Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, [PERSON] , [PERSON] . Вимогами позову просить визнати недійсною та скасувати приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS] в частині надання йому у спільну приватну власність 1/3 частки квартири [ADDRESS] ; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 08 грудня 2006 року серія 610-р, видане органом приватизації житла Госпрозрахункової групи з приватизації державного житлового фонду міськвиконкому, в частині надання йому у спільну приватну власність 1/3 частки квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказано, що 30 серпня 2019 року він вступив до лав Збройних сил України, де служить і по даний час. Під час розгляду питання щодо постановки його, як військовослужбовця, на квартирний облік, йому стало відомо, що у 2006 році його батьки приймали участь у приватизації квартири загальною площею 48,00 м.кв. за адресою: [ADDRESS] , у тому числі і на його ім`я. На момент здійснення приватизації вказаної квартири йому було 12 років і він був малолітньою особою. Однак, приватизація частини вказаної квартири на його ім`я без його згоди, коли він був малолітнім, порушує його права, оскільки позбавляє можливості реалізувати своє право на приватизацію та отримати житло, як військовослужбовець. Від представника відповідача - виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що право позивача на житло органом приватизації не порушено. Батьки позивача правомірно діяли в інтересах малолітнього сина під час приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] , оскільки проживали та були зареєстровані із сином за вказаною адресою. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив суд про задоволення позову. Не заперечив щодо проведення заочного розгляду справи. Відповідачі: представник виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та [PERSON] , [PERSON] , належно повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не прибули в судове засідання. Причину неявки суду не повідомлено. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як встановлено з матеріалів справи, на підставі розпорядження міського голови від 31.10.2006 року № 610-р Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду було видано свідоцтво про право власності на житло, у відповідності до якого квартира загальною площею загальною площею 48,00 м.кв. за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] - дружині та [PERSON] - сину (а.с. 9). Тобто, у 2006 році, будучи малолітнім, позивач [PERSON] увійшов у приватизацію вказаної квартири з державного житлового фонду разом з членами його сім`ї - матір`ю та батьком, які проживали та були зареєстровані у даній квартирі на час здійснення приватизації. Однак, приватизація частини вказаної квартири батьками на ім`я позивача без його згоди, коли позивач був малолітнім, наразі порушує його права та майнові інтереси, оскільки позбавляє можливості самостійно, відповідно до власної волі та інтересу, реалізувати своє право на приватизацію та отримати житло у порядку, передбаченому Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Приватизація вказаної квартири у 2006 році здійснювалась відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII від 19.06.1992 року (далі Закон № 2482-XII від 19.06.1992 року) та наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» (далі - Наказ № 56; із змінами, внесеними згідно з наказом Держжитлокомунгоспу від 05 серпня 1994 року №72; наразі даний наказ втратив чинність 16.12.2009). У відповідності до ч.1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Згідно з пунктом 5 Наказу № 56 передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло. У відповідності до ч.ч. 3, 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до частини 5 статті 8 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Отже, виходячи з норм законодавства, яке регламентувало час спірних відносин, приватизацію державного житлового фонду, вбачається, що участь у приватизації займаного державного (комунального) житла приймають наймач та члени його сім`ї, тобто всі зареєстровані у цьому житловому приміщенні особи, що проживають у ньому. Відмова від участі у приватизації житла осіб зареєстрованих у житловому приміщенні не передбачалась, крім виключних випадків. Відповідно, згоду на участь у приватизації надавали всі повнолітні члени сім`ї. Батьки позивача - [PERSON] та [PERSON] діяли у процесі приватизації квартири у 2006 році як у власних інтересах, так і в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , як законні представники і чинне законодавство не передбачало обов`язкового отримання згоди органу опіки та піклування. При постановці на облік військовослужбовців для забезпечення житла за місцем проходження служби, позивачу стало відомо про наявність у нього у власності приватизованого житла. Позивач зазначав, що дії його батьків під час приватизації зазначеної квартири призвели до порушення його права самостійно реалізувати своє право на отримання повноцінного житла, а тому прохав частково визнати недійсною та скасувати приватизацію, визнати частково недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 08 грудня 2006 року серія 610-р, видане органом приватизації житла Госпрозрахункової групи з приватизації державного житлового фонду міськвиконкому, в частині надання йому у спільну приватну власність 1/3 частки квартири [ADDRESS] , оскільки вони не відображають його волевиявлення. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Стаття 229 ЦК України встановлює, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка, у тому числі, щодо прав сторін. Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Визнання частково недійсною приватизації та часткове скасування свідоцтва на право власності на вказане житло в частині майнових інтересів позивача, не призведе до порушення прав на житло інших співвласників, що є співвідповідачами у справі, які приватизували квартиру за власним волевиявленням та на законних підставах, а також не призведе до порушення інтересів держави в особі органів, на які покладено функцію здійснення приватизації. У відповідності до ч. 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Згідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором; у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved