Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, [PERSON] про визнання недійсним рішення сільської ради та державного акту про право власності на землю. Позивач [PERSON] [INFO] помер. Ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 24 січня 2014 року було залучено до розгляду справи [PERSON], як правонаступника позивача. Свої вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що 30.03.2010 року її батько звернувся до Чагорської сільської ради із письмовою заявою про передачу йому у приватну власність земельної ділянки площею 0.49 га. у тому числі 0.10 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в [ADDRESS], та 0.39 га. для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в [ADDRESS], вважаючи, що дана земельна ділянка перебуває в його правомірному користуванні про що зазначено в записах в особових рахунках по господарської книги Чагорської сільської ради з 1987 року. Рішенням Чагорської сільської ради №56-422010 від 19.05.2010 року [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації по приватизації даної земельної ділянки. Однак, під час виготовлення кадастрового плану та експлікації земельної ділянки в [ADDRESS] спеціалістами землевпорядної організації TOB «Терра Буковини» було виявлено, що дві частини обмірюваної земельної ділянки вже приватизовані іншими громадянами [PERSON], яка приватизувала земельну ділянку [NUMBER] площею 0.1427 га. та [PERSON], який приватизував земельну ділянку [NUMBER] площею 0.1430 га. Крім того, посилається на те, що [PERSON] незаконно передано у власність 0.1804 га., оскільки рішенням №88-72003 року від 27.03.2003 року було надано дозвіл виготовити технічну документацію по приватизації 0.39 га., а рішенням №271-182005 року від 25.04.2005 року передано у приватну власність [PERSON] 0.5704 га. Вважає, що відповідачем було захоплено частину земельної ділянки, яка знаходилася у користуванні її батька та яку сільська рада незаконно передала у власність [PERSON] Тому просила визнати рішення Чагорської сільської ради № 271-18/2005 від 25 квітня 2005 року в частині безоплатної передачі [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0.1430 га. незаконним, визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ЯБ №752983 від 12.04.2006 року, який було видано [PERSON] та вилучити із реєстру прав власності відомості про реєстрацію за [PERSON] право власності н земельну ділянку площею0,1430 га. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позов підтримали повністю та надали пояснення аналогічні позовній заяві та просив позов задовольнити. Представник Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області Ткачук В.І. в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що рішення сесії є законним, та було прийняте в межах діючого законодавства, вказувала на те, що [PERSON] було надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки більшою площею, оскільки він нею фактично користувався. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні вказуючи на те, що позов є безпідставним, так як позивачем не доведено, що рішення Чагорської сільської ради № 271-18/2005 від 25 квітня 2005 року є незаконним, чи якимось чином порушує її права, крім того, просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державної реєстраційної служби Глибоцького районного управління юстиції Чернівецької області в судове засідання не з'явився, однак, в матеріалах справи є заява про розгляд справи у його відсутності, а тому суд вважає, що справу можна розглянути в його відсутність. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Відповідно до ч. 2 ст. 152, п. г) ч. 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Судом встановлено, що рішенням Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області № 66-7/2003 7 сесії 24 скликання від 27 березня 2003 року [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації по приватизації земельної ділянки в розмірі 0,39 га. Крім того, рішенням Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області № 330/22/2005 позачергової 22 сесії 24 скликання від 17 листопада 2005 року виділено [PERSON] із запасу земель Чагорської сільської ради земельну ділянку площею 0,17 га. для ведення особистого селянського господарства, яка знаходилася в [ADDRESS] та надано дозвіл на виготовлення проектної документації по приватизації даної земельної ділянки, у зв'язку із тим, що останній користується даною земельною ділянкою з 1985 року. Тобто, в судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] приватизував земельну ділянку, якою він фактично користувався з 1985 року. На час видачі державних актів на право власності на земельні ділянки [PERSON] була чинною Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затверджена наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43, яка у п. 1.12. передбачала, що складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об'єднанням громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки. У п. 1.13 Інструкції передбачено, що складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об'єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією. Тобто при проведенні робіт з видачі державного акта на право на земельну ділянку обов'язковою складовою є визначення та перенесення у натурі (на місцевості) меж земельної ділянки. Згідно з вимогами п. 1.16 зазначеної Інструкції технічна документація зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою, окрім інших документів, включає: - висновок державного органу земельних ресурсів Держкомзему України про наявні обмеження на використання земельної ділянки (крім випадків відчуження земельної ділянки із земель приватної власності); - висновок органу у справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки (крім випадків відчуження земельної ділянки із земель приватної власності); - журнал польових вимірювань (крім випадків відчуження земельної ділянок із земель приватної власності); - кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами зйомки; - збірний кадастровий план суміжних землевласників і землекористувачів; - відомість обчислення площі земельної ділянки; - відомість обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки; - експлікація земельних угідь згідно з формою 6-зем. У п.2.2 цієї Інструкції зазначено, що підготовчі роботи включають: - аналіз матеріалів проекту відведення земельної ділянки; - підготовка виписки з земельно-облікових документів про площу земельної ділянки; - аналіз висновку державного органу земельних ресурсів про наявні обмеження на використання земельної ділянки (крім випадків відчуження земельної ділянки із земель приватної власності); - аналіз висновку органу у справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки; - підбір планово-картографічних матеріалів та збирання інформації про опорну геодезичну мережу; - проведення рекогносцирування по зовнішній межі земельної ділянки. Отже, виконання усіх підготовчих робіт з виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку передбачає як перевірку того, чи є земельна ділянка вільною, чи не належить вона іншому власнику чи користувачеві та чи не накладаються межі вказаної земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. При видачі державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] таких порушень чи неузгоджень не було виявлено. Доказів того, що при виготовленні оспорюваного державного акта на право власності на земельну ділянку допущено порушення вимог Інструкції матеріали цивільної справи не містять. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] відмовся погодити межу земельної ділянки із [PERSON], тому рішенням позачергової сесії Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області 24 скликання від 17 листопада 2005 року доручено землевпоряднику разом із земельною погоджувальною комісією скласти акт погодження меж і дати на затвердження виконкому сільради. Із протоколу узгоджувальної комісії № 1 від 24.11.2005 року вбачається, що комісією при виході на місці було встановлено, що межа між земельними ділками [PERSON] та [PERSON] є в дійсності, а відмова від погодження меж є безпідставною. Тому, на підставі рішення виконкому Чагорської сільської ради № 133 від 07 грудня 2005 року вирішили вважати, що межа між ділянками [PERSON] та [PERSON] є незміненими, а відмова від підпису [PERSON] є безпідставною. Крім того, відповідно до ст. 125 ЗК України з 1 січня 2002 року право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). [INFO] [PERSON] помер. [PERSON] є спадкоємицею після його смерті, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20 січня 2014 року. Однак, в ході розгляду справи позивачкою не надано доказів порушення [PERSON] її права користування земельною ділянкою. Зокрема, позивачкою не надано будь-яких правовстановлюючих документів на підставі яких вона користується земельною ділянкою, в зв'язку з цим не зазначено, яке право позивачки порушене, в зв'язку з видачею відповідачу державного акту на право приватної власності на землю. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пп.в, г п.18 постанови від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» з 1 січня 2002 року відповідно до ст.125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 року у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 року №1066-УІ право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав; громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розд.Х «Перехідні положення»ЗК), одержані ними до 1 січня 2002 року у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством. В судовому засіданні встановлено, що 30.03.2010 року [PERSON] звернувся до Чагорської сільської ради із письмовою заявою про передачу йому у приватну власність земельної ділянки площею 0.49 га. у тому числі 0.10 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, і 0.39 га. для ведення особистого селянського господарства. Рішенням Чагорської сільської ради № 56-422010 від 19.05.2010 року йому надано дозвіл на виготовлення технічної документації по приватизації земельної ділянки розміром 0.49 га. Разом з тим, дане рішення не відносяться до документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Частиною 9 ст.118 ЗК України передбачено, що Рада міністрів автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ( а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Встановлено, що рішенням рішення Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області 42 сесії 5 скликання від 19 травня 2010 року № 56-42/2010 надано [PERSON] дозвіл на виготовлення технічної документації по приватизації земельної ділянки в розмірі 0,49 га. Однак, рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність [PERSON] сільською радою не приймалося. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні документи, що посвідчують право [PERSON] на спірну земельну ділянку. Позивачем не доведено, що відповідачем [PERSON] було захоплено частину земельної ділянки, в результаті чого зменшилася площа земельної ділянки, яка рахувалася за господарством її батька згідно по господарської книги, оскільки, як вбачається із матеріалів справи із земельною ділянкою [PERSON] межують земельні ділянки інших землекористувачів. Тому, підстав для визнання державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого [PERSON] на підставі рішення Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області 18 сесії 24 скликання від 25 квітня 2005 року № 271-18/2005, недійсним та скасування з метою захисту права користування даною земельною ділянкою [PERSON] немає. Крім того, порушене [PERSON] питання про визнання державного акту про право власності на земельну ділянку недійсним та скасування фактично зводиться до припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку. Проте, порядок припинення права на землю урегульовано главою 22 ЗК України. Перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначено ст.140 ЗК України, який є вичерпним. Разом з тим наведеною нормою не передбачено такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку. Позивач не довів, що оскаржуване ним рішення сесії Чагорської сільської ради є незаконним чи порушує її права, та не довів своє право землекористувача або власника щодо спірної земельної ділянки. У відповідності до ч.1, ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи із безпідставності позовних вимог, суд приходить до висновку, що строк позовної давності, який просив застосувати представник відповідача до позовних вимог не може бути застосований, оскільки відповідно до абз.3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підставі, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними і задоволенню не підлягають. На підставі наведеного, ст.. ст.116,118,119, 126,140,152 ЗК України, ст. ст. 1223, 1254, ЦК України,

Outcome: dismissed