Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , про стягнення боргу, посилаючись на те, що 01 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у відповідності до якого [PERSON] передав, а [PERSON]-о отримав грошову позику в розмірі 11 000, 00 (одинадцять тисяч) доларів США, що є еквівалентом 286 000, 00 (двісті вісімдесят шість тисяч) гривень. Строк повернення коштів договором позики був визначений до 30 квітня 2017 року. Станом на 01 травня 2017 року сума позики в розмірі 11 000, 00 (одинадцять тисяч) доларів США, що є еквівалентом 286 000, 00 (двісті вісімдесят шість тисяч) гривень станом на дату предявлення даного позову - від відповідача не повернута. Поведінка відповідача, а саме не повернення в обумовлений строк мені коштів та ігнорування звернень позивача свідчить про порушення відповідачем умов досягнутої угоди, а відповідно і своїх зобовязань за договором, що доводить порушення майнових прав та законних інтересів позивача. [PERSON] вважає, що його права та інтереси за вище наведених умов підлягають захисту з боку держави, а саме судовому захисту. Вище зазначена поведінка відповідача грубо порушила ряд норм чинного законодавства України, а саме: Згідно ст..530 ЦК України: якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк(термін). Згідно ст..11 ЦК України: цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Стаття 202 ЦК України вказує, що правовиком є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Щодо письмової форми правочину ст..207 ЦК України надає таке тлумачення: Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксованих в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики на позивач посилається, як на доказ своїх вимог, підписаний позичальником - [PERSON]Г.о, що відповідає вимогам цивільного законодавства. Згідно ст..1046 ЦК України: за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Грошові кошти у розмірі 11 000, 00 (одинадцять тисяч) доларів США були передані відповідачеві у момент підписання договору позики. Статтею 1047 ЦК України визначені вимоги до форми договору позики, а саме: Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладання цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 18 березня 2013 року по справі № 6-63цс 13- досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні висновки. Крім того, ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобовязання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Предметом позики у даній справі є іноземна валюта. Відповідно до ч.2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до 4.2 ст.,533 ЦК України - якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземні валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Також, ч.1 ст.533 ЦК України передбачено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Відтак, борг відповідача розрахований у гривнях станом на день платежу. Відтак сума боргу відповідача складає 286 000, 00 (двісті вісімдесят шість тисяч)гривень З урахуванням того що відповідач має перед позивачем заборгованість у вищезазначеній сумі та те, що він порушив взяті на себе зобовязання, як по правочину так і по закону - вважає, що суд має стягнути з відповідача борг. В судове засідання позивач не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав та прохав задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча заздалегідь повідомлявся належним чином про день та час розгляду справи, про що маються докази в матеріалах справи, а саме копія оголошення в газеті «Зоря Полтавщини». Тому, суд вважає за можливе розгляд даної справи по суті у відсутності відповідача по наявним матеріалам справи в заочному порядку відповідно до ст. 169, 224 ЦПК України. Суд, дослідивши докази по справі, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що 01 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у відповідності до якого [PERSON] передав, а [PERSON]-о отримав грошову позику в розмірі 11 000, 00 (одинадцять тисяч) доларів США, що є еквівалентом 286 000, 00 (двісті вісімдесят шість тисяч) гривень. Строк повернення коштів договором позики був визначений до 30 квітня 2017 року. Станом на 01 травня 2017 року сума позики в розмірі 11 000, 00 (одинадцять тисяч) доларів США, що є еквівалентом 286 000, 00 (двісті вісімдесят шість тисяч) гривень станом на дату предявлення даного позову - від відповідача не повернута. Договір позики підписаний позичальником - [PERSON]Г.о, що відповідає вимогам цивільного законодавства. Згідно ст..1046 ЦК України: за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Грошові кошти у розмірі 11 000, 00 (одинадцять тисяч) доларів США були передані відповідачеві у момент підписання договору позики. Статтею 1047 ЦК України визначені вимоги до форми договору позики, а саме: Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладання цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 18 березня 2013 року по справі № 6-63цс 13- досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні висновки. Крім того, ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобовязання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Предметом позики у даній справі є іноземна валюта. Відповідно до ч.2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до 4.2 ст.,533 ЦК України - якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземні валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Також, ч.1 ст.533 ЦК України передбачено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Відтак, борг відповідача розрахований у гривнях станом на день платежу а тому сума боргу відповідача складає 286 000, 00 (двісті вісімдесят шість тисяч)гривень З урахуванням того що відповідач має перед позивачем заборгованість у вище зазначеній сумі та те, що він порушив взяті на себе зобовязання по правочину а тому заборгованість підлягає до стягнення. Відповідно до положення ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.526 ЦК України , зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до положення ч.2 ст.530 ЦК України , якшо строк(термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або цивільного законодавства. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання, або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання(неналежне виконання) Відповідно до ч.1 ст.612 , боржник вважається таким що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України , боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. На підставі викладеного суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України з відповідача мають бути стягнуті судові витрати.

Outcome: approved