Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, яким просить стягнути з Держави України, за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь суму моральної шкоди, заподіяної органом досудового розслідування та процесуального керівника в розмірі 146055 грн.. В обґрунтування позову посилався на те, що він змушений звернутися до суду з даним позовом, оскільки 29.03.2018 року прокурором другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, підслідних Державному бюро розслідувань Генеральної прокуратури України радником юстиції Січко В.О. було внесено до ЄРДР відомості відносно посадової особи правоохоронного органу за ч. 3 ст. 368 КК України. 26.04.2018 року старшим слідчим ГСУ СБУ Хлебніковою О.М., за погодженням з процесуальним керівником у кримінальному провадженні прокурором Січко В.О. було здійснено повідомлення про підозру позивача у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Йому було роз`яснено, що він як підозрюваний у кримінальному провадженні, має права, передбачені ч. 3 ст. 42 КПК України. Але, за весь час проведення досудового розслідування, слідчий та процесуальний керівник у кримінальному провадженні № 42018000000000736, прокурор Січко В.О., його та його захисник Мазюка О.М. були обмеженні в використанні процесуальних прав, що на його думку, є незаконним. Так, у червні та липні 2018 року, позивач та його захисник неодноразово зверталися до слідчого та процесуального керівника прокурора Генеральної прокуратури в порядку ч. 3 ст. 93 КПК України про проведення слідчих дій з метою з`ясування обставин, які можуть бути визнаними як виправдувальні відносно дій, в яких його підозрювали. Ні прокурор відділу Генеральної прокуратури, ні слідчий, його клопотання не розглядали зовсім або процесуальний керівник надавав «відписки». У зв`язку з викладеним 27.07.2018 року. Він звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність прокурора та органу досудового розслідування, в порядку ч. 1 ст. 303 КПК України. Згідно ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03.09.2018 року його скарга на бездіяльність прокурора відділу Генеральної прокуратури України була задоволена і його було зобов`язано на протязі трьох днів розглянути клопотання і надати відповідь. Але відповіді від органу досудового розслідування та прокурора на рішення Шевченківського районного суду м. Києва так отримано і не було. У серпні та вересні 2018 року [PERSON] заявлені клопотання про здійснення слідчих дій. Але ані слідчий СБУ, ані прокурор відділу ГПУ клопотання не розглянули, постанову про відмову або задоволення клопотання не надали. 08.10.2018 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва розглянувши скаргу на бездіяльність слідчого та прокурора задовольнив. Крім того, 26.10.2018 року слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва задоволена скарга [PERSON] на бездіяльність прокурора відділу Генеральної прокуратури України. Позивач зазначав, що ним та його захисником на протязі досудового розслідування заявлялися низка клопотань щодо здійснення слідчих та розшукових дій, але старшим слідчим ГСУ СБУ клопотання не розглядалися, а процесуальним керівником прокурором відділу ГПУ клопотання були по формальним непроцесуальним «відпискам» відхилені, зазначав, що це призвело до обмеження його процесуальних прав. Під час досудового розслідування на ім`я старшого слідчого ГСУ СБУ та процесуального керівника у кримінальному провадженні прокурора відділу ГПУ Січко В.О. було подано 45 скарг та клопотань, які могли істотно вплинути на висновки досудового розслідування, але жодного разу не були задоволені, що викликало у нього почуття безпорадності, неможливості довести свою невинуватість в установленому законом порядку, захистити свої права та свободи законним способом. Позивач вказував, що він в ході досудового слідства у кримінальному провадженні № 42018000000000736 від 29.03.2018 року піддався психічному та моральному насильству з боку працівників правоохоронних органів, які навмисно здійснювали бездіяльність при розгляді його клопотань і навмисно відмовлялися проводити слідчі дії, які могли надати результати, на підтвердження його невинуватості і таким чином своїми незаконними діями принижували його честь і гідність, а також ділову репутацію, як старшого слідчого СУ ГУНП в Харківській області з багаторічним стажем оперативної та слідчої роботи в системі ОВС України. В результаті протиправних дій посадових осіб правоохоронного органу він відчував моральні страждання, у зв`язку з обмеженням його процесуальних прав з боку старшого слідчого ГСУ СБУ та прокурора відділу Генеральної прокуратури України. Позивач зазначав, що йому нанесені значні моральні, душевні страждання у зв`язку із протиправною поведінкою посадових осіб правоохоронного органу, його честь та гідність були принижені, що в кінцевому підсумку відобразилось істотно на самопочутті та здоров`ї його та його близьких родичів. Позивач зазначав, що він переживає сильні душевні емоції та страждання. Він відчуває несправедливість та бажання з боку співробітників прокуратури шляхом бездіяльності приховати та спотворити докази його невинуватості у пред`явленому обвинуваченні. За аналогією закону, передбаченого ст. 8 ЦК України, з огляду на те, що в даний час законодавством не встановлено порядок розрахунку моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю органу досудового розслідування, прокурором, він, як позивач, вважав, що необхідно застосувати вимоги ст. 440-1 ЦК Української РСР 1963 року, який регулював дані правовідносини до 01.01.2004 року. Відповідно до цієї норми розмір відшкодування моральної шкоди щодо бездіяльності органу досудового розслідування, прокурора, визначається з урахуванням змісту позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних і моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати, на момент подання позовної заяви 4173 грн. на місяць. Враховуючи, що бездіяльність органу досудового слідства та прокурора тривали сім місяців, суму моральної шкоди визначено у розмірі 146055 грн.. Також в позові зазначалося, що квартира, в якій мешкає позивач зі своєю родиною знаходиться за адресою: [ADDRESS] , перебуває на праві власності його дружини [PERSON] .. На підставі викладено до суду було подано відповідний позов. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2019 року, визначено головуючого суддю Горпинич О.В.. 14.03.2019 року ухвалою суду прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Генеральна прокуратура України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу досудового розслідування та призначено судове засіданні на 02.04.2019 року. Позивачем було надано свідоцтво про шлюб, згідно якого він одружений на громадянці [PERSON] , місце реєстрації якої [ADDRESS] . Позивачем надано протокол обшуку від 25.04.2018 року, згідно якого обшук проводився за місцем його проживання [ADDRESS] . Позивачем надано ухвали слідчих суддів, в яких вказувалося, що фактичним місцем проживання [PERSON] є [ADDRESS] . Листи з правоохоронних органів адресовані [PERSON] на адресу: [ADDRESS] (копії знаходяться в матеріалах справи). Відповідно до ч. 4 ст. 28 ЦПК України позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативну-розшуку діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ст. 29 ЦК України). Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом (ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). \~ \~ \~ \~Вільний вибір\~місця проживання\~чи перебування\~-\~право громадянина\~України,\~а також\~іноземця та\~особи без\~громадянства,\~які на\~законних підставах\~перебувають на\~території України,\~на вибір\~адміністративно-територіальної\~одиниці,\~де вони\~хочуть проживати\~чи перебувати. Місце перебування\~-\~адміністративно-територіальна\~одиниця,\~на території\~якої особа\~проживає строком\~менше шести\~місяців на\~рік. Місце\~проживання -\~житло,\~розташоване на\~території адміністративно-територіальної\~одиниці,\~в якому\~особа проживає,\~а також\~спеціалізовані соціальні\~установи,\~заклади соціального\~обслуговування та\~соціального захисту,\~військові частини\~(ст.\~3\~Закону України\~«Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). 08.04.2019 року від представника Генеральної прокуратури України подані пояснення, згідно яких зазначалося, що Головним слідчим управління Служби безпеки України проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42018000000000736 відносно [PERSON] за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, де Генеральної прокуратурою України здійснювалося процесуальне керівництво. Після закінчення досудового розслідування 10.12.2018 року обвинувальний акт скеровано до Київського районного суду м. Харкова. Гіцелєв [PERSON] . стверджує, що слідчі дії у кримінальному провадженні проводилися з порушенням вимог КПК України, обмеження його процесуальних прав відбулося внаслідок не вирішення клопотань слідчим та прокурором, зокрема, позивач посилається на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 24.01.2019 року, якою задоволено клопотання захисника про витребування шляхом надання стороні захисту тимчасового доступу до інформації і отримання відомостей у операторів мобільного зв`язку. Проте, такі доводи вважають безпідставними. Цією ж ухвалою суду залишено без розгляду подані захисником скарги на дії та бездіяльність органу досудового розслідування та процесуального керівника прокурора у зв`язку з тим, що такі не підлягають розгляду у підготовчому судовому засіданні. Суд наголосив, що наведені у скаргах обставини будуть досліджені судом під час судового розгляду та оцінені належним чином у нарадчій кімнаті при винесені остаточного судового рішення. Таким, чином, вважали, що доводи [PERSON] щодо можливих протиправних дій чи бездіяльності прокурора є предметом судового розгляду у кримінальному провадженні. Питання оцінки законності слідчих дій, допустимості доказів, доведеності чи недоведеності вини, конкретності чи неконкретності обвинувачення, належить до виключної компетенції суду у кримінальному провадженні, що здійснює кримінальне судочинство. Незгода позивача з прийнятими працівниками органів прокуратури процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. У позивача відсутні підстави, за якими він мав би право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Незаконними діяннями вважають такі, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійсненні поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішень, дій чи бездіяльності завдавача шкоди повинно бути доведено. Водночас, наведені у позові ухвали слідчих суддів не містять відомостей про визнання дій або бездіяльності слідчого або прокурора протиправними, настання негативних наслідків у вигляді заподіяння моральної шкоди та причинного зв`язку між ними. Позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження факту незаконності дій процесуального керівника та слідчого у кримінальному провадженні не надано. Також зазначалося, що застосування аналогії закону норм законодавства, а саме ст. 440-1 ЦК Української СРС, 1963 року, які втратили чинність, та на які посилається позивач, цивільним законодавством не передбачено. На підставі викладеного, просили відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не подано. Представники Генеральної прокуратури України в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог [PERSON] .. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. Згідно ч. 1\~ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Таким чином, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без\~поважних причин. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини\~та основоположних свобод 1950 року, передбачено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про завершення розгляду справи без представника відповідача, за наявними у справі доказами. Вислухавши думку сторін по справі, свідків, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Згідно з вимогами\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з вимогами\~ст. 55 Конституції України, ст. ст.\~15,16 ЦК України\~та\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1\~ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя (ч. 1\~ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1\~ст. 13 ЦПК України). Суди, відповідно до ч. 1ст. 19\~ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до\~ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Судом встановлено, що позивач перебуває у статусі обвинуваченого по кримінальному провадженню № 42018000000000736 від 29.03.2018 року. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує про завдання йому моральних страждань внаслідок неналежного здійснення посадовими особами Генеральної прокуратури України, ГСУ СБ України розслідування в рамках кримінального провадження № 42018000000000736. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені\~статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою\~статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої\~статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами підлягають застосуванню правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті\~1173,\~1174\~цього\~Кодексу). Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені\~статтею 1167 ЦК України, за змістом якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У частині другій\~статті 1167 ЦК України\~встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. За приписами частини першої 1176\~ЦК України\~шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга\~статті 1176 ЦК України). Фактичною підставою для відшкодування моральної шкоди є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених\~ст. 1176 ЦК України\~є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Аналогічна позиція викладена у пункті 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~в якому зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. В судовому засіданні позивач та його представник посилалися на те, що вони під час досудового розслідування кримінального провадження № 42018000000000736 від 29.03.2018 року неодноразово зверталися в порядку ст. 393 КПК України зі скаргами на бездіяльність органу досудового розслідування та їх скарги були задоволенні слідчими суддями. На підтвердження доводів надано копії скарг та копії ухвал слідчих суддів. Необхідно зауважити, що посилання позивача на звернення до суду із скаргами до слідчого судді, готувати документи, приймати участь у судових засіданнях є процесуальною дією учасника кримінального провадження в межах наданих повноважень, що не передбачає визнання дій або бездіяльності слідчого незаконними та винними. Згідно із ч. 2\~ст. 23 ЦК України\~моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Жодної з переліченої у ч. 2\~ст. 23 ЦК України\~виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов`язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, стороною не допущено. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п. 3, 9) № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт зазначених ухвал слідчого судді не свідчить про протиправність дій органів досудового слідства та завдання такими діями позивачу моральної шкоди. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб даних органів. Статтею 56 Конституції України\~проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі ст. 1166\~ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно зі ст. 1173\~ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі\~ст. 1174 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Умовою застосування судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на недоговірні зобов`язання, що виникають із правопорушень (деліктні) правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених органів. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174\~ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. В судовому засіданні були допитані свідки з боку позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які пояснювали, що раніше [PERSON] був життєрадісний, спілкувався з друзями, товариський. Але останнім часом став набагато менше спілкуватися з друзями, став агресивно себе поводити, дружина [PERSON] скаржилася, що її чоловік погано спить, знервований. В судовому засіданні також досліджений консультативний висновок Інституту загальної та невідкладної хірургії ім. В.Т. Зайцева НАМН України від 08.05.2018 року [PERSON] , відповідно до якого встановлено артеріальна гіпертензія. Крім того, згідно довідки № 2789 про тимчасову непрацездатність, [PERSON] був звільнений від служби з 02 по 06 липня 2018 року у зв`язку з ГРВІ, фарингітом. Але в судовому засіданні не встановлено причинного зв`язку між психологічним станом [PERSON] , його захворюваннями у виді ГРВІ, фарингітом та артеріальною гіпертензією, та діями органу досудового розслідування під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 42018000000000736 від 29.03.2018 року. Позивачем не доведені обставини, які, з огляду на зміст ст.ст. 1166,\~1167,\~1174,\~1176 ЦК України\~та змісту його позовних вимог, свідчили б про наявність підстав для задоволення позову. Оскарження позивачем до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження в порядку вимог\~КПК України\~є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства. Реалізація такого механізму оскарження постанов слідчого у розумінні\~статті 23 ЦК України\~не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 641/2328/17. Матеріали справи\~не містять\~доказів про\~те,\~що посадовими\~особами \~ГСУ СБУ,\~ГПУ вчинено\~протиправні дії,\~бездіяльність стосовно\~ [PERSON] \~під час\~досудового розслідування\~у кримінальному\~провадженні № 42018000000000736 від 29.03.2018 року. Позивачем не надано також належних та допустимих доказів, які б свідчили про перенесення ним душевних страждань у зв`язку з процесуальними рішення слідчого, прокурора, а відтак відсутні правові підстави, передбачені статтями\~1174,\~1176 ЦК України, для відшкодування моральної шкоди. Доводи позивача про те, що факти неправомірності рішень, дій та бездіяльності посадових, службових осіб органу досудового розслідування, прокурора встановлено ухвалами слідчих суддів суд вважає необґрунтованими, оскільки даними ухвалами лише зобов`язано прокурора ГПУ, слідчого ГСУ СБУ розглянути клопотання [PERSON] .. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суду не надано допустимих доказів на підтвердження неправомірної поведінки слідчого, прокурора під час досудового розслідування, яка б знаходилася у причинно-наслідковому зв`язку з негативними наслідками для позивача. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди є недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed