Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та державного акту на право власності на земельну ділянку. Свій позов обґрунтовує тим, що для потреб сімї, на імя її батька [PERSON] було виділено земельну ділянку розміром 0,12 га, яка розташована на масиві садівничого товариства «Дружба». Після смерті батька, земельну ділянку переоформлено на її матір [PERSON] Зазначає, що вона та її чоловік постійно користувалися земельною ділянкою, обробляли її та доглядали, ремонтували садовий будинок, сплачували членські внески в садівниче товариство. 15.11.2009 року померла її матір [PERSON], а в липні 2015 року їй стало відомо, що вказана земельна ділянка переоформлена 10.08.1999 року на [PERSON] Вказує, що в садівничому товаристві «Дружба» їй вдалося зясувати, що в 2004 році [PERSON] оформила договір дарування, яким вищевказану земельну ділянку подарувала синові [PERSON] В подальшому відповідач оформив державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Вважає, що відповідач незаконно отримав у власність земельну ділянку, оскільки постійно проживає в м. Києві, а тому не міг бути прийнятий в члени садівничого товариства і приватизувати земельну ділянку. В свою чергу, її матір [PERSON] теж не могла приватизувати земельну ділянку на своє імя, оскільки за її заявою дана земельна ділянка була переоформлена на відповідача, в звязку з чим не міг бути укладеним і договір дарування. З врахуванням вищенаведеного, просить суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0651 га, призначеної для ведення садівництва, розташованої на масиві садівничого товариства «Дружба» (№98), укладений 04.08.2004 р. між [PERSON] та [PERSON] та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 20.04.2006 №010607700323 на імя [PERSON] Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримали в повному обсязі з підстав, що зазначені в позовній заяві. Додатково суду пояснили, що відповідач ніколи не займався земельною ділянкою, не обробляв її та не сплачував за неї членські внески. Натомість вона з чоловіком вже багато років поспіль працює на вказаній землі. Просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги позивача заперечували в повному обсязі. В матеріалах справи наявні письмові заперечення відповідача та заява про застосування строку позовної давності. Просять в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення позивача та її представника, відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Так, ст. 131 ЦПК України передбачає, що сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Судом встановлено, що 04 серпня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі №3393. [PERSON] до даного договору [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку площею 651 кв.м., яка розміщена на землях, що знаходяться у віданні Луцької міської ради Волинської області. Земельна ділянка розташована в місті Луцьку Волинської області в садівничому товаристві «Дружба», №98. Цільове призначення земельної ділянки для садівництва. Зазначена земельна ділянка належить Дарувальнику на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ВЛ №2079, виданого Луцькою міською радою Волинської області 26.01.2000 року (а.с.25). З копії довідки, виданої садівничим товариством «Дружба» №55 від 29.09.2015 р., вбачається, що спірна земельна ділянка належала члену товариства [PERSON], а після його смерті, ділянка з 1987 року була перереєстрована на його дружину [PERSON] (а.с.14). Таким чином, [PERSON] з 1987 року набула право користування земельною ділянкою №98, тобто з моменту включення її до складу членів СТ «Дружба» замість її померлого чоловіка та закріплення за нею вказаної земельної ділянки. Згідно положень ст. 6 ЗК УРСР в редакції чинній станом на 1997 року, ст.1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» громадяни України, що використовують земельні ділянки, надані їм раніше, в тому числі для ведення садівництва, мали право здійснити їх приватизацію (безоплатне отримання у власність) на підставі відповідного рішення місцевих рад. Прийняття органом місцевого самоврядування рішення про передачу особі у власність земельної ділянки є підставою для виникнення у неї права власності на землю та отримання державного акту, який посвідчує це право. Скориставшись наданим їй законом правом, [PERSON] отримала державний акт про право приватної власності на землю серії ВЛ №2079, виданого Луцькою міською радою Волинської області 26.01.2000 року, відповідно до якого їй передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0651 га, що розташована на території Луцької міської Ради, садівниче товариство «Дружба» (а.с. ) З моменту видачі державного акту про право приватної власності на землю, а саме з 26.01.2000 року, [PERSON] стала повноправним власником вказаної земельної ділянки, право на реалізацію якого, в тому числі на володіння, використання та розпорядження гарантоване державою України у ст.41 Конституції України. Таким чином, суд вважає, що реалізуючи своє право власності, [PERSON] мала законні підстави укладати договір дарування спірної земельної ділянки. Зазначений договір дарування був нотаріально посвідчений, що відповідало вимогам ч. 2\~ст.719 ЦК України\~(в редакції чинній на дату укладення спірного правочину) щодо дотримання форми договору. З пояснень сторін, їх представників та з досліджених матеріалів справи встановлено, що позивач ніколи не була власником спірної земельної ділянки, не отримувала державний акт на неї, а лише користувалась земельною ділянкою, обробляла її. В ході розгляду справи, судом допитано свідків [PERSON] та [PERSON], покази яких суд до уваги не бере, оскільки останні не повідомили суду будь-яких фактичних даних, які стосуються предмету доказування в даній справі. Згідно\~ст.152 ЗК України\~(в редакції чинній на дату укладення спірного правочину) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У відповідності до ст.ст.125,126 ЗК України наявність права власності або права постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. З урахуванням того, що [PERSON] правомірно скористалася своїм правом власності на землю, уклавши відповідний договір щодо дарування земельної ділянки, до того ж, позивач та її представник під час розгляду справи не довели суду на підставі яких норм матеріального права даний договір підлягає визнанню його недійсним, не надали документів, які б засвідчували право власності чи право постійного користування позивача спірною земельною ділянкою, суд не вбачає підстав для визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,0651 га, призначеної для ведення садівництва, розташованої на масиві садівничого товариства «Дружба» (№98), укладений 04.08.2004 р. між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 20.04.2006 року на підставі договору дарування земельної ділянки від 04.08.2004 №3393 (ВВК№541231) отримав державний акт серії ЯА №653660 на право власності на земельну ділянку, яка розташована на садівничому масиві «Дружба» №98 в м. Луцьку (а.с.23). З огляду на вище наведене, судом не встановлено в межах заявлених позовних вимог підстав для визнання недійсним спірного державного акту на право власності на земельну ділянку. [PERSON] до ч.2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. А тому, безпідставними є посилання позивача на те, що відповідач, як постійний житель міста Києва, не може бути членом садівничого товариства «Дружба» та законним власником земельної ділянки в місті Луцьку. [PERSON] ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 року №24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», зокрема зазначається, що «Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене.» Таким чином, позивач та її представник не представили суду та не довели наявності порушень вимог законодавства при укладенні договору дарування земельної ділянки площею 0,0651 га, призначеної для ведення садівництва, розташованої на масиві садівничого товариства «Дружба» (№98), укладеного 04.08.2004 р., та при видачі державного акту на право власності на вказану земельну ділянку, то в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed