Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису, в якій зазначив, що він є батьком дітей [PERSON] , [PERSON] , які проживають разом із ним та перебувають на його утриманні. Мати дітей [PERSON] від утримання дітей ухиляється, у вихованні дітей участі не приймає, їх духовним та фізичним розвитком не цікавиться. Неповнолітні діти є власниками квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яку для дітей придбав заявник і подарував їм. [PERSON] в квартирі дітей поселила свого брата - [PERSON] , змінила замки від вхідних дверей, ключі передати відмовляється, чим чинить перешкоди у доступі малолітніх дітей до власного житла та користування особистими речами, які там знаходяться. [PERSON] залишила дітей у 2015 році. В період з 27.07.2015 року по 2017 роки діти проживали разом із заявником. Для вирішення своїх соціально-побутових проблем мати дітей забрала їх до себе до весни 2020 року. Під час спільного проживання дітей разом з матір`ю, остання створила нестерпні умови їх проживання: застосовувала фізичне насильство, разом зі співмешканцем знущались з дітей, ображали, завдавали фізичних та моральних страждань, застосовувала агресивні методи виховання, налаштовувала дітей проти батька. За вимогою заявника до ЄРДР внесені відомості про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України за фактом спричинення нею тілесних ушкоджень неповнолітньому [PERSON] . Крім того до ЄРДР внесені відомості про скоєння співмешканцем [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України за фактом завдання побоїв неповнолітньому [PERSON] . Діти виявляють високий рівень тривожності, будь-які згадування про матір викликають у дітей погіршення настрою. Висновком спеціаліста визначено прихильність [PERSON] до батька, проживання дитини в родині з матір`ю знизило відчуття безпеки і захищеності. Спеціалістом рекомендовано проходження курсу індивідуальної терапії для запобігання погіршення психологічного стану, а зустрічі дітей з матір`ю допускати лише в присутності батька. В серпні 2021 року заявник отримав повідомлення, що за зверненням [PERSON] йому визначено способи участі у вихованні та спілкуванні з дітьми - чотири рази на тиждень з ночівлею за її місцем проживання з 16.00 год. п`ятниці до 16.00 год. понеділка. [PERSON] переслідує дітей з метою побачення з ними, що викликає у них емоційне потрясіння. Заявник вважає, що сукупність вищевказаних обставин свідчить про вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо їх спільних дітей, а тому для забезпечення дієвого та ефективного їх захисту необхідно видати обмежувальний припис відносно [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , яким визначити заходи тимчасового обмеження її прав та покласти на неї строком на шість місяців наступні обов`язки: - заборонити їй наближатись на відстань менше 300 метрів до місця проживання (перебування) малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а також за адресою: [ADDRESS] ; - заборонити [PERSON] вести телефоні переговори з малолітніми [PERSON] та [PERSON] або контактувати з ними через інші засоби зв`язку і через третіх осіб; - заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати їх в будь-який спосіб, спілкуватись з ними. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явився, в поданій заяві просив суд розгляд справи провести без його участі. Представник заінтересованої особи адвокат Калінка-Бондар О.Б. в судовому засіданні 03.09.2021 року, проти задоволення заяви заперечила та суду пояснила, що [PERSON] від спільного проживання з [PERSON] має дітей: [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] подарував дітям в рівних частках квартиру за адресою: [ADDRESS] . В певний момент [PERSON] із заявником перестали вести спільне господарство і стали проживати окремо. Діти проживали разом з матір`ю, а батько дітей періодично надавав матеріальну допомогу на їх утримання, забирав їх на прогулянки. Відносини між [PERSON] і заявником погіршились після того, як вона повідомила заявнику, що буде ініціювати питання щодо поділу майна, набутого під час спільного проживання. Ситуація загострилась після початку проживання [PERSON] з іншим чоловіком, з того часу заявник почав маніпулювати свідомістю дітей, спонукати їх до припинення спілкування із матір`ю, подавати безпідставні заяви до поліції відносно [PERSON] з надуманих приводів. В жовтні 2020 року між дітьми виникла дрібна сварка, про яку малолітня [PERSON] повідомила [PERSON] , і останній відвіз її до себе. [PERSON] , як мати не заперечувала, оскільки він і раніше брав дітей для прогулянок. З того часу її довірителька дочку не бачила, заявник перешкоджає їм бачитись. Навесні 2021 року [PERSON] виявила відсутність [PERSON] за їх місцем проживання, тому вона звернулась до Управління з питань захисту дітей Кропивницької міської ради із заявою про встановлення способів участі у вихованні та у спілкуванні заявника з її дітьми: [PERSON] та [PERSON] . Жодних дій насильницького характеру щодо дітей [PERSON] не вчиняла, проживання з дітьми відбувалось за звичайним сімейним укладом, вона належним чином опікувалась дітьми та належним чином їх виховувала. Дії заявника, який навмисно розлучив [PERSON] з дітьми і всіляко перешкоджає їх спілкуванню, порушує їх права, завдають страждань дітям, деструктивно впливає на їх уявлення про сім`ю. Заінтересована особа [PERSON] заперечила проти задоволення заяви, підтримала позицію свого представника. Суд, заслухавши заінтересовану особу, її представника, дослідивши та проаналізувавши письмові докази, вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , а також [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки лікаря-невролога Комунального некомерційного підприємства «Консультативна поліклініка» № 11363 від 15.10.2020 року у [PERSON] , [INFO] , виявлено поверхневу травму голови. 21.10.2020 року [PERSON] звернувся до Кіровського районного суду м.Кіровограда зі скаргою на бездіяльність службових осіб Кропивницького відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області, з приводу відсутності реєстрації в ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення за фактом нанесення його дитині [PERSON] тілесних ушкоджень матір`ю [PERSON] . З витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 06.11.2020 року зареєстровано кримінальне провадження № 12020125020001927 та внесені відомості про кримінальне правопорушення за попередньою правовою кваліфікацією ч.1 ст.125 КК України за фактом нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] . З відповіді начальника Кропивницького районного управління поліції ГУНП в Кіровоградській області № Аз-37/111-21 станом на 25.03.2021 року у кримінальному провадженні № 12020125020001927 проводилось досудове розслідування. 15.07.2021 року [PERSON] звернулась до Управління з питань захисту дітей Кропивницької міської ради із заявою про надання їй рішення органу опіки та піклування про визнання способів участі вихованні та спілкуванні з моїм малолітніми дітьми [PERSON] , та [PERSON] 17.08.2021 року адвокат Зінченко Є.М. в інтересах [PERSON] та [PERSON] звернувся до ГУНП в Кіровоградській області із заявою про вчинене кримінальне правопорушення, в якій просив внести відомості до ЄРДР про скоєння [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ст.167, ч.4 ст.190, ст.365 КК України та розпочати розслідування. 18.08.2021 року адвокат Зінченко Є.М. в інтересах [PERSON] та [PERSON] звернувся до Кіровського районного суду м.Кіровограда зі скаргою на бездіяльність службових осіб Кропивницького відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області, з приводу відсутності реєстрації в ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення за фактом скоєння [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ст.167, ч.4 ст.190, ст.365 КК України. З висновку спеціаліста - практичного психолога [PERSON] вбачається, що в період з 18.03.2021 року по 24.03.2021 року нею проведено дослідження щодо визначення психічного та психологічного стану дитини [PERSON] , метою якого ставилось отримання відповідей на такі питання: який ступінь прихильності дитини до батьків з урахуванням її психологічного розвитку і віку, який вплив поведінки батьків на психологічний стан і розвиток дитини, спільне проживання з ким із батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини. Спеціалістом визначено, що існує висока емоційна і фізична прихильність дитини до батька - [PERSON] . Стресова ситуація, пов`язана з проживанням в родині матері є потужним дезадаптуючим фактором для дитини, що знижує відчуття безпеки і захищеності, підвищення тривожності. Образ матері викликає негативні емоції. Для забезпечення психоемоційного благополуччя дитини спеціалістом надані відповідні рекомендації та зазначено, що найкращим інтересам дитини відповідає спільне проживання разом з батьком, а зустрічі з матір`ю за необхідності або за власним бажанням дитини рекомендується в присутності батька. Згідно характеристики Соколівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області № 83 від 03.09.2021 року [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . За час проживання остання зарекомендувала себе добре, користується повагою серед односельчан, скарг на неї до сільської ради не надходило. З відповіді начальника Управління з питань захисту дітей Кропивницької міської ради № Б-1912 від 06.09.2021 року вбачається, що [PERSON] неодноразово запрошувався разом з малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] для з`ясування думки участі матері у їх вихованні та спілкуванні з нею, проте [PERSON] до Управління не з`явився, причини неявки не повідомив. Згідно ст.ст.51, 52 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідуються за законом. Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» № 2229-VIII від 07.12.2017 року, який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 6, 8, 14 та 17 частини першої статті Закону № 2229-VIII домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Особа, яка постраждала від домашнього насильства (постраждала особа) - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до ч.1 ст.24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. За змістом п.7 ч. 1 ст.1 Закону № 2229-VIII обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч.3 ст.26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п.9 ч.1 ст.1 Закону № 2229-VIII визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Як вбачається із постанови Верховного Суду від 06.02.2020 р. у справі № 753/8626/19 провадження № 61-15016св19 суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Відповідно до п.1 ч.1 ст.21 Закону № 2229-VIII постраждала особа має право на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Аналіз цих норм права дає підстави для висновку, що суд під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису має оцінити всі обставини та докази у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд повинен встановити форму домашнього насильства, якому піддавався потерпілий, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 24 вересня 2020 року у справі № 752/7631/19 та інших. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На обґрунтування заяви про видачу обмежувального припису заявник, як батько і законний представник малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] посилається на те, що їх мати - [PERSON] застосувала до малолітньої [PERSON] фізичне насильство, за фактом чого відкрито кримінальне провадження № 12020125020001927. Однак з наданої представником [PERSON] відповіді Кропивницького РУП № 100-аз/111-21 вбачається, що у Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомості про кримінальні провадження відносно [PERSON] відсутні, що спростовує наявність обставини, на яку посилається заявник, як вчинення фізичного насильства відносно малолітньої [PERSON] з боку її матері [PERSON] . Як вбачається з визначення, наданого у п.17 ст.1 Закону № 2229-VIII фізичне насильство характеризується вчиненням кривдником умисних протиправних дій насильницького характеру із застосуванням фізичної сили, спричинення шкоди здоров`ю або життю постраждалої особи, залишення в небезпеці або в небезпечному для життя стані, незаконному позбавленні волі. Належних, допустимих і достовірних доказів того, що [PERSON] застосувала відносно своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] фізичної сили, або в будь-який спосіб спричинила шкоду їх здоров`ю чи життю, або ж поставила їх під загрозу в справі не має, отже відсутня вказана підстава для застосування обмежувального припису, передбаченого Законом № 2229-VIII. Крім того, заявник зазначає, що [PERSON] разом зі співмешканцем знущались з дітей, ображали, завдавали дітям фізичних та моральних страждань, мати застосовувала агресивні методи виховання, налаштовувала дітей проти батька. На підтвердження своїх доводів заявник посилається на висновок спеціаліста-психолога, яка у своєму висновку зазначила про високу емоційну і фізичну прихильність [PERSON] до батька, аобраз матері у дитини викликає негативні емоції, тривогу і страх. Проте, у висновку не висвітлено природу і першопричини виникнення такого психоемоційного стану малолітнього [PERSON] . Зі змісту заяви вбачається, що діти періодично проживали деякий час в сім`ї матері за домовленістю обох батьків, на існування спору, щодо місця проживання обох дітей, заявник не вказував, отже суд вважає, що батьки малолітніх [PERSON] та [PERSON] приймали спільні рішення щодо місця проживання дітей. Вирішення питання щодо місця проживання дітей не входить до предмету розгляду заяви про видачу судом обмежувального припису. Місце проживання дітей визначається за домовленістю між батьками, а за відсутності такої в іншому порядку, визначеному законом, але в будь-якому випадку з неухильним дотриманням якнайкращих інтересів кожної дитини. Суд зазначає, що будь-які конфліктні ситуації між батьками, сприймаються дітьми болюче, особливо в малолітньому віці, в силу їх вразливості, тому відкрите протистояння батька і матері завжди несуть дітям негативні наслідки і спричиняють їм психічні травми, проте для застосування заходів, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», в даному випадку, такий конфлікт повинен мати ознаки домашнього насильства з боку матері стосовно спільних із заявником дітей або високого вірогідного ризику повторення фізичного та/або психічного насильства над дітьми. За змістом п.14 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство виявляється у словесних образах, погрозах, у тому числі щодо третіх осіб, приниженні, переслідуванні, залякуванні інших діях, які спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Можна зробити висновок, що психологічне насилля, в розумінні цього Закону, має місце за сукупності таких елементів: протиправності дій чи бездіяльності кривдника направлених на обмеження волевиявлення постраждалої особи; негативні психологічні наслідки для постраждалого, наявність причинного зв`язку між першим і другим елементом, умисел кривдника. У справі не встановлено, що [PERSON] ображала малолітнього сина [PERSON] або дочку [PERSON] , погрожувала чи залякувала їх або вчиняла інші умисні дії, направлені на порушення психологічної рівноваги дитини, обмеження їх волевиявлення. Зазначене підтверджується її характеристикою з місця проживання, відсутністю відомостей про притягнення її до кримінальної чи адміністративної відповідальності за правопорушення проти життя та здоров`я її малолітніх дітей, або за неналежне виконання нею батьківських обов`язків. Батьківських прав щодо своїх малолітніх дітей вона також не позбавлена. Спеціаліст-психолог у своєму висновку вказує на негативний психоемоційний стан дитини - [PERSON] , і такий стан він пов`язує зі згадуванням про матір, проте вказаний висновок здійснено без урахування висновків за результатами безпосереднього спілкування з матір`ю дитини, одночасної співбесіди з обома батьками та без особистого спостереження за поведінкою батьків і дитини. Дослідження психо-емоційного стану [PERSON] спеціалістом взагалі не проводилось. У зв`язку з чим суд вважає, що даний висновок спеціаліста зроблений без урахування всіх необхідних факторів, аналіз яких є обов`язковим для всебічного з`ясування питання щодо впливу кожного з батьків на дитину. Для надання категоричного висновку про те, що мало місце психологічне насильство необхідно встановити настання таких негативних наслідків психологічного характеру для дитини від дії потенційно травмуючих факторів. Проте, щодо цього висновок психолога ґрунтується на припущеннях. Так, спеціалістом взято до уваги лише критичні відомості батька дитини щодо матері, з якою психолог не спілкувався безпосередньо та не проводив відповідне дослідження, в розпорядженні спеціаліста була обмежена інформація, достовірність якої не була перевірена належним чином, але взята до уваги для надання висновку. У висновку від 24.03.2021 року спеціаліст досліджує питання загального психоемоційного стану дитини [PERSON] та характер його прихильності до батьків, проаналізовано особливості сприйняття дитиною відносин між батьками. При цьому вона виявляє тісну, надійну прив`язаність та прихильність дитини до батька. Інша частина цього висновку стосується наслідків психологічного насильства стосовно дитини і ґрунтується не на дослідженні впливу проживання дитини в сім`ї матері, в основу цієї частини висновку покладено припущення про наявність негативного ставлення матері до свого сина, тобто психологічне насильство вже констатується, як встановлений факт. У вказаному висновку не досліджено впливу будь-яких конкретних ситуацій з життя малолітнього [PERSON] на його психологічний стан, з поставлених питань вбачається, що метою такого дослідження була оцінка дитячо-батьківських відносин для подальшого розв`язання питання про місце проживання дитини з одним із батьків. Психодіагностична оцінка малолітнього [PERSON] , проведена практичним психологом, взагалі не містить будь-яких даних, які б пов`язували її з описаними у заяві про видачу обмежувального припису обставинами, висновок з посиланням на підтверджені фактами обставини на необхідність захисту дитини від матері спеціалістом не зроблено. Отже, оцінка батьком конкретної події в житті дитини лише через призму висновку практичного психолога, без залучення матері у цьому питанні, не є повною та об`єктивною, так як при проведенні досліджень цим спеціалістом не було враховано попередніх ситуацій дитини, пов`язаних з тривалим конфліктом між батьками та їх вплив на психологічний стан на час дослідження. Іншою підставою для винесення обмежувального припису заявник вважає вчинення заінтересованою особою кримінального правопорушення щодо майна їх спільних дітей, а саме заволодіння їх квартирою шахрайським чином та перешкоджання у користуванні їх майном. Надаючи оцінку вказаному твердженню заявника, суд зазначає, що згідно презумпції невинуватості, закріпленої в ст.58 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Враховуючи на відсутність будь-якого документального підтвердження у відповідній процесуальній формі, притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за скоєння кримінальних правопорушень проти власності своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , з урахуванням відповіді з Кропивницького РУП № 100-аз/111-21 від 03.09.2021 року, суд вважає, що таке обвинувачення заявника носить суто формальний характер, тому відхиляє такі доводи заявника. Як вбачається із матеріалів справи між [PERSON] та [PERSON] існує конфлікт з приводу різного погляду у вирішенні питань стосовно місця проживання їх спільних дітей, розподілу між ними як батьками, відповідних прав і обов`язків, ступеню участі розподілу участі кожного з них у вихованні дітей. Таким чином, судом не встановлено фактів психологічного та фізичного насильства щодо малолітніх [PERSON] та [PERSON] з боку заінтересованої особи, не доведено його і заявником. На підтвердження цього факту стороною заявника належних, допустимих та достатніх доказів суду не надано, наведені заявником обставини не містять ознак фізичного чи психічного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», тому в задоволенні заяви слід відмовити.

Outcome: dismissed