Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «ВТБ Банк», та просить визнати недійсним п. 4.2 кредитного договору №R53400444314B, укладений 17 липня 2013 року між ним та ПАТ «ВТБ Банк», а також визнати недійсним п. 6.3 кредитного договору в частині надання згоди позичальником сплачувати комісійну винагороду. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що 17 липня 2013 року між ним і ПАТ «ВТБ Банк» був укладений кредитний договір №R53400444314B, відповідно до умов якого Банк надав йому у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 197\~000, 00 грн. на строк до 17 липня 2018 року з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 20 %. Однак, Банком до умов кредитного договору № R53400444314B, всупереч Закону України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про захист прав споживачів», постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» №168, були включені несправедливі умови щодо обовязку позичальника сплатити комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1, 39 % від початкової суми кредиту (п. п. 4.2, 6.3 кредитного договору № R53400444314B). Такі умови договору позивач вважає несправедливими, тому просить визнати їх недійсними. В судовому засіданні представник [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник ПАТ «ВТБ Банк» позов не визнав, просив суд у його задоволенні відмовити, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, оскільки перед підписанням кредитного договору позичальнику була надана інформація про орієнтовану сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням та управлінням кредиту, а тому банком при укладанні кредитного договору з відповідачем були виконані усі вимоги законодавства України, що регулюють кредитні правовідносини. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думки представників сторін, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1996 року №5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011р. у справі № 15-рп/2011, положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Судом встановлено, що 17 липня 2013 року між [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк» був укладений кредитний договір №R53400444314B, відповідно до умов якого Банк надав позивачу у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 197\~000, 00 грн. на строк до 17 липня 2018 року з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 20 %. Відповідно до п. 4.2 кредитного договору позичальник зобовязаний сплачувати щомісячно, відповідно до графіка повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості сукупних послуг комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1, 39 % від початкової суми кредиту. Згідно до п. 4.3 кредитного договору сторони дійшли згоди, що кредит повертається, а проценти та комісія сплачується позичальником 22 числа кожного місяця у відповідності до графіка, який є невідємною частиною цього договору та включає в себе суму щомісячних платежів по повергненню кредиту, сплати процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки. Відповідно до п. 5.1 кредитного договору у разі прострочення позичальником зобовязань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно із умовами договору, позичальник зобовязаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0, 5% від суми прострочених зобовязань за кожен день порушення виконання зобовязань, включаючи день погашення. Пунктом 2 кредитного договору встановлено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує своє приєднання до Правил споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк», з якими він ознайомлений та погодився. Разом з тим, оскільки, відповідно до умов кредитного договору № R53400444314B, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ст. 55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до п. 3.6. постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» №168, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 р. за №541/13808 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, а також умови, якими встановлено жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Представником ПАТ «ВТБ Банк» не були надані докази надання позичальнику будь-яких послуг щодо управління кредитом, за які позичальник зобовязаний сплачувати 1, 39 % від початкової суми кредиту кожного місяця. Посилання представника ПАТ «ВТБ Банк», що між сторонами, при укладені, кредитного договору досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору, а волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі не береться судом до уваги, оскільки суперечить правовим висновкам, зробленим Конституційним судом України у рішенні № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року, ч. 2 п. 3.2 якого встановлено, що одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 ЦК України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Крім того, посилання представника відповідача на те, що перед підписанням кредитного договору позичальнику була надана інформація про орієнтовану сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням та управлінням кредиту, а тому банком при укладанні кредитного договору з відповідачем були виконані усі вимоги законодавства України, що регулюють кредитні правовідносини також не приймаються судом до уваги, оскільки не спростовують несправедливість умов кредитного договору, зокрема, п. 4.2 кредитного договору № R53400444314B. Суд вважає, що оскільки комісійна винагорода за управління кредитом обумовлене лише власним розсудом Банку та фактично жодної послуги, повязаної з управлінням кредиту надано не було, при тому, що п. 4.2. кредитного договору встановлює обовязок позичальника щомісячно сплачувати за управління кредитом 1, 39 % від початкової вартості кредиту, то вказане положення договору є несправедливим. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладання договору. Згідно ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Ст. 215 ЦК України, встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Також згідно висновків КСУ, наведених у Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 по справі № 1-12/2013, умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Таким чином, суд вважає, що п. 4.2 та п. 6.3 кредитного договору, укладеного між [PERSON] і ПАТ «ВТБ Банк» суперечить принципу добросовісності, порушує права позивача як споживача і спрямований на погіршення становища останнього, що є підставою для визнання таких пунктів договору недійсними. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: approved