Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2017 року йому на праві приватної власності належить будинок з господарськими будівлями та спорудами № 9 по вул. Гагаріна в м. Перечин Закарпатської області. Однак, крім нього у даному будинку також зареєстровані троє невідомих йому осіб [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Оскільки з ним та членами його сімї відповідачі у родинних стосунках не перебувають, місце перебування таких не відоме, а їх реєстрація створює йому перешкоди у реалізації ним як одноосібним власником прав, тому просить визнати [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком з належними до нього господарськими будівлями та спорудами № 9 по вул. Гагаріна в м. Перечин, усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ним вказаним будинком шляхом зняття вказаних осіб з реєстрації місця проживання за даною адресою. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не зявилися, однак остання подала заяву, в якій просила розгляд справи провести у їх відсутності та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Крім цього, зазначила, що відповідачі отримали позовну заяву 14 травня 2018 року, відтак мали подати відзив на позов та предявити зустрічний позов до 28 травня 2018 року. Оскільки станом на 11 червня 2018 року вказані документи у матеріалах справи були відсутні, а даний позов по своїй природі є негаторним, тобто позовом власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, тому враховуючи постанову Верховного Суду від 23 січня 2018 року по справі № 461/3031/14-ц вважає позовні вимоги обгрунтованими. Представник [PERSON] адвокат [PERSON] у судове засідання повторно не зявилася, однак подала заяву про відкладення розгляду справи у звязку з зайнятістю в іншому судовому засіданні в апеляційному суді Закарпатської області. Так, застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria SandersS.A.v.Spain) від 07 липня 1989 року). Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року). Враховуючи наведене та те, що розгляд даної справи вже неодноразово відкладався за клопотаннями представника відповідача, тому з метою дотримання розумності тривалості судового провадження суд визнає, що [PERSON] не зявилася у судове засідання без поважних причин. Крім цього, представник [PERSON] адвокат [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому заперечила проти розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження та просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Свою позицію мотивувала тим, що відповідно до ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Так, від вирішення даної справи залежить доля трьох відповідачів, у яких немає іншого житла та які мають право на проживання та реєстрацію у спірному будинку. Так, право [PERSON] на проживання у спірному будинку встановлено також рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 15 листопада 2016 року по справі № 304/560/16-ц, що відповідно до ч. 4 ст. 182 ЦПК України доказуванню не підлягає. Крім цього, при укладенні договору купівлі-продажу будинку сторони знали про проживання та наявність реєстрації у ньому відповідачів, тому посилання позивача на ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321, ст.391 ЦК України, ст. 150, ч. 1 ст. 156 та ч. 2 ст. 64 ЖК України застосуванню до даних правовідносин не підлягає. Також зазначила, що подати відзив у встановлений Законом строк у неї не було можливості, так як вона хворіла, однак будь-яких підтверджуючих документів нею подано не було. Разом з цим, ухвалою суду від 12 червня 2018 року встановлено, що [PERSON] подала суду та сторонам відзив на позов із запереченнями щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження тільки 12 червня 2018 року, тобто з пропущенням без поважних причин визначеного ухвалою судді від 06 лютого 2018 року та ч. 1 ст. 278 ЦПК України строку для подання відзиву, а відтак суд вирішує справу за наявними в ній матеріалами. Відповідач [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судове засідання повторно не зявилися, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки не повідомили, відзив не подали, а тому суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст.223, ст. ст. 280-282 ЦПК України. У судове засідання представник Перечинської міської ради Закарпатської області як третьої особи також не зявився, подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, вирішення такої залишив на розсуд суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 29 грудня 2017 року належить житловий будинок та земельна ділянка (кадастровий номер 2123210100:01:003:0237) № 9 по вул. Гагаріна в м. Перечин Закарпатської області, що стверджується витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 109621139 від 29 грудня 2017 року (а. с. 7-8, 9, 10-11). Також встановлено, що у зазначеному будинку зареєстровані, однак тривалий час не проживають [PERSON], [INFO] (не проживає з 2006 року), [PERSON], [INFO] (не проживає з 2015 року), та [PERSON], [INFO] (не проживає з 2010 року), що підтверджується довідками виконкому Перечинської міської ради № № 72, 73 від 05 січня 2018 року та актом про фактичне не проживання громадян № б/н від 28 грудня 2018 року (а. с. 14, 15, 16). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 цього Кодексу власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Оскільки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у будинку № 9 по вул. Гагаріна в м. Перечин Закарпатської області не проживають тривалий час, користування таким на підставі договору найму ними не доведено, вони не є членом сімї позивача, при цьому їх реєстрація створює перешкоди [PERSON] як одноосібному власнику вказаного будинку у здійсненні права користування та розпорядження таким, тому суд приходить до висновку, що позов в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування вищезазначеним житловим будинком є обґрунтованим. Що стосується позову в частині зняття з реєстрації відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в будинку позивача, то суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, як розяснено в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року «Про усунення перешкод у користуванні власністю» у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов в частині зняття з реєстрації відповідачів в будинку позивача також підлягає до задоволення. Що стосується позиції адвоката [PERSON] щодо наявності у [PERSON] права на проживання у спірному будинку, яке встановлено рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 15 листопада 2016 року по справі № 304/560/16-ц, то суд приходить до наступного висновку. Так, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 15 листопада 2016 року рішення Перечинського районного суду від 20 липня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] скасовано та ухвалено нове рішення, яким [PERSON] усунуто перешкоди в користуванні будинком за адресою: Закарпатська область, м. Перечин, вул. Гагаріна, 9 шляхом вселення її у зазначений будинок. Підставою для задоволення позовних вимог стало те, що у [PERSON] було наявним право на користування спірним житлом, оскільки вона в ньому зареєстрована за згодою попереднього власника будинку [PERSON] бабусі сторін у справі. [PERSON] визнав ту обставину, що він надав згоду позивачці проживати у спірному будинку за умови, що вона підтримуватиме лад у будинку. Оскільки [PERSON] чинив перешкоди у користуванні цим житлом, до будинку її не пускав, змінив замки, ключі від яких у [PERSON] були відсутні, користуватися будинком забороняв, а тому її відсутність зумовлена поважними причинами. При цьому, [PERSON] має право на користування жилим будинком № 9 по вул. Гагаріна в м. Перечин, яке виникло зі згоди актуального власника, яке захищається нормами статей 9, 156 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 серпня 2017 року заяву [PERSON] про відкликання касаційної скарги задоволено, касаційну скаргу, подану [PERSON] на рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 20 липня 2016 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 листопада 2016 року, повернуто особі, яка її подала. Разом з цим, статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України під час розгляду справи № 6-158цс14. За таких обставин, вказані доводи представника [PERSON] не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки на даний час право власності [PERSON] на житловий будинок №9 по вул. Гагаріна в м. Перечин Закарпатської області є припиненим. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому такий підлягає стягненню з кожного відповідача по 234,93 грн. (704,80 грн. : 3). На підставі наведеного та

Outcome: approved