Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання, в розмірі 100\~000,00 грн. В обґрунтування своїх доводів позивач в позові зазначив, що перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював з 26.07.1996 р. по 29.02.2020 року на посаді (професії) «агломератника» в агломераційному цеху. З 01.03.2020 року [PERSON] не працює на ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності. Робоча професія «агломератника» агломераційного цеху вважається особливо шкідливою з особливо важкими умовами праці та відповідає критеріям Списку №\~1. Відповідно до Медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання від 18.06.2020 №\~851 [PERSON] встановлені наступні захворювання професійного характеру: вібраційна хвороба першої-другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом, з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях у поєднанні з полірадикулопатією попереково-крижовою (L5-S1) та шийною (С5-С7), з вираженими статико-дінамічними порушеннями, з двостороннім плечолопатковим періартрозом (ПФ другого ступеня), остеоартрозом в поєднанні з періартрозами, ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) і колінних (ПФ першого-другого ступеня) суглобів, з больовим синдромом, нейросерсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху). 17.07.2020 р. було складено акт розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4, за яким встановлено, що захворювання виникло внаслідок тривалого стажу роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ПАТ «Запоріжсталь» та відсутності правових підстав переведення на іншу роботу у зв`язку з відсутністю скарг на стан здоров`я під час проходження хворим періодичних медичних оглядів. Причиною виникнення професійного захворювання зазначено: наявність на робочому місці агломератника ПАТ «Запоріжсталь» шкідливих виробничих факторів: шум 89-93,2 дБА при гранично допустимому рівні 80 дБА, залізний агломерат 50,4-220,5 мг/м3 при гранично допустимій концентрації 4,05 мг/м3, вібрація загальна 94,4-99,0 дБ при гранично допустимому рівні 92 дБ. Внаслідок отриманих професійних захворювань позивач неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні. Висновком МСЕК від 10.08.2020 р. позивачу встановлено 55% втрати працездатності та третя група інвалідності. На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь у якості відшкодування моральної шкоди 100000 гривень. В судовому засідання позивач та його представник позов підтримали та надали пояснення, аналогічні викладеним в позові. Представник відповідача не визнав позовні вимоги у повному обсязі, надавши суду відзив на позовну заяву (а.с.29-36) та заперечення на відзив на позовну заяву (а.с.73-75), зазначивши, що позивач працюючи на підприємстві, був обізнаний про шкідливі фактори, що присутні на його робочому місці, та добровільно, без примусу виконував доручену йому роботу тривалий час починаючи з 22.07.1996 р. по 28.02.2020 року. Крім того [PERSON] кожен рік проходив періодичний медичний огляд. За результатами оглядів медичний заклад надавав довідки відповідно до яких, працівник [PERSON] був визнаний придатним до роботи за професією агломератник. Жодної інформації щодо виявлення початкових стадій професійних захворювань, довідки не містять, також відсутні рекомендації відносно позивача про необхідність проходження додаткових обстежень або лікування. 27.02.2020 р. [PERSON] подав заяву про звільнення його за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Тобто, протягом роботи позивача та на момент його звільнення з роботи, відсутні будь-які докази наявності в нього професійних захворювань. Проте, у позовній заяві [PERSON] вказав, що протягом багатьох років, він систематично хворів, вже у 2000 році йому поставили діагноз люмбалгія, яка в подальшому посилювалась, а у 2016 році у позивача було виявлено нейросенсорну приглухуватість. Вищенаведене свідчить, що позивач добровільно, без примусу, працюючи у шкідливих умовах та усвідомлюючи можливі наслідки їх впливу на здоров`я, свідомо приховував від лікарів, що проводили періодичні медичні огляди, та від роботодавця наявність ознак початкової стадії професійного захворювання, добровільно продовжував працювати у шкідливих для здоров`я умовах, що призвело до часткової втрати ним працездатності та моральних страждань. Крім того позивачем не зазначено, які саме дії/бездіяльність відповідача призвели до моральних страждань позивача та не визначено причинний зв`язок між цими діями та спричиненою шкодою. Згідно п.3.8. Колективного договору, прийнятого на конференції трудового колективу «Товариство не несе відповідальність за стійке погіршення стану здоров`я працівників, що спричинило втрату працездатності, в тому числі часткову, в результаті роботи понад установлений період в шкідливих умовах і особливо шкідливих умовах праці, на посадах і професіях, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення за Списками №\~1, №\~2, затвердженими відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення». Таким чином відповідач вважає, позовну заяву необґрунтованою та безпідставною, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем з 22.07.1996 р. по 28.02.2020 року на посаді (професії) «агломератника» в агломераційному цеху, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.5-6). Відповідно до копії Медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання від 18.06.2020 №\~851 [PERSON] встановлені наступні захворювання професійного характеру: вібраційна хвороба першої-другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом, з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях у поєднанні з полірадикулопатією попереково-крижовою (L5-S1) та шийною (С5-С7), з вираженими статико-дінамічними порушеннями, з двостороннім плечолопатковим періартрозом (ПФ другого ступеня), остеоартрозом в поєднанні з періартрозами, ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) і колінних (ПФ першого-другого ступеня) суглобів, з больовим синдромом, нейросерсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху) (а.с.8-9). 17.07.2020 р. було складено акт розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4, за яким встановлено, що захворювання виникло внаслідок тривалого стажу роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ПАТ «Запоріжсталь» та відсутності правових підстав переведення на іншу роботу у зв`язку з відсутністю скарг на стан здоров`я під час проходження хворим періодичних медичних оглядів. Причиною виникнення професійного захворювання зазначено: наявність на робочому місці агломератника ПАТ «Запоріжсталь» шкідливих виробничих факторів: шум 89-93,2 дБА при гранично допустимому рівні 80 дБА, залізний агломерат 50,4-220,5 мг/м3 при гранично допустимій концентрації 4,05 мг/м3, вібрація загальна 94,4-99,0 дБ при гранично допустимому рівні 92 дБ (а.с.11-13). Висновком МСЕК від 10.08.2020 р. позивачу встановлено 55% втрати працездатності та третя група інвалідності безстроково (а.с.10). Згідно копій карт умов праці агломератника агломераційного цеху ПАТ «Запоріжсталь» №01-0205, №01-0289, №01-0400, умови праці на робочому місті 010020 відносяться до особливо шкідливими та особливо важкими, що відповідає показникам Списку №1 (а.с.47-52). Отже, внаслідок професійного захворювання позивач змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, у зв`язку із чим було порушено його нормальні життєві зв`язки. Статтею 153 Кодексу Законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним органу. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв`язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), згідно з ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За змістом ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Оскільки на час звернення позивача до суду Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не передбачено обов`язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відшкодовувати потерпілому та членам їх сімей моральну шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець згідно з правилами ст. 1167, 1168 ЦК України. Внаслідок отриманого професійного захворювання позивач змушений тривалий час знаходитися на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, не може вести активний спосіб життя, зміни у життєвих відносинах викликають у нього моральні страждання, він переносить фізичні страждання. Отримане позивачем професійне захворювання призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Відповідно до ст. 23 ЦК України, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, окрім глибини фізичних та душевних страждань, має також враховувати характер правопорушення, форму та ступінь вини особи, яка завдала моральну шкоду, а також інші обставини, які мають істотне значення. При цьому згідно п.3 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності в розмірі 55%, безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, потребу в забезпеченні лікарськими засобами, виробами медичного характеру, а також період праці на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів на протязі 23 років 7 місяців. За таких обставин, з урахуванням вимог ст.23 ч.3 ЦК України, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 60000,00 грн. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі, передбаченому Законом України «Про судовий збір», що складає 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial