Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області із вказаною позовною заявою, в якій просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , яку набула за набувальною давністю його мати [PERSON] , що померла [INFO] після смерті її цивільного чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . 08.10.2018 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області позовну заяву прийнято до розгляду. Вимоги позову обґрунтовані наступним. 08.12.1988 року мати позивача [PERSON] згідно рішення райвиконкому Комсомольської Ради народних депутатів № 411 від 01.12.1988 року на підставі ордеру № 962 на житлове приміщення з сином [PERSON] отримала право на вселення до двокімнатної квартири [ADDRESS] . З 04.01.1989 року по день своєї смерті [INFO] мати позивача була зареєстрована за зазначеною адресою. З 15.02.1989 року за адресою проживання позивача був зареєстрований цивільний чоловік його матері [PERSON] . [INFO] позивач, його мати [PERSON] та її цивільний чоловік [PERSON] відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» отримали свідоцтво № 4936 про право власності на квартиру [ADDRESS] . 26.01.2000 року позивач зі спірної квартири виписався. [INFO] цивільний чоловік матері позивача [PERSON] помер, спадкоємців у померлого [PERSON] не було. Після смерті [PERSON] і до часу своєї смерті ( [INFO] ) мати позивача [PERSON] проживала у зазначеній квартирі. [INFO] [PERSON] померла. Позивач вважає, що оскільки з 26.05.2001 року до 02.02.2018 року (майже 17 років) мати добросовісно та безперервно володіла та відкрито користувалась 1/3 частиною квартири, що за життя належала її цивільному чоловіку [PERSON] , доглядала за квартирою (у тому числі і за частиною, що належала покійному) та утримувала її, постійно робила поточний та капітальний ремонти, то відповідно до положень ч.1 ст. 344 Цивільного кодексу України, [PERSON] набула право власності на спірну 1/3 частину майна (квартири). Згідно із ст. 344 ч.4 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Позивач вважає, що, як спадкоємець першої черги за законом, має право на визнання за ним права власності на спірне майно в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] 18.09.2019 року відповідачем надано письмові пояснення, у яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , вважає, що оскільки померла мати позивача [PERSON] була обізнана відносно власника 1/3 частини спірного майна, яка є предметом спору, не можна вважати володіння померлої [PERSON] частиною квартири, яка залишилася після смерті [PERSON] , добросовісним. При цьому відповідач посилається на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду 01.08.2018 року, провадження № 61-19156св18. Вважає, що позивачем не доведено усіх обставин (добросовісність), передбачених ст. 344 Цивільного кодексу України. Викладені у позові обставини щодо відкритості та безперервності володіння [PERSON] спірним майном, відповідачем не оспорюються. 09.07.2020 року Відповідач у судові засідання не з`явився, у своїй заяві просить справу розглянути за його відсутності. У судовому засіданні 09. 07. 2020 року позивач [PERSON] , допитаний у якості свідка, вимоги викладені у позові підтримав. Пояснив, що у 1988 році його мати [PERSON] отримала квартиру і вони заселилися до двокімнатної квартири [ADDRESS] . Пізніше у квартирі був прописаний цивільний чоловік матері [PERSON] , який проживав у квартирі до своєї смерті у [INFO]. Квартиру було приватизовано. У квартирі мати позивача проживала з [PERSON] однією родиною 12 років, вела з ним спільне господарство, мала спільний бюджет, вважала його своїм чоловіком. Позивач був зареєстрований та проживав за іншою адресою у бабусі. Поховавши [PERSON] , мати залишилася у квартирі проживати одна. [PERSON] звернулася до Житлово-експлуатаційної контори (ЖЕК), виписала з квартири померлого [PERSON] . У конторі їй повідомили, що вона, як дружина, є спадкоємицею свого померлого чоловіка [PERSON] , а оскільки вона прописана у квартирі, то може не звертатися до нотаріальної контори для оформлення спадщини. [PERSON] була юридично необізнаною людиною, маляром за спеціальністю, тому вважала, що має право спадкування після смерті свого цивільного чоловіка. При цьому вона добросовісно вважала, що, як дружина, є законною спадкоємицею померлого і має право на набуття права власності на спірну частину квартири. Після смерті [PERSON] мати 17 років відкрито володіла усією квартирою, у тому числі і її спірною 1/3 частиною, своєчасно та у повному обсязі сплачувала усі належні комунальні платежі на її утримання, декілька разів робила ремонти, замінювала вікна, лічильники тощо. Жодних претензій від третіх осіб або органів влади щодо права власності на спірну частину квартири мати не отримувала. До смерті матері позивач також вважав, що мати, як спадкоємиця, на законних підставах володіє після смерті [PERSON] належною йому 1/3 частину квартири. [PERSON] померла у 2018 році. Коли позивач звернувся до нотаріальної контори з питання спадщини після її смерті, від нотаріуса він дізнався, що мати не мала права наслідувати після смерті свого цивільного чоловіка і це стало для усієї сім`ї несподіванкою. Представник позивача адвокат Колісниченко О.В. вимоги позивача підтримала. Пояснила, що [PERSON] 12 років прожила однією родиною з [PERSON] . Як особа юридично необізнана, маляр за спеціальністю, не розуміла різницю між майновими та спадковими правами чоловіка та жінки у цивільному шлюбі та шлюбі зареєстрованому у встановленому законом порядку, саме тому на час заволодіння майном померлого не знала і не могла знати про відсутність у неї, як у цивільної дружини, підстав для набуття права власності. [PERSON] добросовісно вважала себе дружиною-спадкоємицею померлого, яка фактично вступила в управління спадковим майном, свій статус не приховувала і фактично володіла спірною часткою у неподільній квартирі на протязі 17 років. Вважає, що правова позиція викладена у постанові Верховного Суду 01.08.2018 року, провадження № 61-19156св18 не може бути прийнята судом до уваги, оскільки обставини у справі не є аналогічними. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що померла [PERSON] була її сусідкою. [PERSON] разом з сином проживала у квартирі [ADDRESS] . У квартирі також був прописаний чоловік померлої [PERSON] . Як подружжя, [PERSON] та [PERSON] прожили у зазначеному житлі 12 років - до смерті останнього [INFO] [PERSON] доглядала хворого на рак чоловіка, поховала його та залишилася проживати у квартирі одна. [PERSON] називала [PERSON] своїм чоловіком і вважала, що вона, після смерті [PERSON] є його спадкоємицею, казала, що після її смерті уся квартира відійде у спадок сину. Спадкоємців у [PERSON] не було, претензій від органів влади щодо майна покійного не надходило. До самої смерті [PERSON] відкрито опікувалася усією квартирою, робила ремонти, змінювала вікна, сплачувала комунальні рахунки. Свідок [PERSON] пояснила, що померла [PERSON] була її подругою. [PERSON] разом з сином отримала для проживання двокімнатну квартиру. У квартирі [PERSON] прописала свого цивільного чоловіка [PERSON] . Пізніше квартира була приватизована усіма прописаними у ній членами сім`ї. [PERSON] та [PERSON] прожили у зазначеному житлі у цивільному шлюбі 12 років - до смерті останнього [INFO] [PERSON] поховала [PERSON] та залишилася проживати у квартирі одна. [PERSON] вважала [PERSON] своїм чоловіком, вважала, що вона, як його дружина є єдиною спадкоємицею [PERSON] . На частку квартири, що належала [PERSON] ніхто не претендував. До самої смерті у [INFO] [PERSON] сплачувала комунальні рахунки, робила капітальний та косметичні ремонти. Факт володіння спірним майном не від кого не приховувала. Свідок [PERSON] пояснила, що знає родину з 1999 року, є дружиною позивача. Її свекруха [PERSON] та цивільний чоловік останньої - [PERSON] мешкали у квартирі [ADDRESS] . Позивач проживав за іншою адресою у своєї бабусі. Квартира була приватизована на трьох зареєстрованих осіб - [PERSON] , [PERSON] та позивача. Свекруха 12 років проживала з [PERSON] , у них були гарні стосунки, усі вважали їх чоловіком та дружиною. У [INFO] [PERSON] захворів на рак, свекруха доглядала, а потім - поховала [PERSON] . Після його смерті [PERSON] залишилася проживати у квартирі одна. Свекруха звернулася з офіційною заявою до ЖЕКу, виписала [PERSON] , там їй повідомили, що вона, як дружина, спадкує частину квартири після [PERSON] та оскільки [PERSON] зареєстрована у кватирі, може не звертатися до нотаріуса. Цю новину свекруха повідомила свідку. Свекруха вважала себе власником, свій статус не приховувала. Спадкоємців у [PERSON] не було. Ніяких претензій від органів влади щодо майна покійного не надходило. З [INFO], з моменту смерті [PERSON] і до часу своєї смерті, [INFO], [PERSON] добросовісно та безперервно володіла та відкрито користувалась спірною частиною квартири, доглядала за квартирою (у тому числі і за частиною, що належала покійному), утримувала її, постійно робила поточний та капітальний ремонти. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знала [PERSON] 20 років. [PERSON] працювала маляром на заводі проживала у двокімнатній квартирі разом з чоловіком [PERSON] . У них були хороші стосунки, жили дружно. У [INFO] [PERSON] помер від раку, [PERSON] його поховала та залишилася проживати у квартирі одна. [PERSON] розповідала, що після смерті [PERSON] , вона, як дружина, є спадкоємицею покійного, що квартира належить їй, так їй повідомили у ЖЕКу. На частку квартири, що належала [PERSON] ніхто не претендував. До самої смерті у [INFO] [PERSON] сплачувала комунальні рахунки, робила капітальний та поточні ремонти, купувала та встановлювала в усі кімнати металопластикові вікна. Свої дії ні від кого не приховувала, відкрито володіла усією квартирою. Свідок [PERSON] показала, що знала [PERSON] з дитинства, дружила з нею до її смерті у [INFO] Від першого шлюбу у [PERSON] є син [PERSON] . Вони проживали у двокімнатній квартирі по [ADDRESS] . Пізніше у квартирі також був прописаний цивільний чоловік померлої [PERSON] , у них були дуже добрі стосунки. Як подружжя, [PERSON] та [PERSON] прожили у зазначеному житлі 12 років - до смерті останнього ([INFO]). [PERSON] доглядала хворого на рак чоловіка, поховала його та залишилася проживати у квартирі одна. Після смерті [PERSON] , [PERSON] виписала його. [PERSON] розповідала, що у ЖЕКу їй повідомили, що вона, як дружина, спадкує після [PERSON] належну йому частку квартири. [PERSON] відкрито опікувалася усією квартирою, робила ремонти, змінювала вікна, сплачувала комунальні рахунки, говорила, що після її смерті уся квартира відійде у спадок сину. Претензій до [PERSON] від органів влади щодо майна покійного не надходило. Суд, заслухавши пояснення допитаного у якості свідка позивача, його представника, дослідивши письмові докази та докази у вигляді показів свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , встановив наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. 08.12.1988 року [PERSON] на підставі рішення райвиконкому Комсомольської Ради народних депутатів № 411 від 01.12.1988 року отримала ордер № 962 на житлове приміщення за яким вона та її неповнолітній син - позивач отримали право на вселення до двокімнатної квартири [ADDRESS] ( арк. справи 25). З 04.01.1989 року по 02.02.2018 року [PERSON] була зареєстрована за зазначеною адресою що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання, карткою прописки - форми № 16 (арк. справи 9-11,12). З 15.02.1989 року по 26.05.2001 року за вказаною адресою зареєстрований цивільний чоловік [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання, карткою прописки - форми № 16 (арк. справи 9-11,13). 24.12.1997 року квартира [ADDRESS] була приватизована зареєстрованими у ній особами: [PERSON] , [PERSON] та позивачем [PERSON] що підтверджується розпорядженням керівника Херсонського суднобудівного заводу № 3416 від 24.12.1997 року (арк. справи 22) 26.01.2000 року позивач виписався зі спірної квартири. [INFO] [PERSON] помер, відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №2045 зареєстрованого та виданого Міським відділом реєстрації актів громадянського стану ( арк. справи 36). Відповідно до даних Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, після його смерті спадкова справа не заводилась (арк. 37). 26.05.2001 року, відразу після смерті [PERSON] у квартирі залишилася проживати мати позивача [PERSON] , яка фактично вступила у володіння 1/3 часткою квартири, належної померлому та мешкала у квартирі до смерті ( [INFO] ) що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками ОСББ «Скіф» довідкою ОСББ «Скіф-1» від 20.02.2018 року та поквартирною карткою-форми № 17. 02.02.2018 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №227, зареєстрованого та виданого Херсонським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області (арк. спр.35).. 14.02.2018 року позивач звернувся до Другої Херсонської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , що підтверджується, копією спадкової справи наявної в матеріалах справи, копії свідоцтва про народження [PERSON] ,арк. справи 131-154 та копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі арк. справи 153. 28.08.2018 року позивачем отримано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері на 1/3 частину квартири номер [ADDRESS] (копії свідоцтва про право на спадщину за законом та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності арк. спр.16-17). Як вбачається з матеріалів справи, померлому [PERSON] на праві власності належала 1/3 частина квартири [ADDRESS] . Співвласницею [PERSON] була його цивільна дружина - мати позивача [PERSON] . Відповідно до положень спадкового права Цивільного кодексу УРСР у редакції 1963 року (яка діяла на час відкриття спадщини), після померлого [PERSON] існувало лише дві черги спадкоємців за законом, відповідно до яких особи, які проживали спільно із спадкодавцем, не входили до кола спадкоємців. Пунктом 1 ч. 1 чт.549 ЦК УРСР у редакції 1963 року визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ч.1. ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Відповідно до п.9. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Тобто, однією із визначальних підстав для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісність володіння - особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У зв`язку з вищевикладеним, суд не бере до уваги аргумент відповідача про недобросовісність володіння [PERSON] спірним майном, з огляду на її обізнаність щодо особи її власника, оскільки [PERSON] вважала себе спадкоємицею померлого [PERSON] . Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно ч.3 ст. 12 Цивільного кодексу України якщо законом встановлено правові наслідки недобросовісного чи нерозумного здійснення особою своїх прав, поведінка особи припускається добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Цивільне законодавство обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи. Під добросовісністю слід розуміти суб`єктивні уявлення конкретної особи про добросовісність, її дії та об`єктивну відповідність цих дій стандартам поведінки. [PERSON] як цивільна дружина померлого [PERSON] вважала, що після смерті останнього фактично прийняла спадщину - 1/3 частину квартири, належну її цивільному чоловіку і про те, що в силу законодавства чинного на дату смерті [PERSON] , вона не входила до кола спадкоємців померлого, [PERSON] не дізналася до смерті. При цьому суд приймає до уваги тривалий строк (12 років) спільного проживання та характер взаємовідносин між цивільним подружжям [PERSON] та [PERSON] . Зокрема, суд бере до уваги той факт, що [PERSON] не заперечувала проти наділення [PERSON] правом власності на 1/3 частку у квартирі за наслідками її приватизації, яка за відповідним ордером була надана у користування лише їй та її сину, що на думку суду свідчить про стійкі, саме сімейні стосунки, між [PERSON] та [PERSON] . Також суд бере до уваги підтверджений поясненнями свідків факт того, що у житлово-експлуатаційній конторі, куди зверталася [PERSON] з питання зняття померлого [PERSON] з реєстрації її переконали у тому, що вона набула спадкових прав за фактом прийняття спадщини після померлого, як його дружина. Спадкоємці у [PERSON] відсутні, відповідні рішення компетентних органів про визнання спадщини відумерлою у порядку ст. 1277 ЦК України або про передачу спірної 1/3 частини квартири, належної [PERSON] у комунальну власність у порядку ч.2 ст.335 ЦК України не приймалися. Зазначені обставини підтверджується письмовими доказами та показами допитаного у якості свідка позивача, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Тому суд доходить до висновку про те, що [PERSON] не знала і не могла знати, що з моменту смерті її цивільного чоловіка, вона володіє часткою квартири, належній їй без законних підстав, тобто володіє чужим майном, в неї були відсутні підстави вважати будь-яку іншу особу повноправним власником спірного майна. Тому заволодіння спірною частиною квартири [PERSON] здійснено добросовісно. Крім того, суд приймає до уваги ту обставину, що спірна 1/3 частки квартири, що лишилася після смерті [PERSON] , є ідеальною часткою неподільного майна двокімнатної квартири, що у своєму складі має приміщення загального користування. [PERSON] , як власник іншої 1/3 ідеальної частки квартири, добросовісно володіла квартирою, у тому числі, і спірним майном ( ідеальною 1/3 часткою квартири) померлого цивільного чоловіка. Судом не можуть бути враховано висновки, викладені в постанові Верховного суду від 01.08.2018 року, провадження № 61-191-56св18, на які посилається відповідач, оскільки зазначена справа не містить аналогічні обставини. Відповідно до п. 11 Постанови ВССУ №5 ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року Судом встановлено, що [INFO] по 02.02.2018 року [PERSON] безперервно та відкрито володіла спірним майном: сплачувала всі комунальні платежі, робила капітальний та поточний ремонт, покращувала стан майна. Зазначені обставини підтверджуються допустимими та достовірними письмовими доказами, а саме копіями абонентських книжок на ім`я [PERSON] по розрахунку за електроенергію, оплату за квартиру та інші послуги, послуги с постачання природного газу, за воду та каналізацію, центральне опалення та гаряче постачання, договорів на надання послуг з газопостачання, послуг електрозв`язку, про користування електроенергією, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, договорів про установку електроводонагрівача, металопластикових вікон, водоміра, акту про розмежування балансової належності, заяви-приєднання до договорів , арк. справи 38-79) та показами допитаних свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Суд приходить до висновку, що [PERSON] [INFO] добросовісно заволоділа чужим майном - 1/3 частиною квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] , померлому [INFO] , та продовжила відкрито та безперервно володіти цим майном протягом 16 років 9 місяців, до часу своєї смерті ( [INFO] ), у зв`язку з чим набула право власності на зазначене майно на підставі ст. 344 ЦК України. Відповідно до ст. 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Оскільки, судом встановлено, що [PERSON] набула права власності на 1\\3 частку квартири [ADDRESS] за набувальною давністю і мала це право на час своєї смерті, то позивач [PERSON] успадкував це право як спадкоємець першої черги за законом. З огляду на зазначене, позов [PERSON] про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі ст.ст. 81, 82, 141, 256, 264-265, 353-355 ЦПК України, суд

Outcome: approved