Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом регіонального сервісного центру МВС в Полтавській області про визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 24 січня 1987 року він перебував у шлюбі з [PERSON] , який був розірваний рішенням Чорноморського районного суду Автономної республіки Крим 03 квітня 2013 року. Рішенням того ж суду від 21 січня 2015 року проведено поділ спільного майна. За ним визнано право власності на автомобіль марки ВАЗ 21150, реєстраційний номер [NUMBER] . У вересні 2019 року він звернувся до територіального сервісного центру №5344 Регіонального сервісного центру МВС України в Полтавській області з метою перереєстрації зазначеного автомобіля на своє ім`я. Сервісний центр відмовив йому мотивуючи тим, що рішення суду винесене іменем Російської Федерації і не ґрунтується на нормах Конституції України та Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Відповідно до п.3 ст.13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» за фізичними особами незалежно від набуття ними статусу біженці чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до Законів України. Враховуючи вказане, просив визнати за ним право власності на автомобіль марки ВАЗ 21150, реєстраційний номер [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] видане 30 серпня 2005 року Євпаторійським МРЕВ ДАІ ГУ МВС України. Ухвалою судді Полтавського районного суду Полтавської області від 17 січня 2020 року вказану позовну заяву, яка передана Октябрським районним судом м.Полтави за підсудністю, прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.38, 39). Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 13 лютого 2020 року за клопотанням позивача призначено судовий розгляд в режимі відеоконференції з Миргородським міськрайонним судом Полтавської області. Представник відповідача направив відзив, в якому позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити, наголошувала, що відповідач є неналежним відповідачем, окрім того звертала увагу суду на те, що посилання відповідача на рішення Чорноморського районного суду Республіки Крим від 21 січня 2015 року в справі 2-36/2015 року, є недоречним, так як відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя визначається тимчасово окупованою територією. Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Рішення, на яке посилається позивач винесено іменем Російської Федерації Чорноморським районним суду Республіки Крим. Вказане рішення не ґрунтується на нормах , а ні Конституції України, а ні Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а ні Закону України «Про судоустрій і статус Суддів». Відповідно до ст.19 Конституції України, орган державної влади та орган місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля є [PERSON] . Ураховуючи викладене, представник відповідача прохала відмовити в задоволені позову (а.с. 49-51). Крім того, від представника відповідача 28 лютого 2020 року надійшло клопотання про закриття провадження у справі за позовом [PERSON] до регіонального сервісного центру МВС в Полтавській області про визнання права власності у відповідності до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Клопотання мотивовано тим, що відповідач в даній справі РСЦ МВС в Полтавській області не може бути відповідачем у даному спорі про право, так як є суб`єктом владних повноважень при виконанні покладених на нього завдань, повноваження на чинення яких делеговані йому державою та є його функціями, і ніяким чином не є стороною в спорі про право (а.с. 57-58). У судовому засіданні позивач позов підтримав, прохав задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на відзив, який знаходиться в матеріалах справи, одночасно прохала суд не розглядати, подане нею 28 лютого 2020 року клопотання про закриття провадження у справі. Суд, заслухавши учасників справи, оцінивши в сукупності надані докази, приходить до наступного. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (ч.1 ст.42 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Згідно зі ст.175 ЦПК України позивач формулює позовні вимоги і зобов`язаний зазначити належний склад відповідачів у позові. Статтею 51 ЦПК України урегульовано питання залучення до участі у справі співвідповідача, заміна неналежного відповідача. Так, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згодний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. На виконання вимог ст.12 ЦПК України в судовому засіданні 09 червня 2020 року суд з`ясовував позицію позивача щодо заміни відповідача, оскільки в поданому до суду відзиві на позовну заяву, відповідач зазначав про те, що він є неналежним. Представник позивача вказав, що відповідач ним визначений вірно. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Ураховуючи, матеріали справи, а також положення законодавства, суд вважає, що відповідач по справі є неналежним, так як відповідно до п.1 Положення про Регіональний сервісний центр МВС в Полтавській області, затвердженого наказом МВС України 07 листопада 2015 року №1416, Регіональний сервісний центр МВС в Полтавській області підпорядковується Міністерству внутрішніх справ України та є територіальним органом з надання сервісних послуг МВС. Відповідно до підпунктів 1 та 5 пункту 3 вказаного Положення, основними завданнями РСЦ МВС в Полтавській області є участь у реалізації державної політики у сфері надання послуг, безпеки дорожнього руху та перевезення небезпечних вантажів, забезпечення у визначеному порядку державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання та іншими суб`єктами вимог законодавства в цих сферах, моніторинг у встановлений законодавством спосіб дотримання суб`єктами господарської діяльності та іншими суб`єктами норм, правил та стандартів у відповідній сфері та забезпечення державного обліку зареєстрований транспортних засобів. Відповідно до вимог частин 3, 4 ст.34 Закону України «Про дорожній рух» державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Органом реєстрації для автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів є територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України )в 2003 року органи Державтоінспекції МВС України). Отже, будь яка фізична чи юридична особа, стає власником транспортного засобу з моменту реєстрації його на своє ім`я в територіальному органі Міністерства внутрішніх справ України (до 2009 року в органах Державтоінспекції). Процедура реєстрації транспортних засобів передбачена Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, мотоциклів всіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ від 07 вересня 1998 року №1388. Відповідно до п.1 Порядку №1388 встановлена єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, мотоциклів всіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. Пунктом шість Порядку встановлено, що транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в сервісних центрах МВС або через центри надання адміністративних послуг. Транспортні засоби, що належать декільком фізичним або юридичним особам (співвласникам), за їх письмовою згодою реєструються за однією з таких осіб. У разі відсутності одного із співвласників державна реєстрація транспортних засобі проводиться на підставі його письмової заяви. Справжність підпису такого співвласника засвідчується нотаріально. У Графі «Особливі відмітки» свідоцтва про реєстрацію або тимчасового реєстраційного талону транспортних засобів щодо іншого співвласника може бути зроблено відповідний запис з прізвищем, ім`ям, по-батькові співвласника або найменування юридичної особи. Згідно п.8 Порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника, а також правомірність придбання, отримання, транспортних засобів. Зокрема, одним із підпунктів пункту 8 Порядку, яким визначено документи, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, є оформлена в установленому порядку копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються співвласниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин. Таким чином, дії по відчуженню транспортних засобів не повинні суперечити визначеному порядку державної реєстрації транспортних засобів та має здійснюватися у відповідності до вказаного Порядку. Як вбачається з інформації наявної в «НАІС ДДАІ» МВС України, автомобіль марки ВАЗ 21150, державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] про що зазначає представник відповідача у відзиві (а.с.49-51) та що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с.6) Регіональний сервісний центр МВС в Полтавський області є територіальним органом з надання сервісних послуг МВС на який покладено виконання функцій держави. Щодо рішення Чорноморського районного суду Автономної республіки від 21 січня 2015 року, яке ухвалено іменем Російської Федерації і на яке посилається позивач, зазначаючи, що даним рішенням проведено поділ спільного майна і за ним визнано право власності на автомобіль марки ВАЗ 21150, реєстраційний номер [NUMBER] , суд зазначає наступне. Відповідно до частин 1 та 2 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована\~територія України\~(далі\~-\~тимчасово окупована\~територія)\~є невід`ємною\~частиною території\~України,\~на яку\~поширюється дія\~Конституції та\~законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Згідно п.1\~ч.1\~ст.\~3\~для цілей\~ вищезазначеного\~закону тимчасово\~окупованою територією\~визначається: сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Відповідно до частини третьої статті 9\~Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами на тимчасово окупованій території, є недійсним і не створює правових наслідків. Окрім того, у зв`язку з неможливістю здійснювати правосуддя судами Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на тимчасово окупованих територіях, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» було змінено територіальну підсудність судових справ, підсудних розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя судам, та забезпечено розгляд, зокрема, цивільних справ, підсудним місцевим загальним судам, розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, - місцевим загальним судам міста Києва, що визначається Апеляційним судом м.Києва. Ураховуючи викладене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, з підстав пред`явлення вимоги до неналежного відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed