Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

[PERSON] звернувся з цим позовом до суду, посилаючись на те, що 26 вересня 2013 року він був призначений з випробуванням на три місяці на посаду завідуючого Березівської сортодослідної станції Одеської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу». 10 вересня 2014 року, тобто в той час коли він перебував у лікарні, відповідач відсторонив його від роботи у звязку з перевіркою фінансової діяльності сортодослідної станції. На вимогу останнього він 21 грудня 2014 року відправив йому письмові пояснення з лікарняним листком щодо причин відсутності на робочому місці. Під час знаходження у Березівському РВ ГУ МВС України в Одеській області йому стало відомо, що за наказом від 26 грудня 2014 року він був звільнений з займаної посади за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. При звільненні з посади йому не була виплачена заробітна плата на загальну суму 65000 грн. та 5800 грн. за невикористану відпустку. Крім того, відповідач повинен сплатити йому ще 38500 грн. за час вимушеного прогулу. Оскільки він був відсутній на роботі з поважних причин, що потягло за собою незаконне звільнення, тому просить поновити пропущений строк звернення до суду, так як він дізнався про порушене право 20 травня 2015 року, визнати наказ №340 від 26 грудня 2014 року про звільнення з посади незаконним та скасувати його, поновити на посаді, стягнути на його користь 65000 грн. заборгованість по заробітній платі, 38500 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 10000 грн. Представник відповідача позов не визнав повністю і пояснив, що позивач з 1 жовтня 2014 року по 26 грудня 2014 року був відсутній на роботі без поважних причин та жодного підтверджуючого документу щодо причин неявки на роботу протягом зазначеного часу не надав, у звязку з цим, він був відповідно до вимог п.4 ст.40 КЗпП України звільнений з посади. Крім того, в обґрунтування своїх заперечень проти вимог позову він також зазначив, що порушень трудового законодавства з боку підприємства під час роботи позивача та при його звільненні не було. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Положеннями ст.139 КЗпП України передбачено, що працiвники зобов'язанi працювати чесно i сумлiнно, своєчасно i точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової i технологiчної дисциплiни, вимог нормативних актiв про охорону працi, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договiр. Згідно п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності її на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Звільнення з цих підстав допускається, якщо у підприємстві, установі, організації відсутня первинна профспілкова організація. Слід враховувати, що під прогулом слід розуміти відсутність працівника без поважних причин на роботі протягом усього дня, а також більш трьох годин підряд або сумарно протягом робочого дня. Якщо мова йде про прогул, то мається на увазі відсутність працівника не на робочому місці, а на роботі. Законодавство не встановлює якого-небудь загального переліку поважних причин відсутності на роботі. Розуміється, що це повинні бути істотні обставини, які явно перешкоджають явки на роботу та не можуть бути усунені самим працівником. До таких обставин безспірно відносяться: стихійне лихо, хвороба працівника, догляд за членом сімї, який захворів, нерегулярна робота транспорту (аварія, зупинення тощо), виконання громадянських зобовязань та інше. При цьому кожна з них повинна бути підтверджена відповідним доказами. Судом встановлено, що згідно наказу відповідача № 292/13-к від 25 вересня 2013 року позивач був призначений на посаду завідуючого Березівської сортодослідної станції Одеської філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» з випробуванням на три місяці (а.с.32). Наказами №69 та 238-к від 12 вересня 2014 року було призначене службове розслідування по перевірці діяльності позивача та створена відповідна комісія; з метою забезпечення належного проведення цього розслідування позивача було відсторонено від виконання обовязків завідуючого на цей період (а.с.29,30). З вказаним наказом 238-к від 12 вересня 2014 року позивач ознайомлений, про що свідчить його власноручний підпис (а.с.30). Однак як свідчить з пояснень представника відповідача, після закінчення службової перевірки позивач з 1 жовтня 2014 року до виконання своїх трудових обовязків не приступив та про причини неприбуття на роботу не повідомив. Всі належні заходи щодо зясування причин та обставин незявлення його до роботи виявилися марними. Так, наказом №23 р від 1 жовтня 2014 року була створена комісія по проведенню перевірки відсутності позивача на робочому місці в період з 1 жовтня по 10 листопада 2014 року та визначений алгоритм її дій(а.с.28,37). З листів Військово-медичного клінічного центру Південного регіону №6174 від 19 листопада 2014 року та Комунальної установи «Одеський обласний інформаційно-аналітичний центр медичної статистики» №567 від 11 грудня 2014 року убачається, що позивач у період з 1 жовтня 2014 року по на стаціонарному та амбулаторному лікуванні не перебував (а.с.34,35). З довідкової записки [PERSON] на імя директора Одеської філії відповідача також убачається, що позивач не повідомляє про себе нічого, на роботу не виходе та на телефонні дзвінки не відповідає, у звязку з чим, не представляється можливим складати табель його робочого часу за жовтень 2014 рік (а.с.36,91). В результаті відсутності позивача на роботі без поважних причин за період з 1 жовтня 2014 по 26 грудня 2014 року генеральним директором ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» було прийняте рішення про звільнення його з посади завідуючого Березівської сортодослідної станції за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, про що свідчить наказ №340-к від 26 грудня 2014 року (а.с.26). Копія вказаного наказу керівництвом відповідача була в цей же день, тобто 26 грудня 2014 року, направлена позивачеві замовною цінною кореспонденцією, що підтверджується поштовим відправленням УАППЗ «Укрпошта» (а.с.24). Заперечуючи проти позову, представник позивача стверджує, що [PERSON] В,І., прийшовши у жовтні 2014 року на роботу для отримання заробітної плати за вересень 2014 рік, на пропозицію надати письмові чи усні пояснення з приводу причин відсутності на роботі з 1 жовтня 2104 року відмовив в цьому та жодної поважної причини не вказав й не надав відповідних належних обґрунтувань. Більш того, в порушення ст.233 КЗпП України майже через вісім місяців подав цей позов до суду, не звертаючи увагу на отримання ним копії наказу про звільнення, що з достовірністю підтверджується цінним замовним поштовим відправленням. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України належна позивачу заробітна плата виплачена підприємством у повному обсязі. В підтвердження відсутності позивача на роботі свідчить акт від 30 жовтня 2014 року, в я кому йдеться, що будь-яких відомостей щодо наявності поважних причин останнім не надано (а.с.54). Проте твердження позивача, що відповідач затримує видачу трудової книжки після звільнення з посади не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони спростовуються поясненнями представника відповідача та офіційним листом Державного підприємства щодо відсутності у підприємстві цієї трудової книжки з причин ненадання її позивачем (а.с.88). З матеріалів справи, а саме з платіжних відомостей та книг нарахування заробітної плати підприємства слідує, що позивач отримав всі належні йому грошові виплати (а.с.55-87). Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В порушення зазначеної процесуальної норми закону позивачем не надано жодного належного й достатнього доказу, тому його твердження з приводу незаконного його звільнення, невидачі йому трудової книжки, невиплати заробітної плати та заподіяння, у звязку з цим, моральної шкоди не заслуговують на увагу. Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Враховуючи вищевикладене та положення вказаної норми закону, суд дійшов висновку, що позивач, крім всього, ще й пропустив строк, встановлений вказаною нормою права, без поважних причин. Пленум Верховного Суду України в п.16 своєї постанови «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року розяснив, що до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк. Вирішуючи характер спірних правовідносин та правомірність застосування відповідачем норм матеріального права при звільненні позивача, суд враховує вищевикладене та й вважає матеріально-правові вимоги позову безпідставними.

Outcome: dismissed