Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Полтаваобленерго» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за цільовим призначенням, у якому просив зобов'язати відповідача в особі Пирятинської філії ПАТ «Полтаваобленерго» демонтувати опору лінії електропередач із належної йому земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Водостічна,11 м. Пирятина Полтавської області. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на належній йому на праві приватної власності земельній ділянці поряд із існуючим старим господарським приміщенням на віддалі 1 м знаходиться лінія електропередач Пирятинської філії ВАТ «Полтаваобленерго» ПЛ 0,4 кВ №3 від ЗТП №8 м. Пирятин, зокрема і опора №6, яка була зведена після побудови вищевказаного господарського приміщення. У жовтні 2014 року позивач вирішив побудувати нове господарське приміщення замість існуючого старого, проте йому було відмовлено у видачі будівельного паспорту через наявність вказаної лінії електропередач на території його домоволодіння. На його письмове звернення до ПАТ «Полтаваобленерго» про перенесення вказаної опори лінії електропередач надійшло повідомлення про те, що для перенесення вказаної опори йому необхідно виготовити проект про зміну конфігурації ЛЕП, погодити його в ПАТ «Полтаваобленерго» та згідно проекту виконати роботи по перенесенню опори силами організації, яка має ліцензію на дані види робіт. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги зазначивши, що спірна опора №6 лінії електропередач від ЗТП №8 м. Пирятин була зведена після побудови господарського приміщення сараю, що розташований на території домоволодіння позивача по вул. Водостічна,11 м. Пирятина Полтавської області. Ця опора спочатку була розташована у іншому місці, поза межами домоволодіння за вказаною адресою, а згодом була перенесена на місце її нинішнього розташування з порушенням існуючих будівельних норм та правил. Такі дії відповідача, на його думку, є такими, що порушують права позивача на володіння, використання за цільовим призначенням належної йому земельної ділянки. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, зазначивши, що лінія електропередач ПЛ 0,4 кВ з елементами №3 від ЗТП №8 м. Пирятин була побудована 01.12.1969 року з дотриманням Правил улаштування електроустановок, затверджених Главтехуправлінням Міненерго СРСР 25.09.1975. Лінія була зведена до отримання позивачем у спадщину домоволодіння та до приватизації земельної ділянки, на якій вона розміщена. Вважає, що твердження позивача про відсутність спеціальних обмежень на його земельній ділянці безпідставними, оскільки відсутність у технічній документації із землеустрою обмежень у її використанні та прав третіх осіб на користування земельною ділянкою сталася з вини землевпорядної організації, яка розробляла технічну документацію. Таким чином, вздовж ПЛ 0,4 кВ, яка проходить через земельну ділянку позивача, встановлена законодавством охоронна зона, в межах якої власник зобовязаний використовувати її з обмеженнями, передбачених нормами чинного законодавства. Пояснив, що відповідно до вимог закону перенесення зазначеної повітряної лінії можливе за рахунок замовника реконструкції будівлі (власника земельної ділянки) відповідно до затвердженої проектно-кошторисної документації та технічних умов. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Пирятинської міської ради Полтавської області [PERSON] у судовому засіданні пояснив, на земельній ділянці, що належить на праві власності позивачу знаходиться електроопора лінії електропередач, тому має бути встановлена охоронна зона. Разом з тим,наявність цієї охоронної зони була підставою для відмови у видачі позивачу будівельного паспорту на проведення реконструкції приміщення сараю. У даній ситуації вбачається конфлікт між нормами підзаконних актів та нормами закону про захист права власності і міська рада вважає, що цей спір можна вирішити сторонами мирним шляхом. При винесенні рішення суду покладається на розсуд суду. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - відділу Держземагенства у Пирятинському районі Полтавської області у судове засідання не зявився, направив листа про слухання справи у його відсутність, вирішення питання по суті покладає на розсуд суду. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що працює директором ПП «Землеустрій-2010», спеціалісти якого розробляли технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, що належить позивачу. Зазначила, що спеціалісти помилково не внесли охоронну зону електромережі на цій ділянці, на якій розміщено електроопору повітряної лінії електропередач. Внести виправлення у технічну технічну документацію та внести обмеження можливо тільки за заявою власника. Заява ПАТ «Полтаваобленерго» не є підставою для внесення виправлень. Свідок [PERSON] дав показання суду, що розташування електроопори, яка нині знаходиться у дворі позивача, було змінено. На тому місці, де він стояв раніше, нині зберігся залізобетонний пасинок. У 1971 році опора була вже розміщена на подвірї позивача. . Розглянувши матеріали справи, дослідивши усі наявні докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини: Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 вересня 2006 року, виданого державним нотаріусом Пирятинської державної нотаріальної контори Полтавської області (реєстр. №1708) [PERSON] є власником 48/100 частин житлового будинку №11 по вул. Водостічна у м. Пирятині Полтавської області (а.с.8-9). Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САК № 843642 від 06.10.2014 посвідчено право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0289 га (кадастровий номер 5323810100:50:024:0244) цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по вул.Водостічна,11 у м.Пирятині Полтавської області (а.с.10-11). Через належну позивачу на праві власності земельну ділянку прокладено повітряну лінію електропередач Пирятинської філії ВАТ «Полтаваобленерго» ПЛ 0,4 кВ №3 від ЗТП №8 м. Пирятин, яка була введена в експлуатацію у 1969 році, знаходиться на балансі та її технічному обслуговуванні, у тому числі розміщено залізобетонну опору повітряних ліній електропередач №6, 1976 року установки (а.с.46). Вказана опора знаходиться на віддалі 1 м від старого господарського приміщення сараю «В», 1957 року побудови, що розташований на земельній ділянці позивача (а.с.15-19). На плані земельної ділянки, що належить позивачу [PERSON], вказані лінії електричних мереж, які повинні обов'язково бути позначені та погоджені з енергопостачальною організацією, не нанесені (а.с.28). Указане вище старе господарське приміщення перебуває в неналежному технічному стані та підлягає капітальному ремонту (а.с.146). З метою отримання дозволу на реконструкцію вказаного приміщення у жовтні 2014 року позивач звернувся до Пирятинської міської ради Полтавської області, проте йому було відмовлено у видачі будівельного паспорту забудови через наявність вказаної лінії електропередач на території його домоволодіння (а.с.12). На письмове звернення позивача до ПАТ «Полтаваобленерго» про перенесення вказаної опори лінії електропередач йому надійшло повідомлення про те, що для перенесення вказаної опори позивачу необхідно виготовити проект про зміну конфігурації ЛЕП, погодити його в ПАТ «Полтаваобленерго» та згідно проекту виконати роботи по перенесенню опори силами організації, яка має ліцензію на дані види робіт (а.с.13-14). Як зазначено в ст.\~ст. 10,\~11 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 152 Земельного кодексу (далі- ЗК) України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст.319 Цивільного кодексу (далі-ЦК) України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобовязує. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Зазначені вище положення чинного законодавства кореспондуються з нормами статей 13, 41 Конституції України і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, якими закріплені основні принципи здійснення права власності та його обмеження: по-перше, встановлено право безперешкодно і в повному обсязі здійснювати правомочності власника щодо свого майна, по-друге, визначено межі допустимого розумного втручання держави у здійснення правомочностей власника. Причому таке втручання повинно бути законним і має здійснюватися з дотриманням принципу справедливого балансу між публічними і приватними інтересами. Відповідно до ч. 1 ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Одним із видів земельних сервітутів є право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій (п. «в» ч. 1 ст. 99 ЗК України). Згідно з правилами ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки (ч. 2 ст. 402 ЦК України). Таким чином, право земельного сервітуту по суті є можливістю обмеженого використання чужої земельної ділянки (ділянок) в певних цілях. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, зокрема право користування (сервітут). Речові права на нерухоме майно, зазначені в п. п. 2 і 3 ч. 1 цієї статті, є похідними і реєструються після державної реєстрації права власності на таке майно. Таким чином, судом установлено, що спірна опора ліній електропередач установлена у 1969 році на земельній ділянці, що належала Пирятинській міській раді Полтавської області. На момент отримання позивачем свідоцтва про право власності на земельну ділянку обмежень та обтяжень у її використанні встановлено не було. Після приватизації позивачем земельної ділянки право на користування її частиною відповідач не отримав. Враховуючи викладене та виходячи з аналізу вказаних норм матеріального права, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, а особа, яка бажає користуватися чужою земельною ділянкою, має право вимагати встановлення земельного сервітуту. З огляду на викладене, суд не бере до уваги доводи представника відповідача, що охоронна зона лінії електропередач на земельній ділянці позивача помилково не була зазначена у технічній документації на земельну ділянку у переліку наявних обтяжень. Тільки після встановлення земельного сервітуту та його державної реєстрації відповідач може використовувати частину земельної ділянки, яка належить позивачу. Застосування до спірних правовідносин ст. ст. 76, 112 ЗК України в частині наявності у позивача обов'язку використовувати земельну ділянку з обтяженнями є помилковим, оскільки саме по собі визначення Законом охоронних зон не є їх визначенням на місцевості, тобто на конкретній земельній ділянці, а також реєстрацією у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Окрім того, відповідачем не надано суду достовірних доказів про те, що розташування спірної опори №6 лінії електропередач Пирятинської філії ПАТ «Полтаваобленерго» ПЛ 0,4 кВ №3 від ЗТП №8 м. Пирятин на земельній ділянці позивача відповідає плану траси 0,4 кВ від ТП №8 та її будівництво та введення до експлуатації було погоджено з попереднім власником земельної ділянки з огляду на те, що спірна опора була розміщена з порушенням будівельних норм та правил у безпосередній близькості від приміщення сараю, який на момент будівництва лінії був зведений на земельній ділянці позивача. При вирішенні вказаного спору суд враховує у тому числі також критерії та принципи, визначені в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, які застосовуються згідно із ст. 8 Конвенції, право на повагу до приватного життя та ст. 1 протоколу № 1 щодо захисту права власності, зокрема в частині дотримання балансу прав та обов'язків сторін та необхідності втручання в права осіб згідно з вимогами закону. Так, як зазначено у пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України», відповідно до встановленого прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, втручання має підтримувати «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту фундаментальних прав окремої особи. При цьому мають бути витримані розумні пропорції між використаними засобами і досягнутими цілями. За такого, суд повинен впевнитись, чи було доктрину ultra vires (хоча і законну саму по собі) застосовано у цій справі з урахуванням принципу пропорційності. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Судом встановлено, що у звязку із розміщенням на земельній ділянці позивача електроопори, останній позбавлений фундаментальних прав використовувати своє майно за цільовим призначенням, зокрема провести реконструкцію господарського приміщення, яке руйнується, оскільки в іншому місці звести таку споруду з дотриманням будівельних норм та правил немає можливості (а.с.146), а покладення на нього обовязку за свій рахунок виконати роботи по перенесенню опори, на думку суду, становитиме надмірний тягар для нього. Таке вочевидь не відповідає засадам справедливості та пропорційності. У той час, з урахуванням правових, технічних та економічних чинників, можливості виконати ці роботи відповідачем є значно більшими. Крім того, під час судового розгляду справи представник відповідача не обґрунтував належними доказами технічну неспроможність перенесення спірної електроопори у інше місце. Натомість, ці заперечення відповідача спростовуються висновком Держенергонагляду у Полтавській області (а.с.141-143), згідно якого можливість виносу електричних мереж ПАТ «Полтаваобленерго» за межі земельної ділянки позивача [PERSON] із заміною ділянки траси проходження ПЛ 0,4 кВ, або заміна частини цієї ПЛ на кабельну вставку, існує. Способи захисту цивільних прав, у тому числі захисту права власності, визначені в ст. 16 ЦК України, перелік яких не є вичерпним. Позивач просив відновити його порушене право шляхом зобов'язання відповідача демонтувати опору лінії електропередач із його земельної ділянки. Отже, захист порушеного права позивача у спосіб, зазначений ним, відповідає закону, є обґрунтованим, тому вимоги про зобовязання відповідача демонтувати опору лінії електропередач із земельної ділянки позивача підлягають задоволенню. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати Тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на його користь.

Outcome: approved