Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.05.2007 року [NUMBER], виданого і зареєстрованого Виконавчим комітетом Косівської міської ради на підставі рішення № 44-6 від 28.03.2007 року, а також Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14763696 від 03.06.2007 року, він є власником будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровані: його дочка [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] , племінник [PERSON] , також в будинку проживає, але не зареєстрована його дружина [PERSON] . Натомість, його племінник [PERSON] з вересня 2020 року у зазначеному будинку на проживає, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов життя від 27.01.2021 року, не бере участі в утриманні житла, особистих речей в будинку не має, ні на що не претендує, не здійснює співрозмірну оплату комунальних послуг всупереч обов`язків, передбачених ст.156 ЖК України. Із [PERSON] він не укладав договір найму житлового приміщення і не пов`язаний із ним жодними усними домовленостями щодо реєстрації та права користування спірним житловим приміщенням. Реєстрація відповідача у його будинку створює перешкоди у користуванні житловою площею, а саме: плату за комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідача проводить позивач, повноцінно скористатися субсидією по оплаті комунальних послуг він не може. [PERSON] у вересні 2020 року виїхав на роботу за кордон, та з його слів, повертатися в Україну не планує, попередньо залишив нотаріально-посвідчену довіреність на представництво його інтересів, однак звернувшись до Центру надання адміністративних послуг Косівської РДА, позивач отримав відмову, так як для зняття з реєстрації потрібна особиста присутність відповідача або його паспорт громадянина України, тому позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Позивач подав суду заяву із проханням розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, повідомлений про день та час розгляду справи своєчасно та належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи та/або відзив на позов до суду не подавав. Отже, суд вважає за можливе в порядку ст.280 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою Косівського районного суду від 05.02.2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. На підставі даної ухвали відповідачу було надано термін для подачі відзиву або інших клопотань пов`язаних із розглядом даної позовної заяви. Відповідачем не було надіслано до суду будь-яких клопотань. Перешкод для здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами судом не встановлено. За вказаних обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює, що відповідає ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги підставними, доведеними та такими, що підлягають до задоволення з нижче наведених підстав. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15.05.2007 року [NUMBER], виданого і зареєстрованого Виконавчим комітетом Косівської міської ради на підставі рішення № 44-6 від 28.03.2007 року (а.с.10), витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14763696 від 03.06.2007 року (а.с.9). Згідно акта обстеження матеріально-побутових умов життя від 27.01.2021 року [PERSON] зареєстрований у буд. [ADDRESS] у господарстві [PERSON] , але фактично там не проживає (а.с.8). [PERSON] зареєстрований у спірному будинку з дозволу [PERSON] , але не проживає у ньому з вересня 2020 року, оскільки, зі слів позивач - виїхав на постійне місце проживання за кордон. У відповідності до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.322 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. А згідно вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 156 ЖК та статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.20216 року, справа №6-709цс16. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивача, не веде з ним спільне господарство та не проживає у будинку позивача за адресою: [ADDRESS] . За ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі за текстом - «Закон») місцем проживання - житло, розташоване на території адміністративно - територіальної одиниці, в якому особа проживає. За змістом ст.6, п.2 ч.1 ст.7 Закону особа зобов`язана зареєструватися за місцем проживання, підставою для зміни місця реєстрації може бути рішення суду про втрату права користування житлом. Спірний будинок не є, у розумінні вказаного закону, місцем проживання відповідача, тому він підлягає зняттю з реєстрації у цьому будинку. Згідно правового висновку, висловленого у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 235/9835/15-ц (провадження № 61-8142св18): Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі вселилися в будинок і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Судом встановивлено, що відповідач користувався спірним будинком під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, тому наявні правові підстави для визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, яке належить позивачу на праві власності, набутому в установленому законом порядку. Таким чином, враховуючи наведені обставини, суд вважає, що відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . На підставі ст. ст. 64, 71- 72, 107, 156 Житлового Кодексу України, ст.ст. 317, 319, 321, 386, 391, 405 ЦК України та

Outcome: approved