Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Сігма Автолізинг» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 24 листопада 2017 року між ним та ТОВ «Сігма Автолізинг» був укладений договір фінансового лізингу №01966, предметом якого було придбання автомобіля «Renault Daster, Expression А-5, 1.6, МТ 4x2». За інформацією, розміщеною у мережі Інтернет, а також вказаною представником відповідача, вартість вказаного автомобіля складала 180000 грн. Представник відповідача [PERSON] повідомила його про необхідність внесення авансового платежу у сумі до 23 відсотків вартості автомобіля у той час, поки вона буде готувати сам договір. Для сплати первинного внеску [PERSON] надала позивачу квитанцію про сплату коштів на рахунок ТОВ «Сігма Автолізинг», відкритий в ПАТ «[PERSON] Дніпро» (м.Київ), та пояснила, що якщо він внесе якомога більшу оплату, то зможе безвідсотково вносити частини платежів протягом декількох років, а в іншому випадку вона не готуватиме договір, хоча його номер вона позивачу вже надала (№01966). Сплативши в банківському відділенні м.Кривий Ріг 40000,00 грн. з призначенням платежу - «авансовий платіж за договором №01966 від 24.11.2017р.», позивач повернувся до [PERSON], яка надала йому на підпис договір на 15-ти аркушах дрібним шрифтом. Під час підписання договору позивач помітив, що у ст.1 п.1.1 Договору зазначений автомобіль «Renault Daster, Expression А-5, 1.6, МТ 4x2», який відповідно до ст.8 п.8.2. Договору коштує 398909,00 грн. На зауваження позивача щодо вартості автомобіля [PERSON] надала пояснення, що зазначена у Договорі вартість автомобіля необхідна фірмі лише для податкової звітності і це є лише формальною процедурою. Також вона надала позивачеві для впевненості Додаток № 1 до Договору, де були зазначені платежі позивача протягом 5-ти років за невизначений автомобіль вартістю 180000,00 грн. Однак, автомобіль марки «Renault Daster, Expression А-5, 1.6, МТ 4x2» вартістю 180000,00 грн., або аналог за такою самою ціною позивач так і не отримав. Тому позивач вважає даний договір таким, що порушує його права як споживача, а також таким, що суперечить вимогам чинного законодавства, у тому числі й тим, що визначають дійсність правочину. Зокрема, Договір містить ряд умов, які є несправедливим для нього як для споживача, а саме: включає цілий ряд штрафних санкцій, необґрунтованих платежів, крім того, він не був нотаріально посвідченим та не був спрямований на настання реальних наслідків. Тому позивач просив визнати недійсним договір фінансового лізингу №01966 від 24.11.2017 року, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг», а також стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» на його користь суму 40000,00 грн. - авансовий платіж за договором №01966 від 24.11.2017 року, інфляційні витрати у розмірі 138,60 грн., а разом 40138,60 грн., які були перераховані на рахунок №2600231365101, відкритий у ПАТ «[PERSON] Дніпро», МФО 305749. У судове засідання позивач не зявився, про дату, час та місце розгляду справи він був повідомлений належним чином, однак надав до суду письмову заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, поданий ним позов підтримав і просив його задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання вдруге не направив свого уповноваженого представника, про наявність поважних причин неявки представника у судове засідання він суд не повідомляв, про дату, час та місце розгляду справи він був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за відсутності представника або про відкладення розгляду справи з певних причин відповідач до суду не направляв, тому на підставі ч. 3 ст. 223 ЦПК України суд розглядає справу за відсутності представника відповідача. У той же час, від нього до суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON], у якому відповідач проти позову заперечував і просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Так, зокрема, відповідачем у відзиві зазначено про те, що 24 листопада 2017 року між ТОВ «Сігма Автолізинг» та [PERSON] було укладено Договір фінансового лізингу № 01966. На виконання п. 9.1 і п.9.6 ст. 9 вказаного Договору позивач 24 листопада 2017 року сплатив 39 890,90 грн., які зараховані як комісія за організацію Договору, а також на виконання п. 9.2, п.9.3 і п. 9.6 ст. 9 зазначеного Договору позивач сплатив 109,10 грн. як частину авансового платежу. Договір фінансового лізингу № 01966 складений у письмовій формі, підписаний позивачем добровільно на кожному аркуші, містить усі істотні умови, а тому не може бути визнаний недійсним, оскільки у даному випадку відсутні передбачені ст. 215 ЦК України підстави недійсності правочину. Окрім того, на думку відповідача, свідчення позивача щодо введення його в оману є лише способом ухилитись від взятих на себе зобовязань і не має належного нормативного обґрунтування. Також відповідач вважає не обґрунтованими належним чином твердження позивача про несправедливі та недобросовісні умови правочину. Зокрема, позивачем не зазначено, яка саме конкретна норма договору порушує вимоги ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», чи є підстави такі умови змінити та/або вони підлягають визнанню несправедливими, і чи наявність таких несправедливих умов дає підстави визнати весь договір недійсним. Стосовно тверджень позивача про те, що умови Договору суперечить п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є несправедливими, відповідач зазначає, що відповідно до п. 12.1 ст. 11 Договору позивач має право не лише розірвати договір зі своєї ініціативи, а й отримати компенсацію у звязку з його розірванням, а саме: відповідач повертає сплачені позивачем кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання Договору - 20% від сплаченої суми авансового платежу. Також зважаючи на те, що у правовідносинах, що склалися між позивачем і відповідачем, позивач виступає як боржник, тобто особа, яка зобовязана вчинити відповідні дії відповідно до умов Договору, а ст. 625 ЦК України передбачає відповідальність за прострочення боржником грошового зобовязання, тому, на думку відповідача, позивач незаконно вимагає стягнення на його користь трьох відсотків річних у сумі 138,60 грн. У звязку з неявкою у судове засідання учасників справи на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за їх відсутності без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, беручи до уваги наполягання позивача на задоволенні позову, невизнання позову відповідачем, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Із наявної у матеріалах справи копії Договору фінансового лізингу № 01966 від 24 листопада 2017 року судом встановлено, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» і [PERSON] 24 листопада 2017 року був укладений договір фінансового лізингу №01966, за умовами якого лізингодавець (відповідач) взяв на себе зобовязання придбати у власність предмет лізингу - транспортний засіб автомобіль марки «Renault Daster» (комплектація «Expression, А-5», обєм/тип двигуна - 1.6, тип КПП МТ, привід 4x2) за ціною 398909 грн. та передати його у користування лізингоодержувача (позивача), який у свою чергу зобов'язався сплачувати за користування транспортним засобом періодичні лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору, що передбачено п.1.3 ст. 1, пп. 3.3.3 п. 3.3 ст. 3 та п.8.2 ст. 8 вищевказаного договору. Відповідно до п.1.7 Договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5. ст. 9 даного договору. Пунктом 9.1 ст. 9 Договору визначено, що комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу в розмірі 10 %, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію Договору зазначено у Додатку № 1 до даного Договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу. Згідно з п. 9.2 ст. 9 Договору авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 23 відсотків від вартості предмета лізингу, зазначеного у даному договорі та у Додатку №1 до даного договору. Як встановлено із Додатку №1 до договору фінансового лізингу №01966 від 24.11.2017 року предметом лізингу є транспортний засіб - автомобіль марки «Renault Daster», вартістю 180000,00 грн., сума виплат авансового платежу складає 40000,00 грн., щомісячний авансовий платіж складає 2333,33 грн., комісія за організацію договору складає 0 % та комісія за передачу ПЛ складає 0 %. У день підписання Договору, тобто 24 листопада 2017 року позивач сплатив авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу №01966 від 24.11.2017 року у сумі 40000,00 грн., що підтверджується копією квитанції №14379968 від 24 листопада 2017 року. Судом враховано, що п. 5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Відповідно до ч.2 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюється законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Судом встановлено, що відповідач здійснює господарську діяльність з фінансового лізингу відповідно до Розпорядження Нацкомфінпослуг від 27.06.2017 року № 2943, яким було вирішено видати ліцензію ТОВ «СігмаАвтолізинг» на надання послуг з фінансового лізингу. На момент укладення правочину з позивачем відповідач діяв також на підставі іншого дозволу, виданого Нацкомфінпослуг, а саме - на підставі Довідки ФЛ № 595 від 06.06.2017 року. Також судом враховано, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно із ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нормами статей 203 і 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (ч. 2 ст.806 ЦК України та ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. В силу ст. 1, ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В силу ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно зі ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином, оскільки договір фінансового лізингу №01966 від 24.11.2017 року предметом якого є транспортний засіб - автомобіль марки «Renault Daster», а сторонами якого є фізична і юридична особи, всупереч положень ст.799 ЦК України не було посвідчено нотаріально, а тому він в силу положень ст.220 ЦК України є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеним у постановах від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16. Відповідно до ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. За змістом ст. 215 ЦК України нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч 2 ст.627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та зобовязань на шкоду споживачу. Несправедливими згідно із ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця(виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем(виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця(виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю(виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; ненадання продавцю (виконавцю,виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (ч.4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Отже, аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно з укладеним між сторонами договором фінансового лізингу № 01966 від 24.11.2017 року, лізингодавець (відповідач) взяв на себе зобовязання придбати у власність предмет лізингу - транспортний засіб автомобіль марки «Renault Daster» (комплектація «Expression, А-5», обєм/тип двигуна - 1.6, тип КПП МТ, привід 4x2) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Судом встановлено, що позивач не отримав інформацію щодо істотних умов договору, які передують його укладенню, зокрема, відносно предмету лізингу та відносно відповідальності за договором, які є несправедливими для нього, як споживача фінансових послуг, адже лізингодавець відповідно до умов договору може не виконувати свої зобовязання щодо передачі предмету лізингу та при цьому ніякої матеріальної відповідальності за це не несе, а лізингоодержувач несе відповідальність у вигляді неустойки за будь-які дії, які можуть кваліфікуватися порушенням договору: прострочення внесення платежів (п.12.5); відмову від прийняття предмета лізингу (п.12.14), дострокове розірвання договору (п.12.1), створення перешкод в доступі відповідача до предмета лізингу (п.12.7), використання предмету лізингу не за призначенням (п.12.6), затримку повернення предмету лізингу (п.12.11). Пункт 12.2 вказаного Договору надає право відповідачу в односторонньому порядку розірвати договір, при цьому утримавши у себе 10% від суми сплаченого авансового платежу. Пункт 3.2.6 укладеного сторонами Договору фінансового лізингу надає право відповідачу в односторонньому порядку розірвати договір у випадку порушення позивачем будь-якого із зобовязань за договором і при цьому відповідач жодних коштів позивачу повернути не зобовязаний. Позивач у випадку недотримання відповідачем його зобовязань, навпаки, достроково розірвати договір не може, а у випадку розірвання договору з ініціативи позивача він має сплатити відповідачу штраф (п.12.1). Також не може позивач і достроково здійснити повну оплату за договором до спливу 12-ти місяців з дня отримання предмету лізингу(п.3.4.5). У випадку здорожчання предмету лізингу всі платежі позивача за договором підлягають безумовному і автоматичному збільшенню та позивач у такому випадку зобовязаний доплатити відповідачу різницю (п.9.4, п.9.7). Водночас, якщо предмет лізингу на момент його передачі коштуватиме менше, ніж зазначено в договорі, то платежі не можуть бути зменшені. Також, відповідач відповідно до п. 10.14 наділений безумовним правом на власний розсуд змінювати валюту зобовязання. Таким чином, суд приходить до переконання, що вищевикладені умови укладеного між сторонами договору фінансового лізингу є несправедливими, оскільки порушують принцип добросовісності договору, наслідком якого є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Окрім того, п.1.1 укладеного між сторонами договору не містить таких індивідуальних ознак автомобіля як колір, комплектація, рік випуску, не зазначено, новим є автомобіль чи перебував у вжитку, тому цей пункт договору суперечить вимогам ч.1 ст.3, ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч.1 ст. 184, ч.1 ст.682, ч.1 ст.767 ЦК України, оскільки не містить суттєвих умов договору та надає можливість ТОВ «Сігма Автолізинг» в односторонньому порядку змінювати комплектність автомобіля, що є несправедливим відповідно до п.12 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». У цьому ж пункті 1.1. Договору зазначено, що характеристики предмету лізингу мають бути зазначені у Додатку № 1 до договору, однак, долучена позивачем до матеріалів справи копія Додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 01966 від 24.11.2017 року відповідних відомостей не містить. Окрім того, аналізуючи зміст договору, який позивач просить визнати недійсним, суд приходить до висновку, що у ньому відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження, встановлена жорстка відповідальність лізингоодержувача як споживача за порушення умов договору, усувається відповідальність лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, не надані права лізингоодержувача як споживача вимагати дострокового розірвання договору, передбачено покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Таким чином, умови договору фінансового лізингу №02079 від 24.11.2017 року є такими, що суперечать зазначеним вище нормам ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і завдають шкоди споживачеві. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу та застосування правових наслідків недійсності правочину є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у цій частині. При цьому, суд також вважає необґрунтованим твердження відповідача про те, що позивач 24 листопада 2017 року сплатив 39 890,90 грн. саме як комісію за організацію Договору, а також на виконання п. 9.2, п.9.3 і п. 9.6 ст. 9 зазначеного Договору позивач сплатив 109,10 грн. як частину авансового платежу. Наведене спростовується положенням п 9.1 ст. 9 Договору про те, розмір комісії за організацію Договору зазначено у Додатку № 1 до даного Договору, а також вказівкою у Додатку №1 до договору фінансового лізингу №01966 від 24.11.2017 року про те, що комісія за організацію договору складає 0 % та комісія за передачу ПЛ складає 0 %. У той же час, суд вважає належним чином не доведеними посилання позивача на укладення ним договору саме під впливом обману, оскільки він не конкретизував і не надав належних та допустимих доказів того, щодо яких саме обставин, які мають істотне значення, (у розумінні ч. 1 ст. 229 ЦПК України) він був введений в оману представником відповідача. Окрім того, відповідно до вимог ст. 216 ЦК України у звязку з визнанням судом недійсним укладеного між позивачем та відповідачем договору фінансового лізингу з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 40000,00 грн., які було отримано на виконання вказаного договору. У той же час, суд погоджується із твердженням відповідача про необґрунтованість вимог позивача про стягнення інфляційних витрат, виходячи з наступного. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак, оскільки відповідач не мав перед позивачем грошового зобовязання, а мав зобовязання передати товар транспортний засіб у користування, вимоги позивача про стягнення на його користь інфляційних витрат задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач [PERSON] при подачі позову до суду повинен був сплати судовий збір у загальній сумі 1409,60 грн., однак він фактично сплатив судовий збір у загальній сумі 1763,00 грн., а тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 1407,17 грн., виходячи з такого розрахунку: (704,80 грн. - за вимогу немайнового характеру)+ (702,37 грн. відповідно до задоволеної частини вимоги майнового характеру). Окрім того, судовий збір пропорційно до розміру позовних вимог, у задоволенні яких суд відмовив, у сумі 2 грн. 43 коп. суд покладає на позивача, а надмірно сплачену суму судового збору у розмірі 353 грн. 40 коп. суд відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» повертає позивачеві. На підставі викладеного,

Outcome: partial