Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частку однокімнатної квартири, [ADDRESS] . В обґрунтування вимог позивач вказує, що з 09 січня 2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2016 року шлюб між ними розірвано. За час подружнього життя сторонами було набуте нерухоме майно, а саме однокімнатна квартира [ADDRESS] . Вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а отже належить до розподілу по 1/2 частці квартири кожному з сторін. Посилаючись на наведене, просить задовольнити позов. Ухвалою судді від 30 січня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених в ньому. Відповідач повідомлялася про час та місце судового розгляду у встановленому порядку, в судове засідання не з`явилася, відзиву на позов не надала, а тому, за відсутності заперечень представника позивача судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 січня 2007 року, який було розірвано рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2016 року. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, однокімнатна квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, [NUMBER] , 23.06.2012, виконком Тернопільської міської ради. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію 23.06.2012 року. Тобто, дане майно набуте відповідачем у власність підчас спільного подружнього життя з [PERSON] . Суд, розглянувши справу, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з вимогами ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, судом встановлено спірна однокімнатна квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності сторін та їх частки визнаються рівними - по 1/2 частини. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу вимог ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину однокімнатної квартири [ADDRESS] , як на частку майна, нажитого подружжям за час шлюбу. Окрім того, враховуючи те, що позов задоволено, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір за подання позову про поділ майна подружжя. Однак, як вбачається із матеріалів справи, позивачем сплачено судовий збір в розмірі більшому, ніж передбачено ст. 4 Закону України «Про судовий збір», оскільки ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (840, 80 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (10 510, 00 грн.). Тому, з ціною позову 968 000, 00 грн., 1% ціни позову становить - 9 680, 00 грн. Тому, з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір за подання позову про поділ майна подружжя в розмірі 9 680, 00 гривень.

Outcome: approved