Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовною заявою до комунального підприємства «Волинський обласний санаторій матері і дитини «Турія» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що в період з 08.05.1987 по 30.11.2016 перебувала в трудових відносинах з КП «Волинський обласний санаторій матері і дитини «Турія». 30.11.2016 року позивача звільнено з посади помічника директора по виробничій частині на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Позивач вказує, що при звільненні їй не була виплачена заробітна плата, а також компенсація за 63 календарних дні невикористаної відпустки. Таким чином, на момент звільнення утворилася заборгованість по заробітній платі, яка складає 10573,18 гривні. На неодноразові звернення позивача до підприємства з проханням виплатити всі суми, що належать при звільненні їй відмовлено. У відповідності до ст. ст. 116, 117 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача в її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 10537,18 гривень та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 133100,80 гривень. Вказує, що несвоєчасний розрахунок по заробітній платі призвів до душевних страждань, позивач змушена приділяти додаткових зусиль для організації свого життя та забезпечення достатнього рівня проживання сімї. Моральну шкоду позивач оцінює в сумі 10000 грн., яку просить стягнути з відповідача в її користь. Також позивач просить стягнути з відповідача в її користь витрати на правову допомогу. Позивач в судове засідання не зявилась, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, зменшила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача в її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 10537,18 гривень, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 133100,80 гривень та витрати на правову допомогу. Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності та відзив на позов. Згідно поданого представником Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія» відзиву, представник відповідача позов визнає частково, не заперечує проти стягнення з відповідача в користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 10573 гривні та судових витрат. В решті позову просив відмовити. Ухвалою суду від 27.12.2018 до участі в розгляді даної справи в якості відповідача залучено Волинську обласну раду в особі відділу з питань спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області виконавчого апарату. Представник Волинської обласної ради, в судове засідання не зявився, хоч завчасно і належним чином був повідомлений про ас та місце розгляду справи, відзиву на позов не подав. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Відповідно до\~ст.\~43\~Конституції України,\~кожен\~має право\~на працю;\~кожен має\~право на\~належні,\~безпечні і\~здорові умови\~праці,\~на заробітну\~плату,\~не нижчу\~від визначеної\~законом;\~право на\~своєчасне одержання\~винагороди за\~працю захищається\~законом. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Судом встановлено, позивач працювала у Волинському обласному санаторії матері і дитини «Турія» на посаді помічника директора по виробничій частині, що стверджується копією трудової книжки. Як вбачається з копії наказу № 74 від 30.11.2016 «Про звільнення», [PERSON], помічника директора по виробничій частині звільнено з займаної посади з 30.11.2016 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України,\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Судом встановлено, що на час звільнення відповідач не виплатив позивачу заробітну плату в сумі 10573,18 гривень, що підтверджується довідкою та не заперечується представником відповідача. Відповідно до ч.2 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки представником відповідача визнано, що заборгованість КП «Волинський обласний санаторій матері і дитини «Турія» перед позивачем [PERSON] складає 10573,18 грн., тому позов в цій частині підлягає до задоволення. Згідно\~ст. 117 КЗпП України,\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст. 116 КЗпП України. При цьому, як розяснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, судом встановлено, що з вини відповідача позивачу не були виплачені належні їй суми в день звільнення. При обчисленні середнього заробітку суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що 30.11.2016 позивача було звільнено з роботи, а згідно наказу № 01-К від 17.02.2017, [PERSON] призначено на посаду т.в.о. директора Волинського обласного санаторію матері і дитини «Турія». Таким чином, затримка розрахунку при звільненні складає 78 днів. Відповідачем обчислено середньоденну заробітну плату позивача, яка складає 297,10 гривень, заперечень проти наданих позивачем арифметичних розрахунків середньоденного заробітку відповідачем не надано. Судом враховується та обставина, що в звязку з невиплатою позивачу заробітної плати в день звільнення має місце затримка розрахунку при звільненні протягом 78 днів, тобто з 30.11.2016 по 17.02.2017. Таким чином, середній заробіток за період затримки розрахунку розраховується наступним чином: множення кількості робочих днів, які підлягають оплаті на середньоденну заробітну плату (78 х 297,10 грн. = 23173,80 гривень). Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 23173,80 гривень слід задовольнити у повному обсязі. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 1 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір», \~від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Оскільки на підставі п. 1 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», при зверненні до суду позивача звільнено від сплати судового збору, судовий збір, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України в сумі 1921 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Відповідно до п.2 ч.1\~ст. 367 ЦПК України,\~суд допускає негайне виконання рішення суду при присудженні працівникові виплати заробітної плати. Згідно п.1 ч.3\~ст. 133 ЦПК України,\~до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За загальним правилом ч.1\~ст. 137 ЦПК України, витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами (ч.2\~ст. 137 ЦПК України). Положеннями пунктів 1 та 2 частини другої цієї статті визначаються умови, які стосуються розподілу даних судових витрат. Також, відповідно до ч.4 ст. 137 ЦПК України\~розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Позивач просила стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 6300 грн. Як вбачається з поданих позивачем розрахунків, зокрема копії квитанції до прибуткового касового ордеру № 1 від 23.08.2018, виданого адвокатом [PERSON], адвокат отримав від [PERSON] кошти на договору в сумі 5000 грн. Таким чином, враховуючи положення ст. 137 ЦПК України, складність даної справи, витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн., тому слід стягнути з відповідача в користь позивача, оскільки такі витрати документально підтверджені. При цьому суд виходить з того, що вказана сума є співмірною з складністю справи, наданою правничою допомогою адвокатом та її обсягом.

Outcome: partial