Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті його матері [PERSON] та встановлення факту родинних відносин, мотивуючи свої вимоги наступним. Заявник є рідним сином [PERSON] , [INFO] . В свідоцтві про одруження його батьків, паспорті громадянина України матері, свідоцтві про народження [PERSON] її прізвище зазначено російською мовою « [PERSON] ». В свідоцтві про народження заявника, виданому повторно, його прізвище українською мовою вказано « [PERSON] », прізвища батьків « [PERSON] » та « [PERSON] ». Зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 жовтня 2009 року вбачається, що родинні відносини між [PERSON] та його батьком [PERSON] встановлені. Однак, в паспорті громадянина України прізвище матері заявника українською мовою зазначено « [PERSON] ». Вказану описку не можливо виправити, оскільки [PERSON] померла [INFO] в м. Сімферополі АР Крим, що підтверджується медичним свідоцтвом про смерть серії 35 № 088357 від 26 серпня 2021 року, довідкою про смерть № С-04371 від 26 серпня 2021 року. Встановлення фактів родинних відносин та смерті заявнику необхідно для реєстрації смерті матері відповідно до вимог чинного законодавства України, отримання свідоцтва про смерть. Просив встановити факт того, що [PERSON] є сином [PERSON] , [INFO] , та встановити факт смерті останньої, яка настала [INFO] в м. Сімферополі АР Крим, причина смерті уремія, гострий калькульозний пієлонефрит. Заявник в судовому засіданні заяву підтримав в повному обсязі з викладених в ній підстав та просив її задовольнити. Представник заінтересованої особи Бердянського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Бердянському районі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, надав заяву про розгляд справи без його участі, в заяві зазначив, що заперечень проти вимог [PERSON] не має. Суд, заслухавши пояснення заявника, свідка, дослідивши надані письмові докази у сукупності, вважає, що заява підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Згідно з п. 10 цієї Постанови суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Вимогами частини 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до п. п. 1 п. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом МЮУ 18.10.2000 № 52/5 (у ред. Наказу МЮУ 24.12.2010 № 3307/5) передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: 1) лікарське свідоцтво про смерть, форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; 2) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; 3) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; 4) рішення суду про оголошення особи померлою; 5) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; 6) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; 7) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 26 грудня 1964 року, прізвища батьків заявника російською мовою вказані « [PERSON] » та « [PERSON] ». З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 20 березня 1966 року, складеного російською мовою, вбачається, що заявник народився [INFO] , його прізвище є « [PERSON] », а його батьками зазначені « [PERSON] », « [PERSON] ». В свідоцтві про народження заявника серії [NUMBER] , виданому повторно 07 жовтня 2021 року, його батьками українською мовою вказані « [PERSON] », « [PERSON] ». З паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 13 серпня 1999 року, вбачається, що його видано на ім`я (українською мовою) [PERSON] , [INFO] , російською мовою її прізвище вказано « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 жовтня 2009 року спадкоємцем на всю частку майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його син [PERSON] , [INFO] , у тому числі з урахуванням 1/2 частки майна, від якого відмовилась [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла в м. Симферополі АР Крим, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть серії 35 № 088357 від 26 серпня 2021 року, виданим Симферопольською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги № 6, та довідкою про причину смерті № с-04371 від 26 серпня 2021 року. Аналізуючи зазначені документи, враховуючи, що в свідоцтві про шлюб батьків заявника та свідоцтві про його народження, виданих російською мовою, їх прізвища зазначені однаково, в паспорті громадянина України прізвище матері заявника російською мовою вказано так само, як і в зазначених свідоцтвах, ім`я та по батькові матері в свідоцтвах про народження російською та українською мовою співпадає, суд прийшов до висновку, що [PERSON] є сином [PERSON] . Факт родинних відносин між заявником та [PERSON] підтверджений також поясненнями свідка. Свідок [PERSON] пояснила, що вона мешкає в будинку [ADDRESS] з народження. Мати заявника також проживала у вказаному будинку з чоловіком та сином. [PERSON] поїхав з міста. Коли його мати захворіла, заявник забрав її до себе в м. Сімферополь. Свідок зазначила, що [PERSON] є рідним сином [PERSON] . Враховуючи, що надане заявником свідоцтво про смерть [PERSON] не може бути прийнято органом державної реєстрації актів цивільного стану у якості підтвердження факту смерті останньої, отримати свідоцтво про смерть матері на бланку українського зразка у м. Симферополі АР Крим, яке є територією, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження у зв`язку з проведенням операції об`єднаних сил, очевидно не може, необхідно застосувати інші механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту прав, свобод і законних інтересів заявника. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de\~facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Відповідно до роз`яснень п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ № 15 від 25.05.98) рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Заявник не має документу, передбаченого діючим законодавством України, для реєстрації смерті своєї матері, що унеможливлює отримання ним свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України. Встановлення факту смерті [PERSON] має для [PERSON] юридичне значення, оскільки дозволяє отримати вказане свідоцтво. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення вимог заявника про встановлення факту родинних відносин між ним та його матір`ю [PERSON] та встановлення факту смерті останньої. На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved