Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

[PERSON] звернулалася до суду із позовом до [PERSON] (відповідач-1), [PERSON] (відповідач-2) про визнання біржової угоди недійсною та застосування наслідків, передбачених ст.216 ЦК України. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона проживає з [PERSON] без укладення шлюбу з 2001 року, вони мають спільних дітей і ведуть спільне господарство. За час спільного проживання, у вересні 2008 року, ними було придбано автомобіль марки FIAT\~DOBLO, який було зареєстровано на імя її чоловіка [PERSON]. Цим автомобілем вони користуються і по цей час. 12.06.2017 року вона випадково побачила технічний паспорт автомобіля, з якого вбачається, що автомобіль марки FIAT модель DOBLO № кузова ZFA22300005397505, який є спільною сумісною власністю подружжя відчужено відповідачем-1 [PERSON], який помер 15.01.2017 року. Спадкоємцями [PERSON] є відповідачі у справі. З технічного паспорту вбачається, що 16.09.2008 року автомобіль марки FIAT, модель DOBLO № кузова ZFA22300005397505, було зареєстровано Рівненським МРЕВ УДАІ УМВС України в Рівненській області та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВКС 079257. 14.02.2009 року автомобіль марки FIAT, модель DOBLO № кузова ZFA22300005397505 було знято з обліку для реалізації та цього ж дня на підставі біржової угоди від 14.02.2009 р. № кп81154432р було зареєстровано за громадянином [PERSON]. \~Просить суд визнати недійсною біржову угоду № кп81154432р від 14.02.2009 року і застосувати наслідки, передбачені ст.216 ЦК України. [PERSON]\~у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Через канцелярію суду ним було подано заяву, у якій він зазначає, що дійсно він з 2001 року проживає з [PERSON] без укладення офіційного шлюбу, але пройшовши таїнство вінчання. Вони разом ведуть спільне господарство, виховують спільних дітей. За час спільного проживання, у вересні 2008 року, ними було придбано автомобіль марки FIAT\~DOBLO, який було зареєстровано на його імя. Він погоджується з доводами позивачки, що автомобіль, який було придбано ними за спільні кошти, є обєктом права спільної сумісної власності. У свій час він працював разом із своїм батьком [PERSON], який помер 15.01.2017 року. У своїй роботі вони використовували цей автомобіль для виробничих цілей, для чого ним, після придбання цього автомобіля, він видав батькові довіреність. Використовуючи довіреність, 14.02.2009 року батько зняв автомобіль з обліку і\~ цього ж дня, на підставі біржової угоди від 14.02.2009 р. № кп81154432р, зареєстрував право власності за собою. При цьому він [PERSON] (відповідач-1) не підписував цієї біржової угоди та будь-яких інших угод, повязаних з відчуженням цього автомобіля. За даних обставин визнає позов в повному обсязі і просить суд розглянути справу у його відсутність. \~[PERSON] у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Будь-яких заяв чи клопотань ним до суду подано не було. У звязку із неприбуттям відповідачів у судове засідання, які про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, суд ухвалив провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував представник позивача. Заслухавши представника позивача, дослідивши надані докази, матеріали справи, встановлені обставини в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Судом встановлено, що позивачка проживає з відповідачем-1 без укладення шлюбу з 2001 року, вони мають спільних дітей і ведуть спільне господарство. За час спільного проживання, у вересні 2008 року, ними за спільні кошти було придбано автомобіль марки FIAT\~DOBLO, який було зареєстровано на імя [PERSON]. Цим автомобілем вони користуються і по цей час. 12.06.2017 року позивачка випадково побачила технічний паспорт автомобіля, з якого дізналася, що\~ автомобіль марки FIAT модель DOBLO № кузова ZFA22300005397505, який був обєктом права спільної сумісної власністю подружжя відчужено [PERSON], який помер 15.01.2017 року. Відповідно до ч.1 ст.65 CK України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч.3 ст.65 CK України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. Відчужений автомобіль марки FIAT, модель DOBLO № кузова ZFA22300005397505 є цінним майном. Його ринкова вартість на день відчуження становила близько 56000 грн., а тому, відповідно до ч.3 ст.65 СК України, згода позивачки на відчуження цього автомобіля мала б бути подана письмово. Однак письмової згоди на відчуження вищевказаного автомобіля матеріали справи не містять. Із заяви відповідача-1 вбачається, що після придбання цього автомобіля, він видав батькові довіреність. Використовуючи надану довіреність, 14.02.2009 року батько зняв автомобіль з обліку і цього ж дня, на підставі біржової угоди від 14.02.2009 р. № кп81154432р, зареєстрував право власності за собою. При цьому, відповідач-1 не підписував цієї біржової угоди та будь-яких інших угод, повязаних з відчуженням цього автомобіля. Відповідно до ч.2 ст.65 CK України, дружина, чоловік мають право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Біржова угода від 14.02.2009 р. № кп81154432р щодо відчуження автомобіля, що є спільною сумісною власністю подружжя, виходить за межі дрібно-побутового, а тому,\~ згода на відчуження\~вказаного автомобіля мала б бути подана письмово. Положеннями ст.369 ЦК України, передбачена\~обовязковість згоди другого з подружжя на укладення договорів, що виходять за межі дрібно-побутового і спрямовуються на розпорядження спільним майном, яка не може бути спростована.\~Під дрібними побутовими договорами треба розуміти договори, що задовольняють побутові потреби особи і стосуються предмета, який має невисоку вартість. Зазначена норма встановлює презумпцію згоди одного з подружжя на укладення значних правочинів другим із подружжя. Частиною 4 ст.369 ЦК України передбачено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників,\~може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Укладений одним із подружжя правочин, повязаний з розпорядженням спільним майном обох з них, може бути визнаний\~недійсним з мотивів відсутності згоди на це другого з подружжя лише на його вимогу й лише у випадках, коли доведено, що друга сторона знала або повинна була знати про незгоду другого з подружжя з укладенням даної угоди.\~ Набувач за біржовою угодою, знав що відповідач-1 перебуває у незареєстрованому шлюбі і зазначене майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, натомість діяв несумлінно, тобто знав, що другий з подружжя згоди на укладання договору не надавав.\~ В свою чергу, повноваження відповідачу-1, від імені якого було вчинено спірний правочин, позивачка, яка є іншим співвласником спірного автомобіля, не надавала. За даних обставин, позовні вимоги в частині визнання біржової угоди недійсною є обгрунтованими та підлягають до задоволення.\~ Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.\~ Натомість, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Виходячи з даної норми Закону, надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.\~ Так, у пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі\~\~«Чахал проти Сполученого Королівства»\~Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Стаття 13 Конвенції визначає, що засіб захисту повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави\~(п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі\~Афанасьєв проти України\~від 05.04.2005 (заява № 38722/02)). Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що\~для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується\~ (рішення від 06.09.2005 р. у справі\~«Гурепка проти України»\~(Gurepka\~v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59)); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце\~ (рішення від 26.10.2000 р. у справі\~«Кудла проти Польщі»\~(Kudla\~v. Poland), заява №30210/96, п.158)), (п.29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі\~«Гарнага проти України»\~(Garnaga\~v. Ukraine), заява №20390/07)). З наведеного вбачається, що застосування ефективного засобу юридичного захисту може здійснюватися судом також в інший спосіб,\~який не суперечить закону\~і для застосування ефективного захисту суд може вийти за межі позовних вимог, оскільки під ефективним способом судового захисту слід розуміти такий спосіб, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект і не буде породжувати між сторонами нових спорів з цього приводу. Отже, процесуальний Закон \~не обмежує суд у виборі способу захисту, прямо передбаченого законом, а дозволяє, виходячи із принципу верховенства права, визначити не тільки прямо передбачений в нормативному акті спосіб захисту порушеного права особи, а й спосіб захисту, який не передбачений законом, але не суперечить йому. Враховуючи те, що особа, яка набула права власності на спірний автомобіль померла, виходячи із принципів, викладених у ч.2 ст.5 ЦПК України та ст.13 Конвенції, приймаючи рішення про застосування положення ст.216 ЦК України суд виходить, що ефективним способом захисту права є відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом повернення позивачці спірного автомобіля як обєкту спільної сумісної власності подружжя. При цьому, суд в такому випадку не припуститься порушення принципу диспозитивності, передбаченого ст.13\~ЦПК України, оскільки буде діяти відповідно до викладеної в позові вимоги особи, яка звернулася до суду.\~ На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved