Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАВТОРРЕСУРСИ», [PERSON] , Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа: Другий Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 1 від 10.09.2019 року укладеного між ТОВ «ОДЕСАВТОРРЕСУРСИ» та [PERSON] ; визнання права власності на прес BOAJ 3151996, навантажувач UN-053 ROPS-UN-053-ISO503471 № 4197-83, прес гідравлічний, зварювальний апарат; зняття арешту з преса BOAJ 3151996, навантажувача UN-053 ROPS-UN-053-ISO503471 № 4197-83, преса гідравлічного, зварювального апарату, що накладний на підставі постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 22.11.2019 року державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Головного територіального управління юстиції в Одеській області у ВП № 60424773. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала не заперечувала проти їх задоволення. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] не обґрунтований, не доведений та задоволенню не підлягає. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 10.09.2019 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАВТОРРЕСУРСИ», в особі [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу № 1, відповідно до якого [PERSON] продала «ОДЕСАВТОРРЕСУРСИ» BOAJ 3151996, навантажувач UN-053 ROPS-UN-053-ISO503471 № 4197-83, прес гідравлічний, зварювальний апарат. Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 12.12.2012 року керівником ТОВ «ОДЕСАВТОРРЕСУРСИ» є Шашкова Валентина Вікторівна. Господарським судом Одеської області 05.09.2019 року був виданий судовий наказ про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАВТОРРЕСУРСИ» коштів у розмірі 157747,83 грн. Постановою державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 28.10.2019 року відкрито виконавче провадження щодо виконання вищевказаного судового наказу. Постановою державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 22.11.2019 року про опис та арешт майна (коштів) боржника було описано та накладений арешт на навантажувач UN-053 ROPS-UN-053-ISO503471 № 4197-83, прес гідравлічний. Позивач в позові посилається на те, що він є власником пресу BOAJ 3151996, навантажувача UN-053 ROPS-UN-053-ISO503471 № 4197-83, пресу гідравлічного, зварювального апарату. Його право власності на вказане майно підтверджується договором про забезпечення займу від 06.04.2004 року та актом прийому-передачі від 16.10.2004 року складеного між позивачем та [PERSON] . Статтею 316 ЦК встановлено, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Позивачем, крім акту прийому-передачі від 16.10.2004 року складеного між ним та [PERSON] , не надано належних доказів права власності на спірне майн, також не надано будь-яких документів на підтвердження того, що спірне майно належало [PERSON] . Також, до матеріалів справи не залучені документи щодо пресу BOAJ 3151996, навантажувача UN-053 ROPS-UN-053-ISO503471 № 4197-83, пресу гідравлічного, зварювального апарату. На підставі наведеного суд не вбачає підстав для визнання за позивачем права власності на спірне майно. Щодо вимог позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 1 від 10.09.2019 року укладеного між ТОВ «ОДЕСАВТОРРЕСУРСИ» та [PERSON] , то суд вважає, що ці вимоги недоведені та задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними роз`яснено, що правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Згідно з ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд не знаходить підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу № 1 від 10.09.2019 року укладеного між ТОВ «ОДЕСАВТОРРЕСУРСИ» та [PERSON] , позивачем не обґрунтовані позовні вимоги в цій частині, а факт визнання відповідачем позову не може бути підставою для визнання договору недійсним. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Оскільки, вимоги про зняття арешту є похилими від вимог про визнання права власності, то суд також відмовляє у задоволенні цих вимог. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Outcome: dismissed