Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Завод Смілянська хлодня» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, який в подальшому уточнив. В обґрунтування позову зазначив, що наказом керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Смілянська Хлодня» №351-к від 28 серпня 2019 року його звільнено з\~ посади завідувача складу за прогули по п.4 ст.40 КЗпП України. Копію наказу про звільнення\~ він отримав рекомендованим листом 25 травня 2020 року. Вказав, що позов подається ним до суду в місячний термін з дня вручення копії наказу про звільнення. Зазначив, що в наказі про звільнення вказано, що він був відсутній на робочому місці 16,19 та 26 липня 2019 року, а тому відповідач по справі звільнив його з роботи за прогули. В даному випадку він не мав змоги\~ перебувати на робочому місці з поважних причин, оскільки 08 липня 2019 року був прийнятий на військову службу за контрактом про що він повідомив роботодавця. Однак, не зважаючи на те, що ТОВ «Завод Смілянська Хлодня» повинно було увільнити його з роботи на час проходження служби, відповідачем було прийнято рішення про його звільнення за прогул. Просив суд скасувати наказ про звільнення, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду та витрати на адвоката. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та просили його задоволити з наведених в ньому підстав. Просив суд, з урахуванням наявних у нього доказів, винести рішення про поновлення його на посаді з моменту винесення наказу про його звільнення до дня винесення рішення. Представник позивача пояснив, що [PERSON] згідно наказу керівника ТОВ «Завод Смілянська Хлодня» від 28 серпня 2019 року звільнено з\~ посади завідувача складу з 15 липня 2019 року за прогули по п.4 ст.40 КЗпП України. Копію наказу про звільнення\~ позивач отримав рекомендованим листом - 25 травня 2020 року. За таких обставин, позов подається до суду в місячний термін з дня вручення копії наказу про звільнення. Вказав суду на те, що\~ наказ про звільнення\~ [PERSON] є незаконним і підлягає скасуванню, оскільки в наказі про звільнення вказано, що він був відсутній на робочому місці 16, 19 та 26 липня 2019 року, а тому відповідач по справі звільнив позивача з роботи за прогули. Однак, позивач, в даному випадку не мав змоги перебувати на робочому місці з поважних причин, так як наказом військового комісаріату від 08 липня 2019 року\~\~ [PERSON] прийнятий на військову\~ службу\~ за контрактом. Цього ж дня між позивачем та Міністерством оборони України укладений контракт про проходження військової служби в Збройних Силах\~ України, який набрав чинності 15 липня 2019 року. З\~ 01 серпня 2019 року по 23 березня 2020року [PERSON] брав участь у здійсненні\~ заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях.\~ Зазначив, що відповідно до ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.3,4 ст. 119 Кодексу законів про працю України. Таким чином, за позивачем повинно було зберігатись місце роботи на весь період укладення контракту та проходження військової служби. В зв`язку з незаконним звільненням просив суд\~ поновити [PERSON] на посаді, яку він займав до звільнення. Просив стягнути з відповідача по справі середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 29 серпня 2019 року по день винесення рішення про поновлення на роботі. Крім того, в зв`язку незаконним звільненням позивачу завдано великої моральної шкоди, яка виражається в тому, що він втратив роботу. Його позбавили можливості займатись суспільно-корисною працею та заробляти собі кошти на проживання, що призвело до великих моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя. Відсутність роботи\~ поставило під загрозу існування позивача, так як він не матиме змоги заробляти кошти на лікування, харчування, оплачувати квартплату та комунальні\~ послуги. Невизначеність з роботою дуже гнітюче впливає на психологічний стан позивача, а тому моральну шкоду, завдану мені незаконним звільненням, він оцінює в 10000 грн. Окрім того представник позивача в судовому засіданні просив суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 8100 грн. Представники відповідача позов не визнали та пояснили, що [PERSON] дійсно працював у ТОВ «Смілянська Хлодня» та був звільнений наказом від 28 серпня 2019 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули.\~ Позивача було звільнено зокрема через те, що він був відсутній на робочому місці протягом всього встановленого правилами внутрішнього трудового розпорядку робочого часу з 16 по 28 серпня 2019 року, що підтверджується відповідними актами про відсутність на робочому місці, доповідними записками та табелем обліку робочого часу. Таким чином позивач допустив невиконання трудових обов`язків, допустив невиконання трудових та посадових обов`язків керівника структурного підрозділу, перешкоджав виконанню виробничих завдань підлеглих працівників, фактом відсутності порушив вимоги трудової дисципліни, а відтак вчинив дисциплінарний проступок.\~\~ [PERSON] не повідомив роботодавця про те, що вступив на військову службу та не надав жодних документів, а тому відповідно його було було звільнено з 15 липня 2019 року, останнього робчого дня. Вважають, що звільнення є законним, а роботодавцем дотримано всих умов для з`ясування причин неявки на роботу. Просили суд відмовити у позові у повному обсязі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні поянив, що він знайомий із [PERSON] з липня 2019 року, оскільки вони разом проходили службу у Збройних Силах України. Йому відомо, що [PERSON] звернувся до Смілянського міського ОВК з питанням проходження служби за контрактом. 15 липня 2019 року він у вечірній час підписав контракт та був виданий наказ про зарахування його до складу військової частини та призначено на посаду. Наступного дня він прийшов на службу та повідомив, що йому треба піти на роботу та надати документи, що він відбуває на проходження служби. 29 липня 2019 року [PERSON] було відрядженно в зону АТО для проходження служби. На запитання представника відповідача свідок відповів, що [PERSON] прийшов до 17 год. 30 хв. для оформлення відповідних документів та до цього часу всі необхідні документи було оформленно та підписано контракт. Повідомив свідок про те, що [PERSON] до військомату із попереднього місця роботи приносив характеристику. Він особисто готував наказ про зарахування до списку військової частини та призначення на посаду [PERSON] . Документи, які підтверджують повідомлення роботодавця про те, що [PERSON] був зарахований до списку ОВК та підписав контракт направлялись на місце роботи та зберігаються в Черкаському обласному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки. Зазначив, що особисто він не бачив документів з ТОВ «Смілянська Хлодня», які б свідчили про розірвання трудових відносин з [PERSON] . На запитання представника позивача свідок повідомив, що переліком не передбачено подання документів із місця роботи для підписання контракту на проходження військової служби. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він знайомий з\~\~ [PERSON] з 2017 року, оскільки вони працювали разом на ТОВ «Смілянська Хлодня». Пояснив, що [PERSON] приходив в середині літа зранку на роботу у воєнній формі та заносив документи. Він запитував його чому він так одягнений, а він повідомив, що підписав контракт та йде служити до армії. Повідомляв, що він зайшов на роботу щоб віддати документи юристу, про те що він дійсно йде служити до армії. Він бачив, як позивач передавав юристу товариства якісь документи. На запитання представника відповідача свідок повідомив, що бачив позивача десь 6-7 липня 2019 року. Особисто йому [PERSON] жодних документів не показував. Однак він бачив, як той спілкувався із юристом товариства, але самого змісту розмови він не чув. Він не повідомляв товариство про те, що йому відомо про проходження [PERSON] військової служби. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, пояснення свідків, приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі, зважаючи на наступне. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. При вирішенні питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову. Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин. Позивач в судовому засіданні вказав суду на те, що оскільки він перебував за межами області на військовій службі, він не знав про те, що є звільненим, копію наказу не отримував, доки не звернувся із відповідним лситом до ТОВ «Смілянська Хлодня». З заяви [PERSON] , вбачається, що 08 квітня 2020 року він звернувся до ТОВ «Завод Смілянська Хлодня»\~ з проханням надати наказ про звільнення (а.с.12). З листа ТОВ «Завод Смілянська Хлодня» вбачається, що [PERSON] на його заяву 18 травня 2020 року надано копію наказу про звільнення (а.с.13). З опису вкладення та поштового конверту, дійсно вбачається, що [PERSON] , отримав наказ про припинення трудового договору 25 травня 2020 року. Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд. Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку на оскарження рішення роботодавця про звільнення без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду з пропущеним передбаченим законом терміном, оскільки оскаржуваний наказ про припинення трудового договору отримав 25 травня 2020 року, а до суду звернувся 07 липня 2020 року, що підтверджується відбитком штампу суду (а.с.1). Під час слухання справи, ухвалою судді, визнано пропуск процесуального строку [PERSON] з поважних причин. З копії наказу № 351-К від 28 серпня 2019 року вбачається, що [PERSON] звільнений з 15 липня 2019 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП (за прогули). Причина звільнення: акти відсутності працівника на робочому місці № 16/07, 19/07, 16/07, 19/07 та 26 липня 2019 року, акт за результатами службового розслідування причин відсутності працівника на робочому місці від 28 серпня 2019 року (а.с.14). З копії акту про відсутність працівника на робочому місці № 16/07 від 16 липня 2019 року, вбачається, що він складений про те, що [PERSON] з 08 год. до 17 год. 16 липня 2019 року був відсутній на робочому місці без поважних причин впродовж усього робочого часу (а.с.40). З копії акту про відсутність працівника на робочому місці № 19/07 від 19 липня 2019 року, вбачається, що він складений про те, що [PERSON] з 08 год. до 17 год. 00 хв. 17 липня 2019 року, 18 липня 2019 року, 19 липня 2019 року (а.с.41). З копії акту про відсутність працівника на робочому місці № 26/07 від 26 липня 2019 року, вбачається, що [PERSON] був відсутній на робочому місці без поважних причин 22, 23, 24, 25 липня в продовж усього робочого часу (а.с.42). З акту за результатами службового розслідування причин відсутності працівника [PERSON] на роботі від 28 серпня 2019 року вбачається, що рекомендовано в.о. директора підприємства звільнити з посади завідувача складом [PERSON] відповідно до п. 4 ст. КЗпП України (а.с.43). Як вбачається з листа ТОВ «Смілянська Хлодня» направленого на адресу [PERSON] , йому запропоновано було надати пояснення причин відсутності на робочому місці, який він отримав 30 липня 2019 року особисто, про що зазначено з інформації на сайті Укрпошта (а.с.45). Однак, факт отримання будь яких повідомлень чи наказу про звільнення позивачем [PERSON] заперечується, оскільки 30 липня 2019 року він перебував за межами Черкаської області та виконував бойові завдання під час несення служби у Збройних Силах України. З копії наказу № 27-ОС від 08 липня 2019 року вбачається, що [PERSON] прийнято на військову службу за контрактом строком на\~ 3 роки та призначено водієм електриком ВЧ [NUMBER] (а.с.18). Згідно з наказом № 74 від 15 липня 2019 року [PERSON] приступив до виконання службових обов`язків за посадою з 15 липня 2019 року (а.с.19). Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського та рядового складу [PERSON] було підписано 08 липня 2019 року, з цього ж дня він набрав чинності (а.с.20-21). Факт отримання [PERSON] особисто листа від ТОВ «Смілянська Хлодня» про надання пояснень щодо відсутності на робочому місці, спростовується посвідченням про відрядження, відповідно до якого позивач з 28 липня 2019 року вибув із Черкаського ОВК та 01 серпня\~ 2019 року прибув для проходження служби до в/ч [NUMBER] (а.с.69). Відповідно перебуваючи за межами Черкаської області з 29 липня 2019 року,\~\~\~\~\~ [PERSON] жодним чином, особисто не міг отримати листа 30 липня 2019 року в м. Сміла. Окрім того, факт відрядження для подальшого проходження військової служби 28 липня 2019 року підтвердив і свідок [PERSON] , який вказав, що особисто видавав та підписував наказ про відрядження [PERSON] . Норми права, які застосовує суд. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а частиною першою статті 16 цього Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства. Відповідно до частин першої, шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно із статтею 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема: правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є зокрема Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII(далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. За змістом статті 4 цієї Конвенції тягар доведення законності підстави для звільнення покладається на роботодавця. Згідно з частиною першою та другою статті 235 КЗпП Україниу разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Слід зазначити окремо стосовно неможливості звільнення працівника, який уклав контракт з Міністерством оборони України. Застереження, закріплене у п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та у ч. 3 ст. 119 цього Кодексу щодо неможливості звільнення працівника, призваного під час мобілізації, на особливий період, не залежить від того, на який вид військової служби призваний працівник Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 лютого 2018 року, прийнятої за результатами розгляду справи про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 39 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на час звільнення позивача) було встановлено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою ст. 119 КЗпП України. Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що роботодавець має право звільнити працівника у зв`язку з його призовом на військову службу, крім випадку призову під час мобілізації, на особливий період, коли за таким працівником зберігається місце роботи, посада, компенсується середній заробіток на підприємстві, в якому він працював на час призову. Судом установлено, що позивач прийнятий на військову службу за контрактом на 3 роки (а.с.18). 08 липня 2019 року позивач уклав з Міністерством оборони України контракт про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ на посадах осіб сержантського та рядового складу (а.с. 20-21). Як видно з довідки військового комісара Черкаського ОВК № 6/3/765 від 05 червня 2020 року [PERSON] в періоди з 1 серпня 2019 року по 23 березня 2020 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганських областях (а.с.22). Звільнений позивач був наказом ТОВ «Смілянська Хлодня» від 28 серпня 2019 року, з 15 липня 2019 року, тобто у момент проходження військової служби. Як вказує позивач, він після підписання контракту 08 липня 2019 року, повідомляв ТОВ «Смілянська Хлодня» про те, що відбуває для проходження служби в Зборойних Силах України та надав відповідні документи юристу товариства. Представник відповідача в судовому засіданні факт повідомлення [PERSON] ТОВ «Смілянська Хлодня» про підписання контракту та прийняття на військову службу категорично заперечував та стверджував, що оскільки позивач перебував на роботі останній день 15 липня 2019 року та отримав відповідно заробітну плату по цей день, то він не міг з цього дня перебувати на військовій службі. Відповідно до наданого ним контракту. З оглянутих в судовому засіданні копій табелів обліку використання робочого часу, вбачається, що [PERSON] з 16 липня 2019 року по 28 серпня 2019 року був відсутній на робочому місці (а.с.106,107,108). Згідно письмових пояснень [PERSON] , які завірені начальником штабу 72 окремої механізованої бригади імені чорних запорожців, вбачається, що він за проханням свого брата [PERSON] передав документи щодо його проходження військової служби за контрактом до відділу кадрів ТОВ «Смілянська Хлодня». 24 липня 2019 року близько 13 год.\~\~\~\~\~\~ [PERSON] підійшов до КПП заводу та пояснивши причину свого приходу, зайшов до відділу кадрів товариства та віддав документи юристу заводу, бо вона повідомила, що займається цим питанням. Після чого юрист [PERSON] комусь зателефонувала та почала складати акт прийому документів. В акті вона вказала документи, які він їй передав, а саме: копію контракту, витяг з наказу командира в/ч про зарахування до в/ч та заяву, яку написав брат. Юрист попросила його назвати місце роботи та посаду, однак він відмовився, оскільки прийшов як барат, а не як працівник військомату, після чого він покинув територію заводу (а.с.71,72). Відповідно до листа начальника штабу 3 механізованого батальйону в/ч [NUMBER] \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ № 273/11 від 10 листопада 2020 року свідок [PERSON] перебуває за межами Черкаської області та не має змоги особисто прийняти участь в судовому заіданні (а.с.76). Окрім того, про факт повідомлення ТОВ «Смілянська Хлодня» [PERSON] про підписання контракту та відбуття для проходження військової служби, повідомив в судовому засіданні і свідок [PERSON] .\~ З відповіді [INFO] , наданої на запит адвоката,\~ № 6/1/142 від 22 лютого 2021 року вбачається, що Черкаський обласний військовий комісаріат проінформував ТОВ «Завод Смілянська Хлодня» шляхом надання заяви\~\~ [PERSON] про увільнення з посади начальника складу ТОВ «Завод Смілянська Хлодня» в зв`язку з призовом на військову службу за контрактом, під час дії особливого\~ періоду, відповідно до ст. 119 КЗпП України, витягу з наказу військового комісара Черкаського ОВК від 08 липня 2019 року про прийняття [PERSON] на військову службу за контрактом, під час дії особливого періоду і призначення на посаду водія електрика штабу в/ч [NUMBER] Черкаської області, витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] від 15 липня 2019 року № 74 прозарахування [PERSON] до списків особового складу військової частини [NUMBER] , і приступу до виконання службових обов`язків за посадою, світлокопії контракту [PERSON] про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського та рядового складу (а.с.158-159). Суд звертає увагу і на те, що твердження відповідача про те, що позивач не повідомив товариство про відбуття на військову службу, а тому відповідно його було звільнено за прогул, спростовуються письмовими доказами, які були надані особисто сторною відповідача, а саме. З дослідженого вище, в судовому засіданні, акту про відсутність на робочому місці\~\~\~\~\~\~\~ № 16/07 від 16 липня 2019 року вбачається, що «16.07.2019 року з 08 год.00 хв. до 17 год. 00 хв. [PERSON] завідувач складом був відсутній на робочому місці без поважних причин впродовж усього робочого часу. При цому працівником повідомлено, що з 15 липня 2019 року він вступив на військову службу до Збройних Сил України та має підписаний контракт, який зобов`язується надати підприємству 17 липня 2019 року» (а.с.40). Таким чином, роботодавець складаючи акт про відсутність працівника на робочому місці, у перший день неявки [PERSON] на роботі та відповідно з цього дня він і звільнений в подальшому, знав про те, що [PERSON] вступив на військову службу. Окрім того, з доповідної записки менеджера з персоналу [PERSON] від 16 липня 2019 року вбачається, що з телефонної розмови з працівником їй стало відомо, що останній приступив до військової служби та 15 липня 2019 року має\~ підписаний контракт (а.с.40 зворот). Відповідно до вказаної вище доповідної, судом знову ж встановлено, що товариство було повідомлене про проходження [PERSON] військової служби, однак в порушення вимог законодавства його було звільнено за прогули. Твердження відповідача про те, що позивач перебував на робочому місці 15 липня 2019 року, а тому не міг виконувати умови укладеного контракту, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки в засіданні встановлено, що позивач приступив до виконання службових обовязків з цієї ж дати, а вибув з Черкаської області 28 липня 2019 року. Питання невірного нарахування заробітної плати, а чи її подвійної виплати\~\~\~\~\~\~ [PERSON] , судом не досліджувалось, оскільки це не є предметом розгляду даної справи. Верховний Суд у постанові від 04 лютого 2019 року по справі № 426/11214/17 (провадження № 61-47482св18) надав роз`яснення стосовно дії в Україні особливого періоду та гарантій осіб, які проходять військову службу у цей період. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період. Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49. Таким чином, з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року № 113- VII, який набрав чинності 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року (пункт 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»). Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Позивач [PERSON] уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України. Тому він, як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України. Суд, приходить до висновку, про те, що звільнення позивача із займаної посади було проведено з порушенням вимог статті 119 КЗпП України, тому відповідно до положень\~\~\~\~\~\~ ст. 235 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу. При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього. В рішенні у справі «П`єрсак проти Бельгії» ЄСПЛ зазначив, що він виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому б він перебував, якби не була порушена стаття 6 Конвенції, таким чином підкреслюючи верховенство обов`язку відновлення status quo ante. Оскільки суд прийшов до висновку, що звільнення [PERSON] відбулось в порушення вимог КЗпП України, тому наказ про його звільнення від 28 серпня 2019 року слід визнати незаконним та скасувати, а позивача необхідно поновити на роботі задля відновлення становища у якому він перебував до звільнення. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача щодо визнання незаконним та скасування наказу про звільнення є обґрунтованими, а відтак його належить поновити на раніше займаній посаді завідувача складу Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Смілянська Хлодня» з моменту фактичного звільнення 16 липня 2019 року, оскільки 15 липня 2019 року був останній робочий день позивача та відно до дослідженого вище табелю робочого часу він отримав заробітну плату по 15 липня 2019 року включно. Що стосується вимог про стягнення середнього заробітку, суд зазначає наступне. Середній заробіток працівника визначається відповідно достатті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100\~ (далі - Порядок). Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Позивача було звільнено в серпні 2019 року, а тому під час розрахунку середнього заробітку суд виходить з виплат за червень та липень 2019 року. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацами першим, третім пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8. Порядку). Згідно довідки про середній заробіток, виданої ТОВ «Завод Смілянська Хлодня» середньоденна заробітна плата працівника\~ [PERSON] , який працював завідувачем складу в розрахунку на 1 робочий день становить 976 грн. 79 коп. (а.с.16). Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що середньоденна заробітна плата позивача становить: 976 грн. 79 коп., який і бере до розрахунку для стягнення заборгованості за час вимушеного прогулу. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 29 серпня 2019 року по 14 квітня 2019 року, відповідно суд приходить до висновку про необхідність стягнення середнього заробітку за період вказаний позивачем. З 29 серпня 2019 року (наступний день після винесення наказу про звільнення позивача) по 14 квітня 2021 року включно, число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком, становить 409 днів. Таким чином, середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача становить 399507 грн. 11 коп. (409х976.79). Суд також зазначає, що справа про поновлення на роботі розглядалась в суді першої інстанції понад один рік. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпПУ якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи, що тривалий розгляд справи був зумовлений в переважній більшості клопотаннями відповідача про відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе стягнути середній заробіток у повному обсязі. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначені суми без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»). Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно ізстаттею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому,за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Мотивуючи вимогу про стягнення моральної шкоди, [PERSON] посилався на те, що працюючи на ТОВ «Смілянська Хлодня» завжди сумлінно виконував свої посадові обов`язки, немав зауважень до своєї роботи, не притягувався до дисциплінарної відповідально (окрім спірного наказу), відбуваючи на службу до лав Збройних Сил України, він мав повну впевненість того, що після закінчення контракту повернеться на попередне місце роботи та продовжить звичне життя. Однак після того, як він дізнався про своє незаконне звільнення він прикладав непомірно важкі додаткові зусилля для організації свого життя і побуту, був змушений шукати роботу, звертатись до юристів для підготовки документів до суду, ніс душевні хвилювання від ситуації яка склалась.\~ Вказував, що такі обставини призвели до його моральних страждань, які він оцінив в розмірі 10000 грн. Зважаючи на порушення відповідачем прав [PERSON] , суд дійшов висновку про наявність моральної шкоди, яку було спричинено позивачу роботодавцем, та беручи до уваги втрати немайнового характеру, які зазнав позивач, зміни, які відбулись в житті позивача, витрачений час на відновлення життєвих зв`язків, наслідки, що наступили, вважає, що розмір компенсації моральної шкоди в сумі 10000 грн. відповідає засадам виваженості, справедливості та співмірності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Смілянська Хлодня» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, підлягає до задоволення. Окрім того, позивач в судовому засіданні просив суд стягнути з відповідача на його користь понесені ним витрати на правову допомогу в сумі 8100 грн. Згідно ст. 137 ЦПК України, Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивач, як на підтвердження понесення ним витрат на правову допомогу надав до суду детальний опис виконаних робіт згідно договору про надання правничої допомоги та квитанцію до прибуткового касового ордеру б/н від 15 квітня 2021 року, відповідно до яких [PERSON] сплатив адвокату Топору І.О. 8100 грн. за правову допомогу. Оскільки позов підлягає до задоволення, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на правову допомогу в сумі 8100 грн. Відповідно довимог ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з у рахуванням звільнення позивача від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4935 грн. 87 коп. (як за одну вимогу немайнового характеру та одну майнового 1% від суми позову). П. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України вказує на те, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Відповідно рішення щодо стягнення заробітної плати за один місця та поновлення на роботі позивача підлягає до негайного виконання.

Outcome: approved