Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним вище цивільним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 1987 році [PERSON] була надана 1-кімнатна квартира [ADDRESS]. У 1990 році народився позивач і в цьому ж році був зареєстрованій за адресою даної квартири. Згодом, заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.07.10р. [PERSON] було визнано таким, що втратив право користування квартирою, та відповідно знято з реєстраційного обліку за вказаною адресою. 05.10.10р. Подільською районною у м. Києві державною адміністрацією винесено розпорядження № 235, відповідно до якого [PERSON] передано квартиру в у спільну сумісну власність. На підставі вказаного розпорядження, Відділом приватизації житла Управління з питань майна Подільської районної у м. Києві державної адміністрації було видано свідоцтво про право власності на житло, що посвідчує належність квартири в спільній сумісній власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згодом, у 2011 році, між [PERSON] та [PERSON] в інтересах її малолітньої доньки був укладений договір дарування частини квартири, відповідно до якого [PERSON] подарував свою 1/3 частку квартири малолітній [PERSON] Проте, 09.02.12р. заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 13.07.10р. було скасовано. На думку позивача, скасування рішення суду про визнання його таким, що втратив право користування квартирою фактично зберігає за ним право на проживання у спірній квартирі. У зв'язку зазначеними обставинами [PERSON] просить суд скасувати розпорядження про приватизацію, визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло та відповідно визнати недійсним договір дарування 1/3 частки квартири. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник неповнолітньої [PERSON] у судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість. Подільська районна в м. Києві державна адміністрація явку свого представника у судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином (т. 2, а.с. 4, 40, 53, 70, 98, 111, 155, 168). Третя особа [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні. Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації звернулася до суду із заявою про розгляд справи у відсутність представника (т. 2, а.с. 187). Приватний нотаріус КМНО [PERSON] у судове засідання не з'явилася, неодноразово зверталася до суду із заявами про розгляд справи за її відсутності (т. 2, а.с. 11, 26, 41, 63, 112, 134, 156, 169). Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази встановив наступне. Справа розглядалась судами неодноразово, разом з тим, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасувавши попередні рішення судів, направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1, а.с. 254-256). Разом з тим, судами, в тому числі і касаційної інстанції, було встановлено, що з 1990 року [PERSON] був зареєстрований у [ADDRESS]. Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.07.10р. [PERSON] було визнано таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] (т. 1, а.с. 4). На підставі зазначеного рішення, [PERSON] було знято з реєстраційного обліку. 05.10.10р. Подільською районною у м. Києві державною адміністрацією видано розпорядження № 235, згідно якого прохання наймача [PERSON] відносно квартири задоволено, передано вище вказану квартиру у спільно-сумісну власність (т. 1, а.с. 39). На підставі вказаного розпорядження, 05.10.10р. [PERSON] та членам його сімї - [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво про право спільної сумісної власності в рівних долях (т. 1, а.с. 6). Згідно договору дарування від 22.08.2011р. [PERSON] подарував свою 1/3 частку квартири малолітній [PERSON] (т. 1, а.с. 7). 09.02.12р. Подільський районний суд м. Києва скасував заочне рішення від 13.07.10р. (т. 1, а.с. 5), а ухвалою суду від 12.03.12р. позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, залишено без розгляду. На думку позивача, скасування заочного рішення суду від 13.07.10р. фактично зберігає за ним право на проживання у спірній квартирі, а значить і зберігає право на участь у приватизації. Проте, відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку). Житловому приміщенні у гуртожитку. В тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Житлового приміщення у гуртожитку. Із матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи Подільським районним судом м. Києва про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], було встановлено, що [PERSON] станом на 13.07.10р. (дата винесення заочного рішення) більше 6-ти місяців не мешкає у спірній квартирі. Зазначений висновок судом було зроблено на підставі відповідних актів КП «Лісове» від 13.08.09р., 23.10.09р., 21.06.10р. про не проживання [PERSON] у спірній квартирі, а також відповідних відомостей Подільського РУГУ МВС України в м. Києві, поліклініки № 2 Подільського району м. Києва та КП «Лісове». Зазначене заочне рішення було скасовано, проте позов залишено без розгляду з процесуальних підстав. Разом з тим, докази, на підставі яких прийнято зазначене рішення, не спростовані. Більш того, у даному судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON], однак жодна з них не підтвердила факт постійного проживання [PERSON] у спірній квартирі. Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше 6 місяців на рік; а місце проживання це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад 6 місяців на рік. Таким чином, факт постійного проживання в квартирі та право на проживання в квартирі не є тотожними. [PERSON] фактично не проживав за адресою: [ADDRESS] і таким чином зазначена квартира не може бути визнана його місцем перебування або місцем проживання, а відтак відсутні законні підстави щодо задоволення позову в частині скасування розпорядження Подільської районної у м. Києві державної адміністрації № 235 від 05.10.10р. Враховуючи те, що позовні вимоги про скасування розпорядження Подільської районної у м. Києві державної адміністрації № 235 від 05.10.10р. задоволенню не підлягають, слід відмовити і в задоволенні вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло серії САЕ 130423 від 05.10.10р., оскільки зазначена позовна вимога є похідною. Розглядаючи позов в частині визнання недійсним договору дарування 1/3 частки [ADDRESS]. Суд прийшов до висновку про відмову в її задоволенні з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що [PERSON], користуючись своїм правом щодо розпорядження майна, подарував належну йому частку квартири малолітній [PERSON] Відповідно до пункту 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави, суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позивачем, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надано до суду жодних доказів щодо порушення приватним нотаріусом КМНО [PERSON] чи [PERSON] вимог Закону під час укладення договору дарування. Беручи встановлені у судовому засідання обставини справи та досліджені докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не знайшли свого доведення, не ґрунтуються на чинному законодавстві, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, ст.ст. 215, 203 ЦК України, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: dismissed