Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «АвтоМотрГруп», в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача сплачені за договором майнового лізингу №505148 від 26 січня 2016р. кошти та неустойку у загальній сумі 45\~220 грн., у звязку з розірванням договору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 січня 2016р. позивач уклав з відповідачем договір фінансового лізингу №505148, згідно якого предметом лізингу є автомобіль «Fiat Doblo». Відповідно до умов цього договору відповідач бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. Приїхавши в офіс м. Запоріжжя, в усній формі представник відповідача розяснила, що позивач має спочатку сплатити передплату за транспортний засіб у розмірі 34000 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладений договір лізингу і протягом кількох днів відповідач передасть у користування предмет лізингу. У той же день, ним було сплачено на рахунок відповідача 34000 гривень. Проте представником відповідача не було розяснено, що цей платіж є винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладанням договору. Позивач зазначає, що вважав цей платіж частковою оплатою вартості транспортного засобу. Після того, як транспортний засіб доставлений не був, позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою про розірвання договору вищевказаного договору та повернення сплачених грошових коштів. На що відповідачем було надано відповідь від 22 лютого 2016р., що договір є розірваним, проте сплачена сума коштів поверненню не підлягає. Позивач вважає, що такі дії відповідача суперечать нормам діючого законодавства, у звязку з чим звернувся до суду з вказаним позовом. У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги просив їх задовольнити. Зазначив, що ним на виконання умов договору було сплачено 34\~000грн., та 340 грн. на оплату послуг банку, та у звязку з чим просив їх стягнути з відповідача. Крім того, оскільки після розірвання договору відповідач не повернув кошти, тому вважає, що з останнього слід стягнути неустойку у сумі 10880грн. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом направлення поштового відправлення, а тому суд вважає за можливе згідно ст. ст.224, 226 ЦПК України\~провести заочний розгляд даної справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. В судовому засіданні було встановлено, що 26 січня 2016 року між ТОВ «АвтоМоторсГруп» та [PERSON] було укладено договір майнового лізингу №505148 від 26 січня 2016 року, згідно якого ТОВ «АвтоМоторсГруп» зобовязався придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно, а саме автомобіль«Fiat Doblo Panarama» 1.4 MT Comfort, а [PERSON] зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Згідно п.2.3. вищевказаного договору замовлення предмета лізингу відбувається з моменту підписання Лізингоодержувачем Специфікації (додаток №4 до договору) та сплати ним на рахунок Лізингодавця авансового платежу. Відповідно до п.3.2 договору вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору та розмір авансового платежу вказується в додатку №2 до даного договору. Пунктом 5.1 договору предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізінгу. Відповідно до п.8.1 договору складові лізингового платежу, їх суми та дати, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №2 та №3 до цього договору, є його невід»ємною частиною. Крім того, згідно п.8.2.1 договору перший лізинговий платіж складається з комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, яка розраховується як вартість фінансування, визначена в додатку №2 до договору, авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, визначений в додатку №2 до договору, комісійної винагороди лізингодавцю за передачу предмета лізингу, визначеної в додатку №2 до договору. Згідно додатків №2 та №3 до вказаного договору майнового лізингу вартість предмета лізингу становить 170000 грн., вартість фінансування 34000 грн., інша сума вноситься щомісячними платежами по 7\~083,33 грн., комісія за передачу 5100 грн. 26 січня 2016р. [PERSON] було сплачено вартість фінансування згідно договору №505148 від 26 січня 2016 року в сумі 34000 грн., що підтверджується квитанцією ПН №11467, та сплачено комісію банка за прийняття готівкового платежу у сумі 340 грн., згідно квитанції ПН №11467РК. У звязку тим, що автомобіль не був доставлений позивачу в обумовлені з представником відповідача строки, тому 03 лютого 2016р. [PERSON] звернувся до останнього із заявою про розірвання договору від 26 січня 2016р. та повернення сплачених коштів. 22 лютого відповідачем на електрону адресу позивача було направлено листа, яким повідомлялось, що договір №505148 від 26 січня 2016р. розірвано, проте сплачений платіж не повертається. Вищевказані обставини також були підтвердженні показами свідка [PERSON] Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до положень\~ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенні не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Стаття 16 цього ж Закону\~визначає, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Зі змісту договору, укладеного сторонами видно, що вартість фінансування визначена як одноразова плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. Оскільки умовами договору, крім оплати вартості предмету лізингу, передбачена оплата комісії та відсоткової ставки, на переконання суду умова договору про додаткову оплату вартості фінансування в сумі 34000 грн. порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру вказаного платежу (який згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем) передбаченій договором послузі. Крім цього, умови договору про неповернення цього платежу у випадку розірвання договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. Враховуючи вказане, суд вважає, що такий платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Крім того, аналіз змісту спірного договору майнового лізингу від 26 січня 2016 року № 505148, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (пункт 8.17, розділ 12 договору), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в\~Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях\~ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Як було встановлено судом, договір від 26 січня 2016р. за №505148 між сторонами розірвано. Проте, відповідач посилаючись на п. 12.11 договору відмовився повернути сплачену позивачем суму коштів у розмірі 34\~000 грн. Враховуючи те, що суд прийшов до переконання, що такий платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу, а сплачена позивачем сума коштів була зроблена під впливом обману, при цьому договірні відносини між сторонами припинено за взаємною згодою, тому суд вважає, що понесені позивачем витрати у сумі 34\~000 грн. підлягають стягненню з відповідача. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої комісії за послуги банку згідно тарифів банку в розмірі 340 грн., суд вважає необхідним відмовити за необґрунтованістю, оскільки вказана сума не була перерахована на користь ТОВ «АвтоМоторсГруп», а входить у складову частину банківських операцій. У частині стягнення неустойки з підстав передбачених ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.4\~ст 12 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач, у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей. Згідно ч.9 цієї ж статті якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. За змістом цієї норми неустойка виплачується у разі затримки більше ніж на один місяць повернення сплаченої суми грошей за продукцію. Частина третя цієї статті визначає умови застосування цієї норми: реалізація продукції поза торговельними або офісними приміщеннями; розірвання договору протягом 14 днів з дати одержання документа, який засвідчує цей факт; продукція повинна бути річчю; прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. Згідно умов договору відповідач надає послугу і не є продавцем товару. Статтею 536 ЦК України\~визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. А відтак, є підстави до застосування положень\~ст. 625 ЦК України\~в частині стягнення з ТОВ «АвтоМоторсГруп» трьох процентів річних від простроченої суми, яка становить на день подачі позову 122,96 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з урахуванням вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок повернення судових витрат по сплаті судового збору 674 грн. 16 коп.

Outcome: partial