Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору доручення на укладення договору купівлі-продажу житла. Посилається на те, що вона доручила відповідачу, який є її рідним братом, здійснити за її рахунок знаходження та купівлю для неї житла в м.Сокиряни Чернівецької області, де проживають їхні батьки. Зазначає, що вона живе та працює в м.Новодністровськ Чернівецької області, доглядає хвору дитину та часто виїжджає з сином на лікування за межі області, тому їй важко було здійснювати пошук житла в іншому місті. Через довірливі родинні відносини із братом, вона не стала витрачати гроші на нотаріальне оформлення доручення на купівлю житла і обмежилась усною домовленністю з ним про те, що за її гроші він купить житло для неї, але оформить його на своє ім'я. Після цього відповідач повідомляв її про результати пошуків нерухомості в м.Сокиряни по телефону, оскільки вона не мала змоги їздити в інше місто. В кінці листопада 2001 року відповідач розповів їй про те, що знайшов житло неподалік від помешкання їхніх батьків. Стан житлового приміщення, його місцерозташування та ціна на цей об'єкт її влаштовували, тому вона погодилася на те, щоби частина житлового будинку [ADDRESS] була придбана за її гроші. Продавець просила за будинок оплату в сумі 8 000 грн., а також оплатити всі супровідні витрати, що її цілком влаштовувало. Першого грудня 2001 року вона залишила відповідачу грошову суму в розмірі 3 500 доларів США для купівлі житла і поїхала із сином на лікування. 05.12.2001 року відповідачем за її гроші та для неї був придбаний будинок із прилеглими спорудами. Договір купівлі-продажу був оформлений на відповідача. З 2001 року вона не поспішала з переоформенням спірного житла на себе, оскільки питання про оспорювання її фактичного права власності не ставилось. Зазначає, що відповідач і його дружина розлучилися. А через три роки після розлучення його дружина зажадала поділу майна і визнання за нею права власності на частину її житла. Позивач висловила заперечення на заявлені нею позовні вимоги, але за рішенням суду за нею визнано право власності на половину спірного житла. Станом на момент подання цієї позовної заяви, відповідач не заперечує проти дійсності договору доручення на купівлю житла, як і проти того, що власником будинку є саме позивач, але він відмовлявся всі ці роки оформлювати спірне житло на неї, оскільки не мав можливосі оплатити нотаріальні послуги. Просить суд визнати дійсним укладений в усній формі між нею та відповідачем договір доручення на купівлю 66/100 житлового будинку № 3 (із прилеглими спорудами) по [ADDRESS] В судовому засіданні представник позивача, посилаючись на обставини, викладені у позові, підтримала позовні вимоги у повному об'ємі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному об'ємі та пояснив, що станом на 2001 рік він не мав свого житла, і дізнавшись, що у [ADDRESS] продається частина будинку, то позичив у [PERSON], яка являється його сестрою, 3 500 доларів США на придбання вказаної частини будинку. Договір купівлі-продажу вказаної частини будинку оформив на себе, так як [PERSON] була відсутня по місцю проживання, а продавець вимагала термінового оформлення договору. Також зазначив, що вказану частину будинку він придбав за кошти сестри та для неї. Судом встановлено, що в 2001 році позивач [PERSON] доручила відповідачу [PERSON] здійснити за її рахунок та в її інтересах купівлю житла в м.Сокиряни шляхом укладення в усній формі договору доручення. Представник позивача та відповідач визнали, що 01.12.2001 року [PERSON] отримав від [PERSON] на виконання доручення суму у розмірі 3500 (три тисячі п'ятсот) доларів США для купівлі житла. Посилання позивача на ст.ст. 1000,1001,1002, 1006, а також ч.2 ст.220 ЦК України, як на підставу зодоволення позову є помилковими, оскільки відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набранняі ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодксом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Так як, між позивачем та відповідачем виникли та припинились правові відносини договору доручення в 2001 році, то до спірних правовідносин слід застосовувати положення глав 3 та 34 ЦК УРСР 1963 року. Статтями 41-43 ЦК УРСР 1963 року передбачають, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством. Угоди, що виконуються під час їх укладення, можуть укладатись усно, якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до ст.47 ЦК УРСР 1963 року, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Отже, застосування ч.2 ст.47 ЦК УРСР 1963 року можливе лише до угод, для яких законом передбачена обов'язкова нотаріальна форма. Стаття 386 ЦК УРСР 1963 року передбачає, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується виконати від імені й за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. У ст.388 ЦК УРСР 1963 року зазначено, що повірений зобов'язаний виконати дане йому доручення відповідно до вказівок довірителя. Повірений вправі відступити від цих вказівок, якщо за обставинами справи це необхідно в інтересах довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав своєчасно відповіді на свій запит. В цьому разі повірений зобов'язаний повідомити довірителя про допущені відступи, як тільки повідомлення стало можливим. Зі змісту положень глави 34 ЦК УРСР 1963 року вбачається, що договір доручення може укладатись в будь-якій формі, в тому числі усній, оскільки законом для даного виду договору не застосовується обов'язкова письмова чи нотаріальна форма укладення, а тому до спірних правовідносин положення ч.2 ст.47 ЦК УРСР не застосовуються. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що договір доручення, укладений в 2001 році між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], є дійсним з моменту укладення, а тому не підлягає визнанню дійсним в судовому порядку. На підставі ст.ст. 34, 41-43, 47, 386, 388 ЦК УРСР 1963 року, п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та

Outcome: dismissed