Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що з 01 березня 2003 року по 17 липня 2007 року він мешкав в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. 06 лютого 2004 року він придбав за власні кошти однокімнатну квартиру [ADDRESS]. В свою чергу відповідачка придбала на своє ім'я двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Після розлучення, яке відбулося 17 липня 2007 року, він запропонував відповідачці звільнити його квартиру, оскільки він бажає перевезти туди свого хворого сина, який не може з відповідачкою проживати на однієї площі, оскільки вона провокує сина на конфлікти, та пересититися у належну їй квартиру, на що остання відмовляється це робити. В зв'язку з чим він змушений звернутися до суду, з позовом про виселення відповідачки з однокімнатної квартири [ADDRESS] до двокімнатної квартири [ADDRESS], яка належить відповідачці на праві приватної власності. В судовому засіданні позивач [PERSON] зменшив позовні вимоги, оскільки як стало відомо відповідачка дійсно придбала за власні кошти двокімнатну квартиру [ADDRESS], але оформила її на свою доньку [PERSON], яка має двох неповнолітніх дітей і ніде не працює, інших коштів на придбання житла в м. Генічеську не має. Таким чином, відповідачка сама погіршила свої житлові умови, оформивши договір купівлі-продажу квартири на свою доньку і тому вона підлягає лише тільки виселенню з належній йому однокімнатної квартири [ADDRESS]. [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю однокімнатної квартири [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 березня 2003 року та під час шлюбу 06 лютого 2004 року придбали за спільні кошти квартиру [ADDRESS], договір купівлі-продажу по обоюдній згоді оформили на [PERSON]. На теперішній час [PERSON] хоче її висилити зі спірної квартири, мотивуючи це тим, що придбав дану квартиру на особисті кошти, що не відповідає дійсності, в зв'язку з чим, вона змушена звернутися до суду з даними позовними вимогами, просить спірну квартиру визнати їх спільною сумісною власністю, а в задоволенні позову [PERSON] відмовити. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] наполягають на задоволенні зменшених позовних вимог, посилаючись на підстави викладені в позові, а також на докази досліджені в судовому засіданні та покази свідків, які підтвердили той факт, що [PERSON] придбав спірну квартиру на власні кошти. Зустрічний позов відповідачки [PERSON] не визнали в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] первісний позов [PERSON] не визнали в повному обсязі, на задоволенні свого позову наполягають, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та докази досліджені в судовому засіданні та покази свідків, наполягаючи на тому, що спірна квартира придбана за час шлюбу та на спільні кошти подружжя, внаслідок чого є їх спільною сумісною власністю. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи приходить до наступного. Згідно ст.ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, установленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 01 березня 2003 року по 17 липня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу 06 лютого 2004 року придбали квартиру [ADDRESS], договір купівлі-продажу якої оформили на чоловіка [PERSON] (а.с. 7-8). 17 липня 2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а.с.9), але до теперішнього часу вони зареєстровані та проживають на одній площі в спірній квартирі [ADDRESS] (а.с. 10-11). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини,чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. З цього випливає, що у разі незгоди одного з подружжя з такою презумпцією і звернення до суду з вимогою про визнання за ним права особистої власності на певну річ, на ньому лежатиме тягар доказу протилежного. Презумпцію спільності майна можуть спростувати докази в тому числі і про придбання речі за рахунок коштів, одержаних від продажу особистого майна. Позивач [PERSON] та його представник в судовому засіданні не довели, що спірна квартира придбана ним за особисті кошти, належних та неспростовних доказів на обґрунтування своїх вимог не надали. Так, посилання позивача на те, що він продав належну йому квартиру [ADDRESS] в 2003 році та за ці кошти придбав спірну квартиру, спростовується витребуваним судом за його запитом договором дарування від 30 жовтня 2003 року, згідно якого він [PERSON] подарував вищезгадану квартиру [PERSON] (а.с. 68). При цьому суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передавти в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Крім того, ствердження позивача, про те, що він за довіреністю отримував за колишню дружину грошові кошти в відділенні ощадбанку, на які утримував теперішню дружину [PERSON] та себе, а також використав їх для придбання спірної квартири, також нічим не доведені. Ухвалою суду від 12 лютого 2014 року (а.с. 42) була витребувана дана інформація, але Генічеське відділення АТ «Ощадбанк» без даних необхідних для ідентифікації клієнта (вкладника), а саме: паспортні дані та/або довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру та/або номер рахунку та/або номер вкладу та реквізити договору на відкриття рахунку таку інформації надати не може, позивач та його представник суду її не надали та судом вичерпані всі можливості для отримання даної інформації. На доведення своїх вимог позивач [PERSON] та його представник представили суду лише покази свідків, які суд оцінює критично та не приймає як належний доказ, виходячи з наступного. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що є добрими знайомими [PERSON] та в курсі придбання ним спірної квартири: в 2002 -2003 роках, точної дати не пам'ятають, він продав належну йому квартиру та придбав за ці кошти спірну квартиру, в якій на теперішній час вони проживають, при чому він самостійно добудував прибудову до неї, ніякого відношення до придбання та добудови даної квартири відповідачка [PERSON] не має, вона взагалі з'явилася пізніше. При чому свідки не змогли пояснити коли [PERSON] одружився з [PERSON] та коли вони почали вести спільне господарство та проживати в даній квартирі. Дані покази спростовуються дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме договором дарування попередньої квартири. Крім того, в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON], які підтвердили той факт, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом в цій спірній квартирі, разом вели господарство, мали дужі добрі сімейні стосунки. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] не довів суду того, що спірну квартиру він придбав за особисті кошти. Навпаки, суд приходить до висновку, що спірна квартира придбана сторонами в період зареєстрованого шлюбу, під час сумісного проживання та ведення спільного господарства та є спільною сумісною власності сторін відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, що в судовому засіданні позивачем не спростовано. Тому, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання спірної квартири їх спільною сумісною власністю. Стовно обґрунтувань позивача щодо позовних вимог про виселення відповідачки зі спірної квартири то суд приходить до наступного. Зміст статті 109 Житлового кодексу України передбачає виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом, може проводиться добровільно або в судовому порядку, з одночасним наданням іншого постійного жилого приміщення. Стаття 116 Житлового кодексу України передбачає, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, в тому числі систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Так, в судовому засіданні позивач та його представник на обґрунтування своїх вимог щодо виселення відповідачки зі спірної квартири посилаються на те, що відповідачка в добровільному порядку не звільняє спірну квартиру, а він бажає перевести свого хворого сина, який жодним чином не може знаходиться в одному приміщенні з відповідачкою, оскільки вона провокує сина на конфлікти, завдяки чому у нього відбувається нервовий зрив і він вимушений тримати його в спеціальній лікарні. Але, жодного доказу того, що відповідачка систематично порушує правила сумісного проживання з іншими співмешканцями даної житлової площі, що роблять неможливе сумісне їх проживання, позивачем не надано, так саме і те що до неї з приводу цього застосовувалися заходи громадського впливу, які виявилися безрезультатними, також доказів суду не представлено. Крім того, посилання позивача на те, що відповідачка, самостійно погіршила свої житлові умови тим, що здійснила продаж власної квартири в м. Запоріжжя та за ці кошти придбала квартиру [ADDRESS] (а.с. 39-40) та оформила на свою доньку, при чому вони до цього домовилися про те, що кожний продає свої квартири та придбає за власні кошти інші, кожний сам собі, нічим не підтверджено та спростовується дослідженими доказами в судовому засіданні. Шлюбний договір, який врегульовує майнові та інші питання подружжя між ними не укладався. Крім того, враховуючи те, що в судовому засіданні встановлено, що дана спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, то підстав виселення відповідачки з неї не має, оскільки фактично спірна квартира належить їй на праві спільної сумісної власності та ніхто не може бути позбавлений права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача щодо виселення відповідачки зі спірної квартири, тому позовні вимоги за таких обставин задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: approved