Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Херсонського державного аграрного університету про стягнення невиплаченої щорічної допомоги на оздоровлення, індексації за прострочення її виплати та компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, в обґрунтування якого зазначив, що він працював у Державному вищому навчальному закладі «Херсонський державний аграрний університет» на посаді старшого викладача кафедри сільськогосподарських меліорацій та економіки природокористування на підставі наказу від 27.08.2013 року № 322/3. Наказом відповідача від 23.03.2015 року №152/3 звільнений з вказаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Відповідно до абз. 9 ч. 1 ст. 57 ЗУ «Про освіту» від 23.05.1991 року №1060-ХІІ (в редакції станом на 2013 р. - 2014 р.) держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам виплату допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Виплата вказаної щорічної допомоги на оздоровлення не обумовлена жодними додатковими обставинами, у тому числі наявністю чи відсутністю фінансування. У 2013-2014 рр. та по день звільнення така допомога позивачу не виплачувалась, у зв`язку з чим вважає, що має право на стягнення вказаної допомоги, а також індексації у зв`язку із несвоєчасною виплатою та компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить стягнути з Державного вищого навчального закладу «Херсонський державний аграрний університет» на його користь суму невиплаченої допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за 2013-2014 роки у розмірі 1 597 грн.; суму індексації за прострочення виплати допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за 2013-2014 роки у розмірі 642,4 грн. до моменту його звільнення 23.03.2015 року; компенсацію за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі середнього заробітку за час прострочення з 23.03.2015 року по день прийняття рішення у справі за даним позовом з розрахунку середньоденного заробітку 41,54 грн. за один робочий день та судові витрати. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 06.07.2018 року відкрито провадження у справі та розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 12.12.2018 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Державного вищого навчального закладу «Херсонський державний аграрний університет» про стягнення невиплаченої щорічної допомоги на оздоровлення, індексації за прострочення її виплати та компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні зупинено до набрання законної сили рішень у цивільних справах № №648/2187/17 за позовом [PERSON] до Державного вищого навчального закладу «Херсонський державний аграрний університет» про скасування наказів поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та допомоги на оздоровлення, №766/15926/17 за позовом [PERSON] до Державного вищого навчального закладу «Херсонський державний аграрний університет» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення невиплаченої допомоги на оздоровлення, №766/12480/17 за позовом [PERSON] до Державного вищого навчального закладу «Херсонський державний аграрний університет» про скасування наказу про зміну істотних умов праці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, стягнення невиплаченої допомоги на оздоровлення, за позовом [PERSON] до Державного вищого навчального закладу «Херсонський державний аграрний університет» про скасування наказу про зміну істотних умов праці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої допомоги на оздоровлення, за позовом [PERSON] до Державного вищого навчального закладу «Херсонський державний аграрний університет» про скасування наказу про зміну істотних умов праці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої допомоги на оздоровлення. Постановою Херсонського апеляційного суду від 17.12.2019 року скасовано ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 12.12.2018 року про зупинення провадження та направлено справу для продовження розгляду. Вказана справа надійшла в провадження судді 08.01.2020 року. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в п`ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву. Представником відповідача до суду було надано відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування зазначив, що в розумінні Конституції України, бюджетного законодавства, законодавства України «Про освіту» та «Про вищу освіту», цивільного та господарського кодексів, ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» є юридичною особою публічного права, та розпорядником бюджетних коштів, а не уповноваженим органом державної влади і тим більше державою. Університет як створена державою юридична особа не може відповідати за зобов`язаннями держави. Гарантії держави реалізовуються виключно через органи державної влади. Університет як розпорядник бюджетних коштів не в праві виконати зобов`язання держави ще й з урахуванням норм та положень Бюджетного законодавства, а саме ч. 1 ст. 48 Бюджетного кодексу України, відповідно до якої розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років, взятих на облік органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Згідно з вимогами підпункту «б» пункту 2.9 Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №309 від 02.03.2012 року, органи Казначейства не реєструють фінансові зобов`язання у разі, зокрема, відсутності у розпорядника бюджетних коштів бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом. При прийнятті рішення про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення необхідно враховувати не тільки норми ЗУ «Про освіту», яким визначено таку гарантію держави, а й належність відповідача та наявність бюджетних асигнувань у розпорядника коштів. У зв`язку з чим вважають, що у 2013, 2014 роках у відповідача не було правових підстав для нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення, оскільки такі видатки бюджету не були передбачені кошторисом, який в свою чергу затверджується та фінансується власником державою, в особі уповноваженого органу виконавчої влади Міністерства аграрної політики та продовольства України у 2013 році та Міністерства освіти і науки України у 2014 році. Виходячи з граничних сум затверджених кошторисами на 2013, 2014 роки, виплата матеріальної допомоги працівникам на оздоровлення унеможливлювалась відсутністю бюджетних асигнувань. Крім того, вважають, що позивачем пропущено строки звернення до суду. Позовні вимоги про стягнення компенсації та індексації не підлягають задоволенню оскільки вони є похідними від основної, проти якої вони заперечують. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] працював у Державному вищому навчальному закладі «Херсонський державний аграрний університет». Наказом від 23.03.2015 року № 152/3 [PERSON] , старшого викладача кафедри сільськогосподарських меліорацій та економіки природокористування звільнено 23.03.2015 року за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону України «Про освіту» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам, зокрема, надання допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним. Станом на 2013, 2014 роки держава гарантувала педагогічним та науково-педагогічним працівникам, зокрема, надання допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки (ч. 1 ст. 57 ЗУ «Про освіту»). Відповідно до ст. 71 Закону України «Про вищу освіту» фінансування державних закладів вищої освіти здійснюється за рахунок коштів державного бюджету на умовах державного замовлення на оплату послуг з підготовки фахівців, наукових і науково-педагогічних кадрів та за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством, з дотриманням принципів цільового та ефективного використання коштів, публічності та прозорості у прийнятті рішень. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 7, 8 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки відповідно до ст.97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з`ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами. Слід також враховувати, що умови та розмір оплати праці працівників установ і організацій, які фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України. При вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2001 року № 78 «Про реалізацію окремих положень частини першої статті 57 Закону України «Про освіту» запроваджено з 01.01.2001 року виплату допомоги на оздоровлення. У положеннях Законів України «Про державний бюджет на 2013 рік» та «Про державний бюджет на 2014 рік» не зазначено ні про зупинення дії ст. 57 Закону України «Про освіту», ні про припинення таких виплат або про вказівку встановлення порядку та розмірів виплат Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних ресурсів державного і місцевого бюджету. У постанові Верховного суду України від 23.05.2018 року по справі № 637/42/17 визначено, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним. Таким чином, відсутність чи не передбачення у кошторисі відповідної бюджетної установи коштів на виплату допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, не звільняє установу від обов`язку по здійсненню відповідних видатків згідно із законодавством та не може свідчити про те, що педагогічний працівник не має права на отримання гарантованої державою допомоги на оздоровлення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 637/42/17. Відповідно до довідки ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» матеріальна допомога на оздоровлення [PERSON] в 2013 році не нараховувалась. В 2014 році в грудні місяці була нарахована та виплачена матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі 1457 грн. (згідно наказу по університету №626/3 від 19.12.2014 року 50 % посадового окладу). Невиплачена матеріальна допомога на оздоровлення в 2013 році складає 1278,00 грн., в 2014 році 319 грн. Отже, вимога про стягнення виплаченої не в повному обсязі допомоги на оздоровлення за 2013-2014 рр. є законною та обґрунтованою, загальна сума допомоги на оздоровлення при наданні щорічних відпусток у вказані періоди становить 1917 грн. Виходячи зі змісту вищенаведених норм, [PERSON] як педагогічний працівник, мав законні підстави для отримання допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки у 2013, 2014 роках. Щодо вимог позивача про стягнення індексації за несвоєчасну виплату допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки до моменту звільнення, встановлено наступне: Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженої постановою Кабінету міністрів України від 21 лютого 2001 р. № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс інфляції за період невиплати заробітної плати визначається шляхом перемноження щомісячних показників індексу інфляції за весь період прострочення. Проте суд вважає, що вимога про стягнення суми індексації за прострочення виплати допомоги на оздоровлення у розмірі 642,4 гривень, задоволенню не підлягає оскільки відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривні на території України, які не мають разового характеру. Так як виплата педагогічним і науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки має разовий характер, то вона не відноситься до об`єктів індексації (абзац 1 пункту 2, абзац 6 пункту 3 Порядку). Щодо стягнення сум за статтею 117 КЗпП України, суд виходить з наступного. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Разом з тим, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Згідно довідки про доходи [PERSON] на посаді старшого викладача, виданої ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет», позивачу нараховано: у січні 2015 року 830,70 грн., у лютому 2015 року 830,70 грн. Середньоденна заробітна плата складає 41,54 грн. Статтею 27 цього Закону встановлено, що середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, відповідно до якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включається: основна заробітна плата; доплати і надбавки; виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Нарахування виплат при обчисленні середньої заробітної плати, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадку, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.2,3,4,8 Порядку). Період вимушеного прогулу становить 1228 робочих днів, а тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача становить 51 011,12 грн. Однак, установивши, що між сторонами виник спір про розмір належних звільненому працівникові сум, згідно зі ст.117 КЗпП України, суд, враховуючи спірну суму, на яку позивач має право, частку, яку вона становила в заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком, вважає необхідним визначити розмір відшкодування за час затримки розрахунку в сумі 1597 гривень. Посилання відповідача про пропуск строку позовної давності щодо вимог про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, судом до уваги не приймаються, оскільки при звільненні відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України всі суми: заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, допомога на оздоровлення при наданні щорічних відпусток, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Отже, в частині вимог про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, строк позовної давності починається з дати звільнення та невиплати цих сум. Відповідно до ст. 137 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст. 141 ЦПК України). З урахуванням викладеного, а також того, що судом задоволено заявлені позовні вимоги в частині 3194 грн., що складає 6,0 % від заявленої позивачем суми, що становить 53250,52 гривень, у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, суд дійшов переконання, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 42,29 гривень, що відповідає 6 % від належної до сплати суми судового збору під час звернення до суду 704,8 гривень.

Outcome: partial