Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25 липня 2020 року о 22 год. 35 хв. в м. Тернопіль на вул. Вербицького, 2, він був зупинений працівниками поліції, а саме: інспектором УПП в Тернопільській області старшим лейтенантом поліції 1 бат. 2 роти Гулевським О. Г . Позивач вказує, що жодних правил дорожнього руху не порушував, а працівник поліції при зупинці керованого ним авто не поінформував про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, лише повідомив: «Для перевірки документів» та одразу прийнявся складати постанову про адміністративне правопорушення. Згідно постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ №2875433 від 25 липня 2020 року вбачається, що [PERSON] 25 липня 2020 року о 22 год. 35 хв. в м. Тернопіль на вул. Вербицького, 2, керував транспортним засобом марки CHEVROLET Aveo, реєстраційний номер [NUMBER] , без ввімкненого ближнього світла фар у темну пору доби, чим порушив п.19.1 (а) ПДР України - порушення водіями ТЗ використання світлових приладів в темну пору доби, в умовах не достатньої видимості, в тунелях та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП. Вказаною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. Під час зупинки [PERSON] звертався на номер екстреного виклику поліції «102» та повідомив про порушення працівниками поліції його прав та невиконання ними обов`язків. Окрім цього, листом відповідача від 20 серпня 2020 року №5518/41/33/01-2020, у відповідь на звернення позивача №25994 від 25 липня 2020 року повідомлено, що фактів порушення законності та/або службової дисципліни зі сторони працівників поліції, на чиї дії він скаржився у рамках проведеної перевірки не встановлено. На скаргу [PERSON] від 28 липня 2020 року йому було повідомлено, що за результатом проведеної перевірки постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАМ №2875433 від 25 липня 2020 року залишена без змін, а скарга без задоволення. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2020 року № 607/13174/20 скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ №2875433 від 25 липня 2020 року, якою [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень. Позивач вважає незаконними дії інспектора старшого лейтенанта поліції Гулевського О. Г. та ухвалення ним постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ №2875433 від 25 липня 2020 року; бездіяльність начальника Управління патрульної поліції в Тернопільській області Шевчука Б. Б. та т.в.о. заступника начальника управління - начальника ВМАЗ Домса Д. під час надання необґрунтованих відповідей на звернення на скорочений номер екстреного виклику поліції «102» зареєстроване в ITC «ІПНПУ» ТВП ГУ НП в Тернопільській області за №25994 від 25 липня 2020 року, що оформлене листом від 20 серпня 2020 року №5518/41/33/01-2020 та на скаргу від 28 липня 2020 року, що оформлено листом від 04 серпня 2020 року №А-346/41/33/03-2020; дії представника Управління патрульної поліції в Тернопільській області Кондрат Л. під час надання беззмістовних та без належних доказів обґрунтувань у відзиві на позов від 26 серпня 2020 року; інших осіб, що прибули за екстреним викликом [PERSON] , що мало місце 25 липня 2020 року за адресою м. Тернопіль на вул. Вербицького, 2 (№ 25994 від 25 липня 2020 року) в не припиненні неправомірних дій працівників поліції, в тому числі інспектора УПП в Тернопільській області старшого лейтенанта поліції Гулевського О. Г. [PERSON] більше двох місяців намагавсяя довести свою невинуватість, а тому вважає, що йому було завдано значну моральну шкоду, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях протягом тривалого часу, викликаних неодноразовими неправомірними діями посадових осіб органів державної влади, приниженням честі і гідності, понесенням моральних затрат у доказуванні своєї правоти у суді, порушення звичного ритму життя та нормальних життєвих стосунків позивача та просить стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди 10 000 (десять тисяч) грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн. 17 листопада 2020 року представник відповідача Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції подав до суду відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з наступних підстав. З системного аналізу законодавства можна зробити висновок, що патрульна поліції не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, чи органом досудового розслідування, а тому посилання позивача на постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 569/1799/16-2 від 10 жовтня 2019 є некоректним, оскільки висновки суду у вказаній справі мотивовані посиланням на норми закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Також представник відповідача вважає, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не є свідченням незаконності дій працівників патрульної поліції та підставою для відшкодування моральної шкоди. Окрім цього, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди, його вину та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою в деліктних правовідносинах. Проте жодних підтверджень та обґрунтувань, крім слів позивача щодо завданої йому моральної шкоди та визначення розміру її компенсації до позовної заяви не додано. З приводу судових витрат представник відповідача пояснив, що на підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги позивачем не були надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Також представник відповідача вважає, що Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції є неналежним відповідачем, оскільки не є юридичною особою та не володіє процесуальної правосуб`єктністю. 30 листопада 2020 року представник відповідача Державної Казначейської служби України подав до суду відзив, в якому зазначає, що наявні матеріали справи не містять доказів того, що стан здоров`я [PERSON] погіршився в будь-якому причинно-наслідковому зв`язку з діями працівників УПП Департаменту патрульної поліції в Тернопільській області, як і того, що в межах життєвих та ділових зв`язків позивача відбулися зміни, пов`язані зі зміною щодо нього усталеної суспільної, соціальної та ділової оцінки, зниженням ділової активності та зменшенням соціальних контактів. Вважає, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами наявність усіх елементів складу правопорушення для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, у тому числі і моральної, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо стягнення судових витрат представник Державної казначейської служби України зазначає про відсутність підстав для задоволення такої вимоги, оскільки стороною позивача не надано доказів фактичного понесення таких витрат, а саме квитанцій, банківських документів, рахунків тощо, а так само і не надано доказів того, із чого складалась правова допомога, тобто не надано актів виконаних робіт із зазначенням обсягу правової допомоги, часу, витраченого адвокатом на її надання, що унеможливлює визначити дійсний розмір компенсації витрат на правову допомогу у відповідності до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». З огляду на вищевикладене представник Державної казначейської служби України просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив суд позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, які викладені в позові. Представник відповідача Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції в судовому засіданні позовних вимог не визнала, свої доводи обґрунтовувала відзивом. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судовому засіданні позовних вимог не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши надані матеріали, встановив наступні обставини. Як вбачається з листа т.в.о. заступника начальника управління - начальника ВМАЗ Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції від 20 серпня 2020 року №5518/41/33/01-2020, у відповідь на звернення позивача № 25994 від 25 липня 2020 року, фактів порушення законності та/або дисципліни зі сторони працівників поліції, на чиї дії він скаржився, у рамках проведеної перевірки не встановлено. 28 липня 2020 року [PERSON] звернувся до начальника Управління патрульної поліції в Тернопільській області Шевчука Б. Б. із скаргою про визнання незаконними дій інспектора патрульної поліції та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАМ №2875433 від 25 липня 2020 року. У відповідь на зазначену скаргу позивачу було надано відповідь від 04 серпня 2020 року №А-346/41/33/03-2020 про те, що за результатом проведеної перевірки, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 293 КУпАП, постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАМ № 2875433 від 25 липня 2020 року залишена без змін, а скарга без задоволення. Відтак, [PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАМ № 2875433 від 25 липня 2020 року, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КупАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2020 року №607/13174/20 скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ №2875433 від 25 липня 2020 року, якою [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. Провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, закрито Проаналізувавши надані докази суд приходить до переконання, що до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст. 56 Конституції України. Положеннями ст.ст. 16, 23 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Таким чином, спірні правовідносини регулюються ст. 1174 ЦК України, що передбачає відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-440цс16 від 25 травня 2016 року. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Положеннями ст. 82 ЦПК України передбачені підстави для звільнення особи від обов`язку доказування. Зокрема обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В ході розгляду судом адміністративної справи №607/13174/20 досліджувався відеозапис, наданий Управлінням патрульної поліції в Тернопільській області ДПП. Суд оцінив цей доказ, зазначивши, що з його змісту слідує, що на місці зупинки транспортного засобу CHEVROLET Aveo, реєстраційний номер [NUMBER] , зафіксовано факт увімкнення ближнього світла фар. Однак, встановити вид освітлення зовнішніх світлових приладів (зокрема увімкнення чи не увімкнення ближнього світла фар) на транспортному засобі під час керування таким до його зупинки неможливо, оскільки відео із реєстратора службового автомобіля поліції відзняте з ракурсу бокової (короткий проміжок часу на відео; перпендикулярне розташування автомобіля позивача по відношенню до службового полцейського автомобіля; досить зачна відстань між ними) та задньої частини керованого [PERSON] автомобіля. Відтак, суд прийшов до висновку про відсутність належних доказів вчинення [PERSON] правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, скасував постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ №2875433 від 25 липня 2020 року та закрив провадження у справі про адміністративне правопорушення. Зміст права на справедливий суд, в силу п. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, полягає у праві кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим Законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. На думку суду, таке право особи не було порушено. Позивач мав можливість і скористався встановленими законом процедурами доведення своєї позиції при розгляді адміністративної справи №607/13174/20. Скасування оскаржуваної [PERSON] постанови та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, є, на думку суду, достатньою моральною сатисфакцією у даній ситуації. Ніякі заходи примусу зі сторони держави до позивача не застосовувались. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів завдання йому моральної шкоди. Як сам факт завдання особі моральних страждань, так і розмір відшкодування за них, підлягає доказуванню за допомогою відповідних доказів. Сам лише факт скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ №2875433 від 25 липня 2020 року, якою [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП та закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Зазначений висновок щодо застосування норм права, який згідно вимог ст. 263 ЦПК України, повинні застосовувати суди, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18, провадження № 61-14401св19. З врахуванням вищенаведеного суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] до Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкодидо задоволення не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю. Щодо позовної вимоги про стягнення понесених витрат на правову допомогу. Положеннями статті 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Стороною позивача не надано суду жодних документів на підтвердження наданих йому послуг правничої допомоги, а тому суд відмовляє [PERSON] у задоволенні позовних вимог у вказаній частині.

Outcome: dismissed