Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів на неповнолітню дитину. Позов мотивовано тим, що 01.07.2011 року сторони зареєстрували шлюб у м. Вінниці. За час шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.12.2014 року шлюб у сторін було розірвано. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.09.2015 року ухвалено рішення, відповідно до якого було вирішено стягувати з [PERSON] щомісячно аліменти в розмірі 1\\6 частки його заробітку але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання сина [PERSON] на користь [PERSON] починаючи з 26.06.2015 року до повноліття дитини. Саме таке рішення було винесено судом з тих підстав, так як відповідач також мав на утриманні ще одного сина - [PERSON] , [INFO] . Однак [PERSON] вже виповнилось 18 років і позивач вважає, що має право претендувати на стягнення не 16%, а 25 % частки його заробітку( доходів), як сплату аліментів на утримання нашого сина [PERSON] . Відповідач є військовим пенсіонером, отримує щомісячно пенсію, тому має матеріальну можливість сплачувати на утримання дитини аліменти. Просить з більшити розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] , [INFO] , на користь позивача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , визначивши розмір аліментів у розмірі 1\\4 частки його заробітку але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з моменту звернення до суду до повноліття дитини. Ухвалою суду від 13.09.2021року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання представник позивача не з`явився надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав, заперечував щодо стягнення витрат на правову допомогу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 01.07.2011 року сторони зареєстрували шлюб у м. Вінниці. За час шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.12.2014 року шлюб у сторін було розірвано. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.09.2015 року ухвалено рішення, відповідно до якого було вирішено стягувати з [PERSON] щомісячно аліменти в розмірі 1\\6 частки його заробітку але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання сина [PERSON] на користь [PERSON] починаючи з 26.06.2015 року до повноліття дитини. Між сторонами виникли правовідносини, врегульовані нормами СК України, зокрема, в частині обов`язку батьків утримувати дитину. Згідно положень ст. ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч.2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України - батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Згідно ст. 8 ЗУ «Про охоронну дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з положеннями ст. ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р. № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України. Згідно з роз`ясненнями, які викладені у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про збільшення розміру аліментів положеннями ст. 192 СК України, вказує на збільшення потреб дитини, що потребує значних витрат. Суд звертає увагу, що вказані обставини в їх сукупності ведуть до зміни (погіршення) матеріального становища позивача (при незмінному розмірі аліментів, що сплачуються відповідачем), що в свою чергу є обставиною, що може бути підставою для зміни розміру аліментів. Інших підстав, визначених ст. 192 СК України, позивачем не зазначено та доказів не надано. Таким чином, враховуючи встановлені обставини про зміну матеріального стану сторін, суд дійшов висновку про наявність підстав для зміни розміру аліментів. При визначені їх нового розміру суд враховує положеннями ст. 182 СК України, відповідно до яких передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, інші обставини, що мають істотне значення; розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Визначаючись з розміром аліментів, суд враховує обов`язок обох батьків утримувати дитину до її повноліття, розмір гарантованого законодавством України прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, те, що відповідач здорова особа та має можливість, враховуючи його дохід, і погоджується в певній мірі надавати матеріальну допомогу, а дитина потребує такої допомогу. Тому, суд, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дитини, встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, вважає розумним та справедливим та обґрунтованим визначити розмір аліментів на утримання дитини в розмірі 1 /4частки від усіх видів доходу відповідача, щомісячно. Суд також зауважує, що визначений розмір аліментів також не є незмінним і в разі надалі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів (частина перша статті 192 СК України). Сплата аліментів при визначеному новому розмірі проводиться з дня набрання рішення законної сили (п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави 908,00 грн судового збору. Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд вважає за необхідне в цій частині відмовити, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таку правову позицію щодо застосування норм права висловив Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року по справі № 552/2145/16-ц. На підтвердження понесених витрат, представником позивача було надано лише ордер серії ВН 3090829. Однак, позивачем та її представником не надано суду доказів про оплату вказаних витрат, а саме не надано документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), договору про надання правової допомоги та акту виконаних робіт, а тому в задоволені вимог про стягнення з відповідача 5000,00грн. у відшкодування витрат на правову допомогу слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial