Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі - продажу від 10 червня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Даньшиною К.І. 10 червня 2003 року було зареєстровано право власності на вказану квартиру, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.06.2003 року № 745385. На сьогоднішній день [PERSON] зареєстрований та проживає за вказаною адресою. Також, у спірній квартирі зареєстровано місце проживання відповідачів [PERSON], [PERSON] Вважає, що у відповідачів відсутні правові підстави для проживання в зазначеній квартирі. Добровільно знятись з реєстрації відповідачі не бажають, у вказаній квартирі з кінця 2013 року не проживають, їхніх особистих речей в квартирі немає. Позивач несе витрати по оплаті комунальних послуг та користування жилим приміщенням. У судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали у повному обсязі, підтвердили фактичні обставини, викладені у позові, просили його задовольнити та ухвалити заочне рішення по справі. Відповідачі, представник третьої особи в судове засідання не з'явились, про місце, день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідачів, повідомлених належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що в справі є достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача, на підставі наданих доказів, в межах заявлених позовних вимог, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши думку позивача та його представників, свідків, дослідивши докази у справі в їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні ним правовідносини. Згідно договору купівлі - продажу від 10 червня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Даньшиною К.І. за № 1-1291, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. (а. с.11-12). Віповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 745385 від 10.06.2003 року, власником квартири за адресою: [ADDRESS], є [PERSON] (а.с.13). Згідно довідки Комунального підприємства «Жилкомсервіс», у вищевказаній квартирі зареєстровані: власник [PERSON] з 2003 року, дружина [PERSON] з 2006 року, виписана з 26.06.2014 року, дочка [PERSON] з 2012 року. (а.с.10). Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19.12.2013 року, шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], був розірваний. (а.с. 14-15). Допитані у судовому засіданні свідки пояснили, що [PERSON] є чоловіком рідної доньки позивача, а [PERSON] є приятелем [PERSON] [PERSON] та [PERSON] знайомі їм як колишня дружина позивача та її донька. Точної адреси проживання [PERSON] вони назвати не можуть, однак, коли [PERSON] та [PERSON] останнім часом відвідували позивача за місцем проживання, відповідачів та їх особистих речей у квартирі вони не бачили, з якого саме часу та протягом якого періоду часу відповідачі відсутні за місцем проживання позивача свідки точно пояснити не можуть. Таким чином, [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS], місце проживання відповідачів зареєстровано за вказаною адресою та вони мають право користування жилим приміщенням як колишні члени родини власника житла. Право громадян на житло передбачено ст. 1 Житлового кодексу України. Коментована стаття відповідно до ст.ст. 47, 48 Конституції України закріпляє це право громадян, як найважливіше соціально-економічне право. Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону. Згідно вимог ч. 4 і ч. 5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Посилаючись на ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно зі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.4 цієї ж статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Згідно з нормами ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, проаналізувавши встановлені під час розгляду обставини, оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв'язку, враховуючи, що відповідно до ст. 47 Конституції України кожна особа має право на житло, положення ст. 71 ЖК України, ст. 405 ЦК України, наявності обставин для визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, судом не встановлено, а також з підстав недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування підтвердження факту непроживання відповідачів у спірній квартирі понад шість місяців, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed