Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ФОП [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо премету спору, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головне управління ДПС в Рівненській області про зобов`язання вчинення дій та стягнення заробітної плати. Поданий позов обгрунтовує тим, що 5 липня 2019 року він був прийнятий ФОП [PERSON] на роботу на посаду водія. Заробітна плата за домовленістю між ними встановлена в розмірі мінімальної заробітної плати на час здійснення трудових відносин. За період липень-серпень 2019 року відповідач сплатив йому заробітну плату у погодженому ними розмірі. В подальшому він відмовлявся від виплати заробітної плати. На неодноразові звернення до ФОП [PERSON] із проханням про виплату заробітної плати, він ніяк не реагував. 19 жовтня 2020 року написав та послав на поштову адресу відповідача заяву про звільнення та виплату заробітної плати і компенсацій. Згідно даних вей-сайту ПАТ «Укрпошта» заяву відповідач отримав 24 жовтня 2020 року. Після спливу двохтижневого строку ФОП [PERSON] не вчинено ніяких дій стосовно розірвання між нами трудових відносин та сплати заробітної плати, відповідних податків і нарахувань. Зважаючи на наведене змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. 28 грудня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 27 травня 2021 року підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо премету спору, Головне управління Пенсійного фонду в Рівненській області, Головне управління ДПС в Рівненській області про зобов`язання вчинення дій та стягнення заробітної плати закрито та призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 18 серпня 2021 року позовні вимоги [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про зобов`язання фізичної-особи підприємця [PERSON] сплатити до Пенсійного фонду України єдиний соціальний внесок за найманого робітника [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] - залишено без розгляду відповідно до поданої представником позивача заяви. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги за виключенням вимоги, яка залишена без розгляду просив задоволити в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом розміщення відповідного оголошення на веб-сайті суду. Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, явку представника в судове засідання не забезпечило, подало пояснення в яких просить розгляд справи проводити без участі їх представника. Крім того, в поданих поясненнях вказує, що адмінстрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування та контроль за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюється органом виконавчої влади, що здійснює державну податкову політику, а тому просить залучити до участі у справі в якості третьої особи Головне управління ДПС в Рівненській області. Ухвалою суду від 05 квітня 2021 року залучено до участі в справі Головне управління ДПС в Рівненській області. Наданими поясненнями Головне управління ДПС в Рівненській області просить справу розглядати без участі їх представника. Також, в наданих поясненнях вказують, що згідно відомостей інтегрованої картки платника фізична особа-підприємець [PERSON] (податковий номер [NUMBER] ) по платежу 71010000 (єдиний внесок, нарахований роботодавцями на суми заробітної плати, винагороди за договорами цпх, допомоги по тимчасовій непрацездатності) станом на 31.12.2020 року рахується заборгованість у розмірі 12775,52 грн., яка не погашена станом на 07.05.2021 року. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та відповідача і ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення предстанвика позивача, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Відповідно до Довідки ПФУ за Формою ОК-5 від 05.11.2020 року, з липні 2019 рік по лютий 2020 року відповідачем здійснено нарахування заробітної плати позивачу в розмірі : липень 2019 р. - 3447,26 грн., серпень 2019 р. - 4173 грн., вересень 2019 р. - 4173 грн., жовтень 2019 р. - 4173 грн., листопад 2019 р. - 4173 грн., грудень 2019 р. - 4173 грн., січень 2020 р. - 4723 грн.. ФОП [PERSON] сплачено єдиний соціальний внесок за [PERSON] за період липень-серпень 2019 року, за решту періоду трудових відносин, внесок не сплачено. Згідно Довідки № 2944 від 06.11.2020 року наданої Державною податковою службою України відповідачем подано звітність: про нарахування і виплату позивачу заробітної плати в сумі 11793, 26 грн., нарахування і виплату податків в сумі 2122,79 грн. (запис № 3) та про нарахування і виплату заробітної плати в сумі 12519 грн., нарахування і виплату податків в сумі 2253,42 грн. (запис № 4). Наявна дата прийняття на роботу 05 липня 2019 року та відсутня дата звільнення. Відповідно до дійсності ФОП [PERSON] [PERSON] було виплачено заробітну плату за липень 2019 року в розмірі - 3447,26 грн. та за серпень 2019 року в розмірі 4172 грн. В судовому засіданні досліджено заяву позивача від 19 жовтня 2020 року про звільнення за власним бажанням адресовану відповідачу [PERSON] . У відповідності до даних електронного кабінету [PERSON] на веб-порталі Пенсійного фонду України зазначено, що з 05.07.2019 року він перебуває в трудових відносинах із ФОП [PERSON] , в липні та червні 2019 року нарахована та виплачена заробітна плата, сплачено ЄСВ за цей період, в решті періоду заробітна плата та ЄСВ не сплачено. Норми статей 2, 3 Кодексу законів про працю України визначають право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, що забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Частина третя статті 24 КЗпП України встановлює заборону на допуск працівника до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови роботодавця привести фактичні відносини з громадянином у відповідність до вимог трудового законодавства, факт трудових відносин, як факт, що має юридичне значення, може бути встановлений у судовому порядку, а, враховуючи наявність спору - у позовному провадженні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року (із внесеними змінами) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановлювати факти, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежать виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Враховуючи вищевикладене відносини між позивачем та відповідачем підпадають під ознаки, притаманні саме трудовим відносинам між роботодавцем та найманим працівником. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. У даній цивільній справі позивач, покликаючись на наявність трудових відносин, належними доказами підтвердив, що відносини саме такого характеру склалися у сторін, оскільки як випливає з досліджених судом доказів [PERSON] підпорядковувався правилам внутрішнього трудового розпорядку, виконував визначену трудову функцію в діяльності ФОП [PERSON] . Після закінчення виконання визначеного завдання трудову діяльність не припиняв. Виконував свої функції за процесом, організованим ФОП [PERSON] за що протягом липня-серпня 2020 року отримав заробітну плату з якої були сплачені відповідні платежі до спеціальних фондів. Суд дійшов висновку про існування між сторонами трудових правовідносин, констатуючи, що у даному випадку наявне ухилення роботодавця (відповідача) від оформлення трудових відносин з працівником (позивачем) у відповідності до вимог трудового законодавства, що зумовило виникнення трудового спору. З врахуванням вищевказаного суд вважає доведеним факт наявності трудових відносин між сторонами за період з 05 липня 2019 року по дату звернення позивача до суду з позовом, а оскільки відповідач відмовляється їх визнавати та оформляти, позовна вимога про встановлення факту перебування в трудових відносинах підлягає задоволенню. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. В силу положень статті 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з нормами статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом вказаних норм при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати. У відповідності частини шостої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, а у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без врахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи. Належними та допустимими доказами встановлено, що між позивачем та відповідачем було погоджено та встановлено заробітну плату в розмірі - мінімальної заробітної плати встановленої законодавством на час наявності трудових відносин. Згідно ЗУ «Про державний бюджет України на 2019 рік» становила в період вересень 2019 р по 31 грудня 2019 р - 4173 грн.. ЗУ «Про державний бюджет України на 2020 р.» мінімальна заробітна плата становила з 10.10.2020 р. по 31.08.2020 р. - 4723 грн., з 01.09. по 31.12.2020 р. - 5000 грн. Відповідачем не надано суду доказів виплати заробітної плати позивачу за період з вересня 2019 року до 24 грудня 2020 року. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку про порушення відповідачем ст.ст. 97, 115 КЗпП України, ст.ст. 15, 21-24 Закону України «Про оплату праці». Таким чином, відповідачу належить нарахувати та виплатити позивачу заборгованість з заробітної плати за період з вересня 2019 року до 24 грудня 2020 року. Проаналізувавши встановлені судом обставини справи, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення позовних вимог (у відповідності до обраного позивачем способу захисту та в межах заявлених позовних вимог) з огляду на їх законність та обґрунтованість, а саме встановлення факту припинення трудових відносин та стягнення заробітної плати у сумі 74476,00 грн.

Outcome: approved