Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом за участю третіх осіб на стороні позивача без самостійних вимог - [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], Агрономічної сільської ради, за участю третіх осіб на стороні відповідача [PERSON] - [PERSON]., [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним (скасування) рішення 18 сесії 5 скликання Агрономічної сільської ради від 05.09.2008р. та визнання державного акту на право власності на землю недійсним. В позові позивач зазначив, що йому належить на праві спільної часткової власності разом з [PERSON], [PERSON], [PERSON], 27/50 частини будинковолодіння [ADDRESS]. Це посвідчується свідоцтвом про право власності на житло від 22.10.98р. виданого згідно з розпорядженням №375 від 22.10.98р. Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області та зареєстрованого в Вінницькому ООБТІ і записано 29.10.98р. в реєстрову книгу №4 за реєстр. №203. Інша частина будинковолодіння належить відповідачу. Згідно рішення від 30 липня 2013 року 23 сесії 6 скликання Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області позивачу було надано дозвіл на виготовлення технічної документації по передачі у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на території Агрономічної сільської ради в межах населеного пункту по [ADDRESS]. З метою виконання вище зазначеного рішення сільської ради позивачем було замовлено у ТОВ «Юридично-земельний союз «АЛЬЯНС» виготовлення технічної документації на земельну ділянку. При виготовлені технічної документації ТОВ «ЮЗС «АЛЬЯНС» було виявлено, що частина земельної ділянки орієнтовними розмірами 1,65x32, якою користується позивач, і на якій розміщений спільний з відповідачем погріб, згідно рішення 18 сесії 5 скликання Агрономічної сільської ради від 5 вересня 2008 року переданий у власність відповідачу. На підставі даного рішення відповідач отримав державний акт на земельну ділянку. Позивач вважає, що дане рішення має бути судом скасовано, а державний акт визнаний недійсним виходячи з вимог ч. 2 ст. 89 ЗК України за якою у спільній сумісній власності мають перебувати земельні ділянки, зокрема, співвласників жилого будинку. Співвласниками житлового будинку №9 по вул. Тімірязєва, в с. Агрономічне, Вінницького району є позивач, [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також відповідач. Весь час вони спільно користувались всією земельною ділянкою, а тому вказана земельна ділянка повинна перебувати у спільній сумісній власності всіх вище зазначених осіб. В порушення вище зазначених вимог закону частина земельної ділянки під спільним будинком та господарськими будівлями була передана в особисту приватну власність відповідачу. Внаслідок цього у власність відповідача перейшла земельна ділянка на якій знаходиться і спільний з відповідачем погріб. В зв»язку з цим, позивач звернувся до суду з позовом за яким просить, визнати недійсним (скасувати) рішення 18 сесії 5 скликання Агрономічної сільської ради від 5 вересня 2008 року про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки, яка розташована за адресою [ADDRESS] та визнати недійсним державний акт на право власності виданий на ім'я [PERSON], який посвідчує його право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник, яки також представляють третіх осіб позов підтримали в межах заявлених вимог та підстав. При цьому, позивач додав, що льох (погріб), який розташований на земельній ділянці, яка була передана у власність відповідачу належть до спільного користування сімей його та позивача. Побудований льох був ще попередніми користувачами квартир. Кім саме, не зазначив. Використовувався льох спільно з відповідачем, і про те, що льох був переданий відповідачу у власність він не знав. Не був він повідомлений і про те, що земельна ділянка під льохом була передана у власність відповідачу ще у 2008р., так як підписав пустий бланк встановлення межових знаків, тому вважає, що строк позовної давності не пропустив. Суду підтвердив, що земельна ділянка під будинковолодінням була розділена фактично між сторонами і був побудований металевий паркан. Позов просить задоволити. Відповідач [PERSON], в особі свого представника, який також представляє третіх осіб позов не визнав. Представник [PERSON] суду показала, що льох, чи погріб був побудований відповідачем, замість льоху, що був збудований ще раніш до нього, при попередніх мешканцях будинку. Тоді, позивач у будинку ще не жив і льох був лише накритою ямою. Відповідач фактично збудував льох, яким він дозволив користуватися сім»ї позивача, але в подальшому позивач збудував свій сарай, який і почав використовувати. Саме тому, льох був внесений до частки квартири, яку приватизувала сім»я відповідача і в подальшому ним було приватизовано і земельну ділянку, згідно його приватизованої у будинку частки, куди увійшла земельна ділянка під льохом, що був розташований на його половині земельної ділянки у відповідності до розташування його частини у будинку. Про це позивач добре знав, так як саме так вони використовували земельну ділянку біля будинку. Крім того, позивач у 2008р. був депутатом сільської ради, підписував погодження меж, а тому також пропустив строк звернення до суду з даним позовом. В задоволенні позову в зв»язку з викладеним просить відмовити. Агрономічна сільська рада Вінницького району та області у вирішенні позову покладаються на думку суду. Суду показав, що затвердження технічної документації по державному акту відповідача було проведено, так як територія даної земельної ділянки вже була визначена. Земельну ділянку під будинковолодінням, сторони вирішили поділити порівну по 0,10 га, так і було прийнято рішення сільською радою. В подальшому представником відповідача було подано заяву про слухання справи у їх відсутність. Третя особа [PERSON] (раніше [PERSON]) суду показала, що льох належав сім»ї [PERSON] і вони надали дозвіл позивачу користуватися даним льохом. Земельна ділянка була розділена до приватизації, кожний користувався своєю частиною і спорів не було. Льох знаходиться на частині земельної ділянки, якою користувалася сім»я [PERSON], яка була огороджена металевою сіткою паркану. Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи, та даних кадастрової документації, суд встановив наступне. [PERSON] на праві спільної часткової власності разом з [PERSON], [PERSON], [PERSON], належить 27/50 частини будинковолодіння [ADDRESS]. Це посвідчується свідоцтвом про право власності на житло від 22.10.98р. виданого згідно з розпорядженням №375 від 22.10.98р. Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області та зареєстрованого в Вінницькому ООБТІ і записано 29.10.98р. в реєстрову книгу №4 за реєстр. №203 (а.с 4, 89). Інша частина будинковолодіння належить відповідачу [PERSON], разом з членами родини [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджує відповідне свідоцтво про право власності від 16.11.1993р. виданого на підставі розпорядження Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області з часткою в 27/50 (а.с.47). Згідно даних технічного паспорта наданого позивачем до переліку об»єктів власності сім»ї [PERSON] увійшли: 4-х кімнатна квартира, площею 76,1 кв.м. з верандою та хлів «Д», площею 15,7 кв.м . (а.с.5-6). До переліку об»єктів власності сім»ї [PERSON] увійшли 3-х кімнатна квартира, площею 58,4 кв.м., веранда та льох «В», площею 21,0 кв.м. ( а.с. 45-46). Згідно змісту вищевказаних свідоцтв про право власності виданих на [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вищевказані технічні паспорта є складовою частиною свідоцтв про право власності. Зазначені технічні паспорта були видані з свідоцтвами про право власності, як невід»ємний додаток і вказані у них відомості ніколи сторонами не оскаржувалися. Зміни до технічних паспортів не вносилися. Попереднім власником даного будинковолодіння за [ADDRESS] було Науково-виконавче об»єднання «Еліта», що підтверджує відповідне свідоцтво про право власності видане КП ВООБТІ №2 від 21.12.1990 р. (а.с.111). В силу довідки характеристики, що була оглянута у судовому засіданні під час огляду інвентарної справи на будинковолодіння [ADDRESS], до складу об»єктів на праві власності до Науково-виконавчого об»єднання «Еліта», перейшли: житловий будинок з прибудовами - «А», туалет - «Б», погріб (льох)«В», сарай «Д», огорожа №1. Згідно зробленої у оціночному акті по будинковолодінню примітки ( 1990р.) зазначено, що погріб « В» та огорожа є побудованим одним з квартиронаймачів. Згідно показів допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON], льох був побудований саме [PERSON], на місці старого льоху, який прийшов у непридатність до використання за цільовим призначенням. Будівництво даного льоху було проведено за час проживання у квартирі, що на теперішній час належить сім»ї позивача, іншого квартиронаймача - [PERSON] у 1972р. Вже на той час земельна ділянка була поділена між квартиронаймачами. Виходячи з зазначених підстав вказане приміщення підвалу було включено в перелік об»єктів приватизації, що відійшли до власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності від 16.11.1993р. виданого на підставі розпорядження Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області (а.с.47). В подальшому відповідачу на підставі рішення Агрономічної сільської ради від 11.12.1997р. 19 сесії 22 скликання, було передано у приватну власність земельну ділянку по [ADDRESS] площею, 0,10 га. За рішенням тієї ж сільської ради 05.09.2008р. 18 сесії 6 скликання площу земельної ділянки було уточнено до 0,1090га. та вирішено видати державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с. 125). На підставі вказаного рішення сільської ради відповідачу було видано державний акт серії ЯЖ №174221 від 15.10.2008р. (а.с.140). Державний акт був виданий на підставі вищевказаного рішення сільської ради та технічної документації по виготовленню державного акту, що є доданою до матеріалів справи в копії, та була оглянута у судовому засіданні. Позивачу у свою чергу, згідно рішення від 30 липня 2013 року 23 сесії 6 скликання Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області було надано дозвіл на виготовлення технічної документації по передачі у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на території Агрономічної сільської ради в межах населеного пункту по [ADDRESS] (а.с. 8,9). В склад земель, які позивач вважав за такі, що підлягають приватизації на його ім»я позивач включає і земельну ділянку, під половиною льоху під літерою «В». За повідомленням виготовлювача технічної документації на земельну ділянку ТОВ «ЮЗС «АЛЬЯНС», дана земельна ділянка складає орієнтовний розмір - 1,65x32, і згідно рішення 18 сесії 5 скликання Агрономічної сільської ради від 5 вересня 2008 року передана у власність відповідача, що позивач вважає не законним і тому звернувся до суду. У відповідності до листа наданого за вимогою суду Агрономічною сільською радою 12.11.2014р. №567 під будинковолодінням [ADDRESS] знаходиться земельна ділянка загальною площею 0,22 га згідно електронних картографічних матеріалів по фактичному використанню (а.с.166). Визначаючись щодо заявлених вимог, суд виходить з того, що свої позовні вимоги позивач грунтує на своєму праві на використання льоху «В» разом з відповідачем, як споруди загального використання обох співвласників будинку. Свої заперечення проти доводів позивача відповідач грунтує на тому, що зазначена споруда льоху перебуває у його особистій власності, збудована за його кошти і використовувалася спільно сторонами лише за його добровільної згоди. Спірні правовідносини суд аналізує виходячи зокрема, з норм ст.78, 79, 89, 116, 118, 126, 140, 143, 152 ЗК України, та з врахуванням ст.ст. 316, 321, 355, 373, 377 ЦК України. Так, згідно ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. За ст.79 ЗК України зазначено основні критерії визначення поняття земельної ділянки як об»єкта цивільних прав за якою земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташуванням, з визначеними щодо неї правами. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ст.118 ЗК України для проведення приватизації громадяни зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подають заяву до відповідної державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки. При цьому у клопотанні про проведення приватизації зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки та ін. матеріали, до яких зокрема, відносяться і правоустановчі документи на об»єкти нерухомості розташовані на земельній ділянці. Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. У відповідності до вимог ст. ст.ст.140,143 ЗУ України чітко визначено підстави для припинення прав на земельну ділянку, а отже і для визнання державного акту недійсним. Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо. Визнання недійсним державного акту на право власності на землю як правовстановлюючого документа без оспорення рішення, що надало право на отримання даного акту та визнання дій щодо цього факту незаконними не передбачено законом. Ст.140 ЗК України утримує чітко визначений перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку, однак посилання на зазначенні підстави у позові є відсутніми. Своє право на отримання земельної ділянки, під льохом «В» позивач грунтує лише на вимогах ст.89 ЗК України.. За ст.89 ЗК України зазначено, що земельна ділянка може належати на праві сумісної власності лише громадянам. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку. Дане нормативне положення вказує на право, а не обов»язок отримати земельну ділянку на праві сумісної власності для співвласників жилого будинку і на думку суду не виключає права громадянина на отримання своєї частки земельної ділянки у особисту приватну власність, тобто носить диспозитивний, а не імперативний характер. Саме на підставі такого права сторони по справі кожен у свій час, звернулися до органу місцевого самоврядування за індивідуальною приватизацією земельних ділянок. Разом з цим, суд враховує, що у відповідності до нормативного положення ч.1 ст.118 ЗК України вказано, що до приватизації підлягають земельні ділянки які перебувають у користуванні громадянина, яким подано заяву про приватизацію земельної ділянки. Як встановлено по справі, з пояснень самих сторін, свідків, та вбачається з акту комісії Агрономічної сільської ради від 27.09.2013р. (а.с.11) земельна ділянка, під будинковолодінням по [ADDRESS] є розмежованою огорожею. За поясненнями сторін, з власників використовував земельну ділянку яка знаходилася на тій частині будинку, яка ними використовувалася для проживання. Такий фактичний розподіл земельної ділянки навпіл, відповідно до розташування квартир використовувався і при попередніх квартиронаймачах. Частки сторін та членів їх сімей в будинку були визначені за свідоцтвами про право власності отриманими власниками в порядку приватизації квартир і обидві частки таким чином були виділені в окремі об»єкти в натурі. Об»єднання співвласників будинку після проведення приватизації не утворювалося. Кожна з сімей отримала у власність окрему частку, з визначеною долею приміщень, прибудов та споруд в натурі. При цьому, до обсягу власності позивача [PERSON] та членів його сім»ї відійшов хлів «Д», а до власності [PERSON] та членів його сім»ї перейшов льох «В». Згідно даних оглянутої у судовому засіданні інвентарної справи вбачається, що кожна з сторін, приватизувала споруду, будівлю, яка знаходиться на тій половині земельної ділянки, на якій розташована і приватизована частка у житловому будинку. Земельна ділянка до проведення первинної приватизації за визнанням сторін, була розділена металевим парканом, фактичний порядок використання земельної ділянки був же укладений, ще до проведення приватизації відповідачем. При цьому, такий розподіл житлового будинку та споруд, жодною з сторін з моменту приватизації у 1993р. не оспорювався. Дані технічних паспортів, що були видані разом з свідоцтвами про право власності, як невід»ємний додаток і вказані у них відомості ніколи сторонами не змінювалися і їх вірність не оскаржувалася. Подальша приватизація земельних ділянок, проводилася також з врахуванням наявного у позивача та відповідача права на частку у житловому будинку та з врахуванням місця розташування об»єктів нерухомості, що відійшли до права власності позивача та відповідача, і що в цілому відповідає вимогам ст.377 ЦК України. Земельна ділянка, що перейшла до відповідача в порядку її приватизації надана з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що відповідає меті її отримання, а саме, для обслуговування належної саме стороні відповідача та членам його сім»ї частини житлового будинку, будівель та споруд, що підтверджує також і план земельної ділянки наданий до справи. Іншими співвласниками спільної часткової власності з відповідачем даний державний акт не оспорюється. Державний акт про право власності на земельну ділянку був отриманий відповідачем у 2008р. на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, що була оглянута у судовому засіданні. В матеріалах примірника наданого на вимогу суду по запиту до Управління Держземагенства у Вінницькому районі та області, утримується протокол погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки [PERSON] від 4.09.2008р. Даний протокол утримує підпис [PERSON], справжність якого була посвідчена головою Агрономічної сільської ради. Справжність свого підпису під даним протоколом позивач не заперечив. Примірник протоколу, що був наданий Управлінням Держземагенства у Вінницькому районі та області утримує абрис земельної ділянки. Таким чином, суду є підтвердженим факт того, що [PERSON] було відомо про проведення відповідачем приватизації земельної ділянки, ще у 2008р. проти чого він не заперечував. Підтвердив позивач також ту обставину, що на час прийняття рішення сільської ради про приватизацію земельної ділянки відповідачем був депутатом Агрономічної сільської ради в період 2006-201ор.р., та за своїми обов»язки брав участь у проведенні сесій сільської ради. У відповідності до наданої суду Агрономічною сільською радою копії заяви [PERSON] від 11.07.2008р. на затвердження 18 сесії 5 скликання від 09.09.2008р. відповідачем було надано саме копію технічної документації щодо оформлення права власності на земельну ділянку (а.с.126), а отже позивач мав можливість вивчити додані відповідачем документи та оспорити їх законність. За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена законодавством тривалістю в 3 роки. Ст.261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась чи могла довідатися про порушення свого права та про особу, яка його порушила. За ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за наявності заяви сторони у справі, поданої до прийняття судового рішення і може бути самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Заява про застосування позовної давності подана відповідачем 7.10.2014р. Клопотання щодо поновлення процесуального строку позивачем не надано. За поясненнями сторони позивача вважають, що процесуальний строк пропущеним не був. Разом з констатацією пропущення трирічного процесуального строку, як за вимогою про скасування рішенням Агрономічної сільської ради та визнанням недійсним державного Атку про право власності на земельну ділянку, суд враховує, що за ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Свої вимоги позивач грунтує на доведеності свого права на приватизацію земельну ділянку під льохом, який вважає таким, що належить на праві спільного користування всім власникам будинку №9. Однак, суд вважає, що позивач не спростував доводів відповідача щодо належності льоху під літерою «В», до складу майна, яке перейшло до [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в порядку приватизації за свідоцтвом про право власності від 16.11.1993р. виданого на підставі розпорядження Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області (з часткою в 27/50). А отже, позивач не довів суду порушення свого права на використання земельної ділянки, що знаходиться від частиною власності відповідача та вищевказаних членів його сім»ї, як і свого права на приватизацію даної частки земельної ділянки. Рішення 18 сесії 5 скликання Агрономічної сільської ради від 05.09.2008р. про затвердження технічної документації із землеустрою та видачу державного акту на ім»я [PERSON] прийнято на підставі ст.ст.116,118 ЗК України, виходячи з вимог закону та з врахуванням прав відповідача на частку майна з відповідними спорудами та будівлями в будинколодінні за [ADDRESS]. Дане рішення сільської ради таким чином, відповідає вимогам закону, підстави для визнання його незаконним ( скасування) як і для визнання незаконним похідного від нього державного акту на право власності на землю позивачем не доведені, тому позов до задоволення не підлягає. В зв»язку з відмовою у задоволенні позову не підлягають до стягнення і судові витрати.

Outcome: dismissed