Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Павлової Олени Олександрівни, третя особа: Міністерство юстиції України, в якому просить визнати протиправними дії нотаріуса Павлової О.О. з посвідчення договору купівлі-продажу від 25.01.2016р. квартири [ADDRESS], стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що нотаріусом при посвідченні договору купівлі-продажу квартири 25.01.2016р. не було отримано витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, здійснено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на підставі її заяви, яка подана пізніше ніж подано заяву позивачем про реєстрацію права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01.12.2015р. по справі № 635/8047/15-ц. за що Наказом міністерства юстиції України за результатами камеральної перевірки діяльності приватного нотаріуса Павлової О.О. від 11.04.2017р. № 1214/5 тимчасово заблоковано доступ до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, письмові пояснення на заперечення від 18.07.2017р. та додаткові пояснення по справі від 12.12.2017р. Відповідач та її представник в судове засідання не з'явилися, про час, день та місце слухання справи повідомлені належним чином але представник відповідача надав до суду письмові заперечення, згідно яких проти задоволення позовних вимог заперечував, посилався на те, що нотаріусом не було порушено законодавства України при посвідченні договору купівлі-продажу нерухомого майна 25.01.2016р., підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії були відсутні, особу продавця було встановлено за даними паспорту громадянина України, дані про укладення шлюбу містилися у паспорті [PERSON] і наданому нею Витягу з Державного реєстру актів реєстрації цивільного стану та її заявою про відсутність права спільної сумісної власності подружжя та відсутності прав інших осіб на спірну квартиру, нотаріус на момент посвідчення договору не був підключений до Державного реєстру актів цивільного стану і не мала можливості перевірити надані продавцем документи щодо часу укладення шлюбу. Також зазначила, що за строком виконання заява покупця [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно повинна була розглянута раніше ніж заява позивача, підстав для відмови у здійсненні реєстраційної дії у нотаріуса були відсутні (а.с.72-79). Представник третьої особи Міністерства юстиції України, яка не заявляє самостійних вимог, в судове засідання не з'явився, але надав до суду письмові пояснення, згідно з яких вказав, що Міністерство не має компетенції щодо оцінки вчиненим нотаріальним діям нотаріусами, відновлення порушеного права особи нотаріусом не може здійснюватися Міністерством, як органом, який тільки здійснює державне регулювання нотаріальної діяльності. Також, зазначив, що в діях відповідача при здійсненні нотаріальних дій 25.01.2016р. з посвідчення договору купівлі-продажу квартири порушення законодавства України не виявлено, а за надання стороною правочину завідомо неправдивих відомостей нотаріус відповідальності не несе. Зауважив, що скарги [PERSON] були подані з порушенням вимог ст. 37 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тому в їх задоволенні було відмовлено заявнику. Вказав, що відповідно до результатів судового розгляду позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 25.01.2016р. йому було відмовлено, отже оспорюваний договір є дійсним на даний час. Просили суд при ухваленні рішення по даній справі врахувати надані письмові пояснення (а.с.165-169). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як зазначає ч. 1 ст. 10 ЦПК України, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Вимогами ст. 61 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відмову в задоволені позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25.01.2016р. приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Павловою Оленою Олександрівною, посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], де продавцем виступила [PERSON], а покупцем - [PERSON]. Приватним нотаріусом Павловою О.О. при посвідченні договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] було встановлено належність даної квартири продавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Полторацькою Л.М. 25.05.1999р., реєстр. № 637, зареєстрованого в Харківському міжміському бюро технічної інвентаризації від 05.07.1999р. за реєстровим № 3216/80, в реєстрову книгу № 24 (а.с.37, 49-51). 26 січня 2016 року Приватним нотаріусом Павловою О.О. прийнято рішення за заявою [PERSON] про державну реєстрацію за нею права власності на вказану квартиру. Згідно наданої копії повторного Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 14 жовтня 1995 року в відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1958. Дошлюбне прізвище після укладеного шлюбу [PERSON] змінила на [PERSON] (а.с.13). Згідно наданої копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану № 00016232014 від 22.01.2016р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований 14.10.1999р., що підтверджується копією вищевказаного Витягу (а.с.14-15). Відповіддю Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 20.01.2017 р. № 853/08.01-03-06, встановлено, що перевіркою облікових даних архівного фонду Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області виявлено актовий запис про шлюб № 1958 від 14.10.1995р., складений Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області на [PERSON] та [PERSON]. Даний актовий запис внесено до Державного реєстру актів цивільного стану громадян 08.04.2009р. за № 625614. 22 січня 2016 року спеціалістом Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області Гаврюшенком Є.А., відповідно до заяви [PERSON] (вих. № 59.10-06-15 від 22.01.2016р.) видано Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого подружжя № 16232014 (бланк серії АМВ № 174215), із зазначенням дати державної реєстрації шлюбу «14 жовтня 1995 року». Копія наданого витягу не відповідає документу, виданому Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області за № 16232014. Одночасно зазначено, що змін, як до паперового носія актового запису, так і до Державного реєстру актів цивільного стану громадян не вносилось. Також проінформовано, що 13.08.2016р., відповідно до рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 21.12.2015р. про розірвання шлюбу [PERSON] і [PERSON], справа № 688/4172/15-ц, у вищевказаному актовому записі про шлюб проставлено відмітку про розірвання шлюбу. За результатами проведеної перевірки порушень з боку працівників Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції не встановлено. Позивачем неодноразово оскаржувались дії відповідача - Приватного нотаріуса Павловою О.О. з приводу посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] до Міністерства юстиції України. Листом Міністерства юстиції України від 10.10.2016р. позивача повідомлено, що проведена перевірка по його скарзі та встановлено, що приватним нотаріусом Павловою О.О. було порушено черговість розгляду заяв про реєстрацію права власності на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав та внесено до реєстру рішення про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру. За цих підстав [PERSON] було відмовлено у задоволенні його заяви про реєстрацію права власності на 1/2 частину спірної квартири (а.с.22-24). Наказом Міністерства юстиції України від 11.04.2017р. № 1214/15 на підставі довідки про проведення камеральної перевірки, приватному нотаріусу Павловій О.О. було тимчасово заблоковано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на шість місяців за тих підстав, що нотаріусом було виявлено подання раніше заяви на реєстрацію права власності на частину спірної квартири [PERSON] згідно рішення суду від 01.12.2015р. у справі № 635/8047/15-ц, а вона прийняла рішення про задоволення заяви [PERSON] про реєстрацію права власності за нею на ту саму квартиру згідно договору купівлі-продажу від 25.01.2016р., яка подана була пізніше (а.с.25-29). Вказаний Наказ Міністерства юстиції України від 11.04.2017р. був оскаржений відповідачем, справа розглядається Харківським окружним адміністративним судом, що підтверджується ухвалою про відкриття провадження від 26.09.2017р. у справі № 820/4376/17. (а.с.235). Позивач звертався до Харківського районного суду Харківської області з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з підстав того, що нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, а нотаріусом не було перевірено даний факт та посвідчено даний договір і зареєстровано право власності за [PERSON] Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22.06.2017 р. у справі № 635/8709/15-ц позов [PERSON] був задоволений частково, оспорюваний договір купівлі-продажу квартири був визнаний недійсним (а.с.98-108). Обставини, які встановлені рішенням суду, згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. З листа Харківської місцевої прокуратури № 6 від 24.03.2017р. вбачається, що 01.02.2017р. за фактом незаконного відчуження квартири відкрито кримінальне провадження за № 12017220780000078 (а.с.64-65). Міністерством юстиції України були надані суду документи за результатами розгляду скарг [PERSON] на дії приватного нотаріуса Павлової О.О., та позивача було повідомлено про те, що його скарги не можуть бути розглянуті у зв'язку із пропуском строку звернення, а також за повторністю направлення до Міністерства юстиції України (а.с.172-186, 211-220, 225-228). Відповіддю ДП «Національні інформаційні системи» від 18.08.2017р. повідомлено, що станом на 25.01.2016р. підприємством не надавався доступ до Державного реєстру актів цивільного стану приватному нотаріусу Павловій О.О. (а.с.192). Статті 43, 44, 45 Закону України «Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений Наказом міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012р. та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за N 282/20595, передбачають обов'язок нотаріуса встановити особу громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевірити його дієздатність та обсяг дієздатності. Встановлення особи та обсягу її цивільної дієздатності здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, і які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз'яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз'яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. При посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо заява чи інший документ підписані за відсутності нотаріуса, особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, повинна особисто підтвердити, що документ підписаний нею. Відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Позивач у своєму позові не заперечував, що підпис в договорі належить його колишній дружині [PERSON], не заперечує позивач і її волевиявлення на укладення оспорюваного договору. Нотаріусом в свою чергу було встановлено особу [PERSON], сумнівів у її дієздатності не було, належність на праві власності відчужуваної квартири продавцю перевірено, у зв'язку з чим вчинено нотаріальну дію. Статтею 34 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що однією з нотаріальних дій, які вчиняють нотаріуси є посвідчення правочинів (договори, заповіти, довіреності тощо). Згідно ст. 50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Звертаючись з позовом до суду, позивач посилався на вчинення нотаріусом нотаріальної дії з посвідчення договору купівлі-продажу квартири 25.01.2016р. з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та ст. 60 СК України, в якій зазначено, що майно подружжя набуте за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, і нотаріусом не було перевірено даний факт, що нотаріальною дією було порушено його право власності на частину квартири. Однак, позивач не просить скасувати вчинену нотаріальну дію та державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за покупцем за договором від 25.01.2016р. Також, позивачем не надано суду жодного доказу, який підтверджує, що посвідчення договору купівлі-продажу від 25.01.2016р. здійснено нотаріусом з порушенням вимог діючого законодавства. Так, судом встановлено, що посвідчуючи угоду відповідач виходив із повноважень, які мав продавець згідно поданих ним документів для вчинення нотаріальної дії, яка не була визнана судом недійсною і підстав не довіряти у нотаріуса не було. Таким чином, позивачем не доведено незаконність дій нотаріуса при посвідченні оспорюваного правочину. Відповідно до п. 14 постанови Пленуму ВСУ №2 від 31.01.1992р. «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», суд не може в таких справах замість скасування нотаріальних дій визнавати недійсними посвідчені угоди. Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014р. № 2 можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову у їх вчиненні» від 31.01.1992р. при вирішення питання щодо обґрунтованості вимог суди мають виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суровій відповідності з встановленими для даного органу чи службової особи компетенцією і порядком їх вчинення, не допускаючи при цьому як потурання відхиленням від зазначеного порядку, так і формального скасування нотаріальної дії, коли ці відхилення не вплинули на її вчинення. Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних відносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Нотаріальна дія по посвідченню правочину не є правочином у розумінні ст.204 ЦК України. Закон України «Про нотаріат» поділяє об'єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: - нотаріальні дії; - відмова у вчиненні нотаріальних дій; - нотаріальні акти. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Обов'язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні. За наявності умов, передбачених ст. 49 Закону України «Про нотаріат», на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні. Оскаржуючи нотаріальну дію, позивач не заявив вимоги про незаконність нотаріальної дії і не просив її скасувати, а заявив вимоги про визнання протиправними дії нотаріуса з посвідчення договору купівлі-продажу квартири фактично оспорюючи при цьому сам правочин, а не нотаріальну дію. При цьому не врахував, що вимоги про визнання правочину недійсним виникають із матеріальних правовідносини і можуть бути заявлені з підстав недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, а не на підставі ст. 50 ЗУ «Про нотаріат». Слід також відмітити, що нотаріус - відповідач по справі не є особою, прав і обов'язків якого стосується спір подружжя з приводу квартири та права на її відчуження, оскільки відсутня його юридична заінтересованість у результатах вирішення справи і реалізації ухваленого в ній рішення. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відповідно до ст. 49 Закону України «Про нотаріат» відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням; 9) в інших випадках, передбачених цим Законом. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Зі змісту статті 54 Закону України «Про нотаріат» вбачається, що нотаріуси та посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. Відповідно до ст.78 вищевказаного Закону, п.п. 6.1, 6.2 п. 6 гл. 5 розділу 11 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженого наказом Міністерства юстиції № 296/5 від 22.02.2012р., нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, начальник установи виконання покарань засвідчують справжність підпису на документах, зміст яких не суперечить законові і які не мають характеру угод та не містять у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини. На угоді може бути засвідчена справжність підпису особи, що підписалась за іншу особу, яка не могла це зробити власноручно внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин. Нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчують факти, викладені у документі, а лише підтверджують, що підпис зроблено певною особою. При відчуженні квартири, [PERSON] подала нотаріусу заяву про те, що квартира належить їй на праві особистої приватної власності та прав інших осіб даний правочин не порушує. Відповідно до ст.1 Закону України № 3425 від 02.09.1993р. «Про нотаріат» - нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). В ст. 1 ЦПК України зазначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право». Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до змісту ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди, інші юридичні факти. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України, передбачено що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. За змістом ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини 1 статті 179 ЦПК предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги та заперечення, на підтвердження яких сторони у справі подають докази або факти, які мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення. Згідно з частиною 2 цієї ж норми права для встановлення в судовому засіданні фактів, зазначених у частині 1 цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Оцінка судом доказів здійснюється згідно з положеннями частин 1-4 статті 212 ЦПК. Позивачем у судовому засіданні не доведено, чому приватний нотаріус Павлова О.О. при наявності сторін договору мала відмовити в укладанні договору купівлі-продажу квартири 25.01.2016р., а посвідчивши його вчинила недбалість. Крім того, згідно змісту рішення Харківського районного суду Харківської області від 22.06.2017 р. у справі № 635/8709/16-ц не встановлено будь-яких порушень діючого законодавства з боку приватного нотаріуса при посвідченні договору. Отже, позивачем не було доведено факт того, що приватним нотаріусом Павловою О.О. при посвідченні договору було порушено законодавство, позовні вимоги фактично зводяться до оспорювання правочину, а не вчинення нотаріальної дії. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати суд залишає за рахунок позивача.

Outcome: dismissed