Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Державного Агенства Водних Ресурсів України про визнання недійсним контракту, визнання трудового договору таким, що укладений безстроково, визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. В ході розгляду справи позивачем декілька разів було уточнено позовну заяву. Таким чином, судом по суті розглядаються наступні позовні вимоги з наступних підстав. Так, позивач вказує, що наказом №12 від 01.06.2005 року Запорівзького обласного виробничого управління меліорації і водного господарства, за згодою Державного Комітету України по водному господарству (правонаступником є Державне агентство Водних Ресурсів України), позивача було затверджено на посаді начальника Якимівського управління зрошувальних систем з 01.06.2005 року безстроково (у подальшому - за наказом №173 від 31.10.2005 року у зв`язку з перейменуванням Якимівського управління зрошувальних систем - начальника Якимівського міжрайонного управління водного господарства). За наказом Держкомітету України по водному господарству (правонаступник - Держагенство Водних Ресурсів України) №119-ос від 12.05.2009 року, відповідачем укладено з позивачем контракт №103 терміном на 5 років, по 08 травня 2014 року. За умовами пункту 5.6 цього Контракту, за два місяці до закінчення строку дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладений на інший строк. 08.05.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду №1, якою строк дії Контракту було продовжено з 09 травня 2014 року до 06 травня 2016 року, про що також відповідачем було видано відповідний наказ №121-ос від 08.05.2014 року. 22.04.2016 року між позивачем та відповідачем укладено Додаткову угоду №2, відповідно до якої строк дії контракту продовжено з 07 травня 2016 року до 06 травня 2019 року, що також було відображено у відповідному наказі виконуючого обов`язки голови Держагенства водних ресурсів України №74-ос від 22.04.2016 року. 06 травня 2019 року наказом Голови Державного Агенства водних ресурсів України №120-ос від 06.05.2019 року позивача було звільнено з посади начальника Якимівського міжрайонного управління водного господарства у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі п. 2 статті 36 КЗпП України. Проте, позивач вважає, що укладений з ним 12.05.2009 року Контракт №103 є недійсним з дня його укладення, трудовий договір між ним та відповідачем є безстроковим, а його звільнення с посади є незаконним. Так, позивач посилається на те, що його заяву про укладення з ним Контракту неможна вважати вільним волевиявленням, оскільки була подана ним під тиском, за погрозою звільнення на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. Відповідач при цьому посилався на п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 року №203, згідно до якого з керівником підприємства, що є у державній власності, повинен бути укладений контракт, а у разі відмови керівника від укладення контракту, трудовий договір з ним припиняється на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. Однак, позивач зазначає, що Якимівське МУВГ, керівником якого він являвся, є державною організацією, а не підприємством, тому укладення контракту у даному випадку з керівником не було обов`язковою умовою, а згідно рішення Конституційного Суду України від 09.07.1998 року №12-рп/98 у справі №1781/97 №1-1/98, умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними. Посилаючись на ст. 23 КЗпП України, позивач вважає, що трудовий договір, укладений між ним та позивачем, є безстроковим, оскільки декілька разів переукладався (а саме - на підставі двох додаткових угод до Контракту, продовжувався строк його дії). Також позивач зазначає, що, у відповідності до вимог статті 36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», керівники підприємств, установ і організацій, що належать до сфери управління міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, призначаються та звільняються з посад за погодженням з головою відповідної місцевої державної адміністрації. Проте, 17.04.2019 року за вих.№ 01-46/0229, на адресу відповідача було надіслано лист, в якому повідомлено, що Якимівська РДА та Якимівська Райрада не дають згоди на звільнення з посади позивача. Крім того, позивач вказує, що з 02.05.2019 року по 15.05.2019 року він перебував на стаціонарному лікуванні, тому його звільнення в період тимчасової непрацездатності (06.05.2019 року) відбулося з порушенням ч. 3 статті 40 КЗпП України. Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач вважає, що на його користь підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу - з 07.05.2019 року по день фактичного поновлення позивача на займаній посаді. Також, позивач посилається на те, що внаслідок незаконного звільнення відповідачем йому заподіяно моральну шкоду, оскільки змінився уклад життя позивача та його родини, суттєво зменшився рівень достатку, принижено честь та професійну гідність позивача, через тривалі переживання з приводу незаконного звільнення погіршився і стан здоров`я позивача. На підставі викладеного, позивач просить визнати недійсним з дня укладення Контракт №103 від 12.05.2009 року, укладений між позивачем та Держкомітетом України по водному господарству, правонаступником якого є відповідач по справі; визнати недійсною з дня укладення Додаткову угоду №1 від 08.05.2014 року до Контракту №103 від 12.05.2009 року; визнати недійсною з дня укладення Додаткову угоду №2 від 22.04.2016 року до Контракту №103 від 12.05.2009 року; визнати трудовий договір між позивачем та відповідачем укладеним безстроково; скасувати наказ Голови Держагенства водних ресурсів України №120-ос від 06.05.2019 року про звільнення позивача з посади начальника Якимівського МУВГ; поновити позивача на посаді начальника Якимівського МУВГ; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день ухвалення судового рішення; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у сумі 100000 гривень; судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивач та представник позивача на задоволенні позову у повному обсязі наполягають. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав повністю, відповідачем було надано відзив на позовну заяву, де, по-перше, просить застосувати строк позовної давності до вимог про визнання недійсним Контракту від 12.05.2009 року, вважаючи, що такий строк сплив 12.05.2012 року і продовженню не підлягає через відсутність поважних причин його пропуску. Крім того, посилається на те, що сферою застосування контрактної форми трудового договору, у відповідності до вимог Закону України «Про управління об`єктами державної власності», є трудові відносини між уповноваженими органами управління (відповідачем) та керівником підприємства, установи, організації (позивачем). Також в обґрунтування необхідності укладення контракту з позивачем відповідач посилається на положення вище зазначеної (у позові) Постанови Кабінету Міністрів України №203 від 19.03.1993 року. При цьому вважає, що волевиявлення позивача було цілком вільним, оскільки сам [PERSON] надав заяву про укладення з ним контракту, щорічно надавав звіти щодо виконання ним умов контракту, а потім двічі звертався із заявою про продовження терміну дії контракту. Крім того, відповідач просить врахувати те, що, за Додатковою угодою №2 від 22.04.2016 року, строк дії Контракту з позивачем було продовжено до 06.05.2019 року. Проте, позивачем не було надано відповідачеві заяву про бажання продовжити термін дії Контракту, тому відповідач вважає, що у даному випадку погодження звільнення [PERSON] з посади не повинно було узгоджуватися з Якимівською районною державною адміністрацією. Враховуючи наведене, представник відповідача вважає, що дії відповідача по припиненню трудових відносин з позивачем були цілком законними, заявлені позивачем вимоги необґрунтовані, підстав визнавати недійсними Контракт з позивачем та Додаткові угоди до цього Контракту немає, тому також не підлягають задоволенню похідні вимоги про поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Представник третьої особи - Якимівської районної державної адміністрації - до судового засідання не з`явився, надавши заяву з проханням розглядати справу у відсутність представника, у заяві зазначено про відсутність заперечень проти задоволення позову, відзиву на позовну заяву до суду не надіслав. Представник третьої особи - Якимівської районної ради Запорізької області - до судового засідання не з`явився, надавши заяву з проханням розглядати справу у відсутність представника, у заяві зазначено про відсутність заперечень проти задоволення позову, відзиву на позовну заяву до суду не надіслав. Представник третьої особи - Якимівського міжрайонного управління водного господарства - до судового засідання не з`явився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заперечень проти позову не надавав. Зважаючи на наведене, судом прийнято рішення про можливість слухання справи у відсутність представників третіх осіб, згідно до положень ч. 3 статті 223 ЦПК України. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, підтримав позовні вимоги, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази, надані сторонами, суд приходить до наступного. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно положень ст.2 КЗпП України, право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Так, судом встановлено, що позивач з 01.06.2005 року був затверджений на посаді начальника Якимівського управління зрошувальних систем, що підтверджується копією трудової книжки позивача та наданою копією Наказу №12к від 01.06.2005 року начальника Запорізького обласного виробничого управління меліорації і водного господарства на підставі згоди Держводгоспу України від 31.05.2005 року №ВС/7-536. Правонаступником Державного комітету України по водному господарству є Державне агество водних ресурсів України - відповідач по справі. Згідно до наказу №173 від 31.10.2005 року начальника Запорізького обласного виробничого управління меліорації і водного господарства, у зв`язку з перейменуванням Якимівського управління зрошувальних систем у Якимівське міжрайонне управління водного господарства (МУВГ), позивача наказано вважати начальником Якимівського МУВГ, що також підтверджено належним чином завіреною копією трудової книжки позивача. Наказом Голови Державного комітету по водному господарству від 12.05.2009 року №119-ос наказано укласти з позивачем контракт №103 від 12.05.2009 року як з начальником Якимівського МУВГ терміном на п`ять років з 12.05.2009 року по 08.05.2014 року. Підставою зазначено заяву позивача та Контракт №103 від 12.05.2009 року. Вказаний Контракт був погоджений з Якимівською РДА листом від 12.04.2005 року №01-04/669. 08.05.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду №1 до зазначеного Контракту, п. 1 Додаткової угоди передбачено продовження строку дії Контракту з 09.05.2014 року под. 06.05.2016 року. Наказом Голови Державного агентства водних ресурсів України №121-ос від 08.05.2014 року строк дії Контракту з позивачем на підставі Додаткової угоди №1 та заяви позивача був продовжений на два роки до 06.05.2016 року. 22.04.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову Угоду №2 до Контракту від 12.05.2009 року №103, у п.1 якої передбачено продовження строку дії Контракту з 07.05.2016 року по 06.05.2019 року. Наказом в.о. Голови Державного агентства водних ресурсів України №74-ос від 22.04.2016 року продовжено строк дії Контракту до 06.05.2019 року на підставі Додаткової угоди №2 від 22.04.2016 року. Ці факти сторонами не оспорюють ся у судовому засіданні та вважаються достовірно встановленими. Однак, сторона позивача вважає, що цей Контракт між позивачем та відповідачем слід визнати недійсним з моменту укладення, оскільки він не відповідає справжньому волевиявленню позивача. Так, позивач вказує на те, що погодився на укладення строкового контракту під загрозою звільнення, яке нібито мало бути наслідком його відмови від цього, оскільки відповідач посилався на положення Постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 року №203 «Про застосування контрактної форми трудового договору» як на підставу обов`язковості укладення контракту, а у разі незгоди - звільнення позивача. Проте, представник відповідача заперечує цей факт, пояснюючи, що дійсно, на підставі положень вище вказаної Постанови Кабінету Міністрів України №203, позивачеві було запропоновано укласти строковий трудовий контракт, на що позивач погодився, добровільно підписав відповідну заяву. Так, стороною відповідача до суду було надано копію заяви [PERSON] від 03.03.2009 року про укладення з ним трудового контракту як з керівником Якимівського міжрайонного управління водного господарства строком на 5 років (т. 1 а.с. 194). Факт подання ним такої заяви позивач не заперечував. Щодо невідповідності цієї заяви справжньому волевиявленню позивача, то ним не було надано жодного доказу на підтвердження цього факту чи підтвердження наявності тиску на нього з боку відповідача щодо обов`язкового укладення контракту під погрозою звільнення. Також доводи позивача у цій частині спростовуються тим, що 07.05.2014 року, 22.04.2016 року (т. 1 а.с. 195, 199) [PERSON] подавалися відповідачеві заяви про продовження строку дії укладеного трудового контракту. Згідно до положень статті 23 КЗпП України, трудовий договір може укладатись на визначений термін, встановлений за погодженням сторін. При цьому, можливість встановлення законодавчими актами випадків, коли допускається укладення строкових трудових договорів, не обмежена. Посилання сторони позивача на те, що з Постанови Кабінету Міністрів №203 вбачається, що укладення трудового строкового контракту з [PERSON] як з керівником не державного підприємства, а державної установи було необов`язковим, у даному разі судом до уваги не приймається, оскільки, на думку суду, за наданими сторонами доказами встановлено, що укладення контракту від 12.05.2009 року відбулося за волевиявленням сторін, що цілком відповідає вимогам діючого трудового законодавства. При цьому, також доречними суд вважає заявлені стороною відповідача вимоги щодо застосування до цієї позовної вимоги строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України. Зважаючи на те, що контракт був укладений у 2009 році, позивач його підписував, був цілком обізнаний про його умови та звертався двічі із заявами про продовження строку його дії, вимоги щодо визнання цього контракту недійсним могли бути заявлені позивачем протягом трьох років з моменту його підписання. Таким чином, строк позовної давності по цій позовній вимозі на час звернення [PERSON] до суду сплив і підстав для його відновлення судом не вбачається. На підставі вище наведеного, суд вважає, що вимога позивача про визнання недійсним з дня укладення контракту №103 від 12.05.2009 року задоволенню не підлягає. З аналогічних підстав, на думку суду, неможна вважати обґрунтованими вимоги позивача про визнання недійсними з дня укладення додаткової угоди №1 від 08.05.2014 року та додаткової угоди №2 від 22.04.2016 року до контракту №103 від 12.05.2009 року, тому в цій частині суд також вважає за необхідне відмовити позивачеві у задоволенні його вимог. Також позивачем заявлено вимогу про визнання укладеного між ним та відповідачем трудового договору безстроковим. Так, згідно до ч. 2 статті 39-1 КЗпП України, трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Частиною другою статті 23 КЗпП України передбачено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. З контракту №103 від 12.05.2009 року та наказу про укладення контрактів №119-ос від 12.05.2009 року (т.1 а.с. 38-43) вбачається, що позивач був прийнятий на посаду начальника Якимівського міжрайонного управління водного господарства. Робота начальника Якимівського МУВГ носить постійний характер, тобто не є сезонною або тимчасовою, для виконання цієї роботи не було вже раніше прийнятого працівника, який не міг виконувати свої обов`язки протягом певного часу (позивач не заміщав тимчасово відсутнього працівника), в жодній заяві ані про укладення контракту, ані про продовження строку дії контракту, позивач не зазначав обставини або причини, що спонукали б його найматися на роботу на певний строк. Таким чином, характер роботи, умов її виконання та інтереси працівника жодним чином не передбачали необхідність укладення саме строкового трудового договору. Жодним законодавчим актом обов`язковість укладення у даному випадку строкового трудового договору не передбачено (Постанова Кабінету Міністрів №203, на яку посилався відповідач, є підзаконним актом). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що у даному разі є вірними посилання сторони позивача на те, що не вбачається підстав, передбачених статтею 23 КЗпП України, для обов`язкового укладення саме строкового трудового договору між позивачем та відповідачем. Проте, як було встановлено судом, сторони дійшли згоди саме щодо укладання строкового контракту, та за волевиявленням сторін строк дії трудового договору, укладеного ними, склав 5 років. Після цього, згідно до наданих додаткових угод №1 та №2 строк дії цього контракту двічі продовжувався. І цей факт представником відповідача не оспорюється. Враховуючи наведене, на думку суду, у даному випадку підлягають застосуванню положення частини другої статті 39-1 КЗпП України. Також судом враховується те, що ані у відзиві на позов, ані у поясненнях в судовому засіданні представник відповідача не надав жодного заперечення проти цих доводів позивача. Таким чином, у цій частині суд вважає позовні вимоги цілком обґрунтованими, та приходить до висновку про те, що дійсно, на підставі ч.2 статті 39-1 КЗпП України, трудовий договір між позивачем та відповідачем треба вважати таким, що укладений на невизначений строк, з огляду на те, що цей договір декілька разів (двічі) переукладався. Щодо заявлених позивачем вимог про поновлення його на роботі, суд виходить з наступного. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (статті 43 Конституції України). Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, у тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (стаття 21 КЗпП Україин). Як вбачається з трудової книжки позивача, копія якої додана до матеріалів справи (т. 1 а.с. 9-34), позивач 06.05.2019 року був звільнений з посади начальника Якимівського міжрайонного управління водного господарства у зв`язку із закінченням терміну дії контракту відповідно до п. 2 статті 36 КЗпП України на підставі наказу Держводагенства України від 06.05.2019 року №120-ос. Проте, стороною позивача надано копію листка непрацездатності, з якого вбачається, що станом на 06.05.2019 року [PERSON] перебував на лікарняному (т. 2 а.с. 56-57). Ці факти сторонами не оспорюються. З вказаним наказом, як стверджує позивач, він ознайомлений не був, що підтверджується і копією цього наказу (т. 1 а. с.51), з якої вбачається, що з наказом був ознайомлений лише [PERSON] , на якого цим же наказом були покладено виконання обов`язків начальника Якимівського міжрайонного управління водного господарства. У відповідності до положень статті 47 КЗпП України, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу про звільнення з роботи. Крім того, статті 40 КЗпП України передбачає неможливість звільнення працівника з ініціативи власника у період його тимчасової непрацездатності. Однак, представник відповідача, заперечуючи проти позову, зазначає, що позивач був звільнений за п. 2 статті 36 КЗпП України - у зв`язку із закінченням строку дії контракту, тобто звільнення позивача у цьому разі неможна вважати звільненням з ініціативи роботодавця і тому не підлягають застосуванню положення статей 47 та 40 КЗпП України. З цією позицією сторони відповідача, на думку суду, погодитися неможна, з огляду на наступне. Так, згідно до Порядку укладення контрактів з керівниками підприємств, установ та організацій державної форми власності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 року №203, відповідно до наказу Держводагенства утворюється комісія з контролю за виконанням умов контрактів та затверджується Положення про неї, рішення щодо продовження або переукладення контрактів, внесення змін до укладеного контракту, звільнення керівника водогосподарської організації приймаються Головою Держводагенства України за поданням цієї комісії. Стороною відповідача було надано до матеріалів справи Протокол №15 засідання комісії з контролю за виконанням умов контрактів керівниками водогосподарських організацій, що належать до сфери управління Державного агентства водних ресурсів України від 22.04.2019 року (т. 1 а.с 187), з якого вбачається, що Комісією було прийнято рішення рекомендувати Голові Агенства не продовжувати строк дії контракту з [PERSON] . При цьому, до уваги було взято відсутність заяви [PERSON] щодо продовження строку дії контракту, а також ненадання [PERSON] звіту про виконання умов контракту. Враховуючи, що таке рішення Комісією було прийнято за два тижні до закінчення строку дії контракту з [PERSON] , а підставою для прийняття такого рішення стало не просто закінчення строку дії контракту, а саме невиконання позивачем умов цього контракту, суд приходить до висновку про те, що фактично у даному випадку має місце звільнення по ініціативі роботодавця. Крім того, судом також враховується те, що при прийнятті такого рішення Комісією безпідставно не було враховано той факт, що строк дії контракту з [PERSON] двічі продовжувався, що, у світлі положень статті 39-1 КЗпП України, свідчить про фактично набуття таким контрактом статусу безстрокового. Також судом приймається до уваги те, що 17.04.2019 року, тобто до засідання комісії, від Якимівської районної ради Запорізької області та від Якиміувської районної державної адміністрації Запорізької області Голові Держводагенства України було направлено листа про недачу згоди на звільнення [PERSON] (т. 1 а.с. 93). При цьому, посилання сторони відповідача на те, що у даному випадку погодження звільнення позивача з райдержадміністрацію не було обов`язковим, є хибними, оскільки, у відповідності до ч. 2 статті 36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», керівники підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, призначаються та звільняються з посад за погодженням з головою відповідної місцевої державної адміністрації. Жодних виключень при цьому законом не передбачено. Підсумовуючи вище наведене, суд приходить до висновку про те, що у даному випадку безпідставними є доводи представника відповідача і мало місце звільнення позивача не з підстави закінчення строку дії контракту, а саме за ініціативою роботодавця. Як було встановлено з наданої позивачем копії листка непрацездатності, на момент звільнення 06.05.2019 року він перебував на лікарняному. Частиною третьою статті 40 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у період тимчасової непрацездатності працівника. При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 04.09.2019 року №6-р/ІІ/2019 зазначено, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплено гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Конституційний Суд дійшов висновку, що положення частини третьої ст.. 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини (у тому числі і за строковим Контрактом). Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року по справі №205/4196/18, на яку посилається сторона відповідача в обґрунтування того, що у даному випадку немає підстав для поновлення позивача на роботі, а можливо лише захист права позивача шляхом зміни дати звільнення, зазначено, що у даному випадку розглядалося питання щодо законності звільнення працівника за п. 8 статті 36 КЗпП України, питання щодо звільнення за п. 2 статті 36 КЗпП не розглядалося. Таким чином, на думку суду, встановлено ряд порушень, припущених відповідачем при звільненні позивача, а саме: не узгодження звільнення з головою районної державної адміністрації (порушення статті 36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»), звільнення в період тимчасової непрацездатності (порушення ч. 3 ст. 40 КЗпП України), фактично невірне формулювання підстави звільнення (як вбачається з вище наведеного, підставою, зокрема, стало невиконання позивачем умов контракту - неподання щорічного звіту). При цьому, при звільненні не було враховано вимогу статті 39-1 КЗпП України щодо безстроковості цього контракту з позивачем через його неодноразову пролонгацію. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що у даному випадку негативні наслідки незаконного звільнення позивача необхідно усувати саме шляхом його поновлення на посаді начальника Якимівського міжрайонного управління водного господарства. При цьому, суд приходить також до висновку про необхідність скасування наказу про звільнення позивача з вище наведених підстав. Відповідно до ч. 2 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі, суд, який розглядає спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», надалі за текстом Постанова № 100, вона застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до п. 2 Постанови № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Таким чином, при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватись виходячи з виплат, отримані ним за попередні два місяці роботи, а саме за березень-квітень 2019 року. Як вбачається з довідки про заробітну плату (дохід) видану позивачеві (т. 2 а.с. 11), розмір заробітної плати за останні повні два місяці становить: березень 2019 - 8166 грн. 03 коп, квітень 2019 - 10295 грн. 40 коп. Заробітна плата за один робочий день складала 384 грн. 61 коп. Відповідно до п. 5 Постанови № 100 основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цієї Постанови визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий п. 8 Постанови № 100). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій п. 8 Постанови № 100). За період з 07.05.2019р. по 19.03.21 р. підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 212304 грн.72 коп. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди судом встановлено. Позивач посилається на те, що у зв`язку з порушенням з боку відповідача його прав, йому була завдана моральна шкода, що полягає у приниженні його честі та гідності, ігноруванні його прав, втраті у зв`язку з цим престижу та ділової репутації серед працівників та знайомих, моральних переживаннях, ушкодження здоров`я на фоні ситуації що склалася, а також у порушенні стосунків з оточуючими людьми. Моральну шкоду позивач оцінює в 100000 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних права призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Підставою для відшкодування моральної шкоди за ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. З урахуванням обставин справи, характеру та глибини душевних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, виходячи з принципу розумності та справедливості, в узагальненому вигляді моральних страждань підлягає стягненню на користь позивача моральна шкода в розмірі 50000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial