. у добу. Така домовленість з керівником підприємства була усною. Однак, керівник домовленість не виконав та не виплатив обіцяної зарплатні. Розписку написав щодо відсутності тільки деяких претензій. Через хвилювання щодо такого порушення своїх прав зазнав моральних страждань. Просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та суду пояснила, що позивачу було належно виплачено заробітну плату відповідно до відпрацьованого часу. [PERSON] написав розписку, в якій вказав, що жодних претензій до працедавця не має. Вважає позов безпідставним, а тому просила у його задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які надані суду сторонами на обґрунтування їхніх вимог та заперечень, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли трудові правовідносини, а також про часткову обґрунтованість позовних вимог у зв'язку з наступним. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно вимог статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень, крім випадків наявності підстав для звільнення від доказування, передбачених статтею 61 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином не підлягає доказуванню обставина про працевлаштування позивача з 15.07.2013 року по 12.08.2013 року у приватному підприємстві «Ажур», оскільки визнається сторонами. Відповідно до штатного розпису приватного підприємства «Агентство журналістських розслідувань», посадовий оклад охоронника становить 1148,00 грн. (а.с. 92). Згідно ст. 3 Закону України «Про оплату праці», мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці», оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Статтею 18 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що розміри ставок (окладів) працівників загальних (наскрізних) професій і посад встановлюються на умовах, визначених колективним договором, з дотриманням гарантій, встановлених законодавством і генеральною, галузевою, (міжгалузевою) і територіальною угодами. Враховуючи, що [PERSON] працював з 15.07.2013 року по 12.08.2013 року у приватному підприємстві «Агентство журналістських розслідувань», договорів та угод, якими встановлено розміри ставок охоронцям відповідачем суду не представлено, згідно наведених норм він повинен був отримати заробітну плату за відпрацьований час, але не менше мінімальної заробітної плати у розмірі 1148,00 грн. Оскільки [PERSON] отримав тільки 497,50 грн. та 189,95 грн., а всього 887,45 грн., суд вважає, що відповідач повинен сплатити йому решту зароблених коштів у розмірі (1148,00 грн. - 887,45 грн. =) 460 гривень 55 копійок. Відповідно до ч. 1 ст. 24 закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно положень ч. 1 та ч. 2 ст. 79 Кодексу законів про працю України, щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації, а у разі надання зазначених відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, крім визначених законом випадків, коли ці відпустки за бажанням працівника надаються повної тривалості. Оскільки [PERSON] працював з 15.07.2013 року по 12.08.2013 року у приватному підприємстві «Агентство журналістських розслідувань», тобто менше шести місяців, та не звертався до відповідача із завою про надання йому чергової відпустки, суд вважає, що у нього відсутнє право на отримання компенсації за не використану щорічну відпустку, у зв'язку з чим у стягненні такої компенсації слід відмовити. Не підлягає до задоволення також вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивачем належно не обґрунтовано розрахунок зазначеної ним суми середнього заробітку, не доведено вказаного ним розміру середнього заробітку у сумі 180,00 грн. на добу. За таких обставин,

Outcome: partial