Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПП «Спецавтотранс» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги наступним. Він перебував з відповідачем у трудових правовідносинах з 01 травня 2010 року, виконував роботи по ремонту, прибиранню сміття та нагляду за меморіальним комплексом «Савур Могила». На протязі 2013 року у позивача з директором підприємства склались складні взаємовідносини. З 13 грудня 2013 року на час звернення до суду позивач знаходиться на лікарняному. 18 грудня 2013 року директор відповідача повідомив позивача про його звільнення з 15 грудня 2013 року за п. 7 ст. 40 КЗпП України, запропонував забрати трудову книжку. 19 грудня 2013 року [PERSON] з'явився до відповідача, із трудової книжки він дізнався, що його звільнено на підставі наказу № 23 від 15 грудня 2013 року, при цьому цей наказ про звільнення йому надано не було, а надано фотокопію наказу № 22 від 12 грудня 2013 року, згідно з яким його звільнено за п.п. 3, 7 ст. 40 КЗпП України. Вважає таке звільнення безпідставним - порушень трудової дисципліни він не допускав, на робочому місці в стані алкогольного сп'яніння не був, на час звільнення перебував на лікарняному. Незаконним звільненням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що після звільнення ним втрачено нормальні життєві зв'язки, він докладає додаткових зусиль для організації життя, в трудовій книжці позивача зроблено невірний запис, друзі та колеги по роботі почали називати його алкоголіком. Просив скасувати наказ № 23 від 15 грудня 2013 року про звільнення позивача за п. 7 ст. 40 КЗпП України; поновити його на посаді наглядача ПП «Спецавтотранс» з 15 грудня 2013 року; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та грошову суму у відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та пояснив наступне. На протязі роботи позивача між ним та керівником підприємства склались неприязнені стосунки. Позивач виконував свої посадові обов'язки, спиртними напоями не зловживав. Про звільнення дізнався 18-19 грудня 2013 року. 14 грудня 2013 року директор підприємства повідомив позивача, що його буде звільнено за статтею, на що останній сказав, що він на лікарняному. В наказі про звільнення позивач не розписувався. [PERSON] писав заяву про звільнення за власним бажанням від 15 грудня 2013 року, яку мотивував неможливістю виконувати роботу за станом здоров'я. Звільнити його позивач просив саме з 15 грудня 2013 року. В особовій картці позивач розписувався, коли в ній не було запису про його звільнення за ст. 38 КЗпП України. В трудовій книжці зроблено запис про звільнення [PERSON] за п. 7 ст. 40 КЗпП України, що не відповідає дійсності. До звернення до суду був згоден про зміну запису в трудовій книжці із зазначенням підстави - за власним бажанням. На даний час просить поновити його на роботі. Внаслідок запису в його трудовій книжці позивач морально страждає - над ним сміються люди. Просив поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку та грошову суму у відшкодування моральної шкоди. Представники позивача позовні вимоги не визнали з наступних підстав. Позивач 15 грудня 2013 року подав заяву про звільнення з підприємства в зв'язку із неможливістю виконувати роботу за станом здоров'я. На підставі вказаної заяви [PERSON] було звільнено по ст. 38 КЗпП України. В трудовій книжці запис про звільнення за п. 7 ст. 40 КЗпП України було зроблено помилково, при наданні позивачем трудової книжки вказаний запис буде визнано недійсним та зроблено запис про звільнення за ст. 38 КЗпП України. Враховуючи законність звільнення [PERSON], відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Ознайомлюватися з наказом про звільнення та отримувати його копію позивач відмовився сам. Просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Судом в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до ст. 5-1 К3пП України держава гарантує правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу i незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Наказом від 01 травня 2010 року № 21 [PERSON] було прийнято в ПП «Спецавтотранс» на посаду наглядача з 01 травня 2010 року. Згідно із наказом ПП «Спецавтотранс» від 12 грудня 2013 року № 22 «Про порушення трудової дисципліни на робочому місці та невиконання посадової інструкції» [PERSON] було звільнено з займаної посади за невиконання посадової інструкції, невиконання доручень директора та розпивання спиртних напоїв за п.п. 3, 7 ст. 40 КЗпП України з 15 грудня 2013 року. Відповідно до листка непрацездатності серії АГК № 594266 [PERSON] перебував на амбулаторному лікуванні з 13 грудня 2013 року по 20 грудня 2013 року. 15 грудня 2013 року ПП «Спецавтотранс» було видано наказ № 23 «Про порушення трудової дисципліни на робочому місці та невиконання посадової інструкції», відповідно до якого [PERSON] було звільнено за неодноразові порушення посадової інструкції відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України. В цей же день [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про звільнення його з 15 грудня 2013 року в зв'язку із неможливістю виконувати роботу за станом здоров'я. На підставі вказаної заяви відповідачем було змінено підставу звільнення відповідача - з п. 3 ст. 40 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України. У відповідності із особовою карткою [PERSON] останнього звільнено за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням згідно із доповненням до наказу № 23 від 15 грудня 2013 року. Також в особовій картці вказано, що [PERSON] трудову книжку отримав 15 грудня 2013 року. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Законом не заборонено застосовувати скорочені строки попередження про звільнення з роботи, якщо це обумовлено неможливістю працівника продовжувати роботу. Як вбачається з матеріалів справи, пояснень позивача, він 15 грудня 2013 року власноруч написав заяву про його звільнення з роботи з 15 грудня 2013 року в зв'язку із неможливістю виконувати роботу за станом здоров'я. [PERSON] самостійно було визначено причину та строк звільнення. Дії роботодавця свідчили про його згоду на звільнення позивача за власним бажанням у вказаний ним строк, про що було внесено відповідні зміни до наказу про звільнення [PERSON] Працівник має право повідомити адміністрацію про звільнення за ст. 38 КЗпП України не тільки під час роботи, а і під час перебування у черговій відпустці, виконання державних або суспільних обов'язків, хворобі, перебуванні на навчанні, військових зборах, а також в період проходження іспитового строку. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] правомірно звільнено за ст. 38 КЗпП України, однак зазначає про необхідність відповідача внести відповідні записи у трудову книжку позивача, вказавши підстави звільнення відповідно до наказу від 15 грцдня 2013 року № 23 - за ст. 38 КЗпП України. Як вбачається з пояснень представників відповідача та матеріалів справи, належні при звільнені [PERSON] суми в розмірі 2 668,11 грн. відповідачем були нараховані та виплачені позивачу. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди проводиться працівнику, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В зв'язку із тим, що судом не встановлено порушення прав позивача з боку відповідача, його вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Враховуючи письмові докази, пояснення позивача, представників відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими, таким чином у суду немає підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed