Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

[PERSON] звернувся у вересні 2015 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], [PERSON], в інтересах якої діють законні представники [PERSON] та [PERSON], Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.01.2014 року, витребування у [PERSON] земельну ділянку площею 0.0689га по вул.Українських Декабристів, поруч будинку №46 в м.Івано-Франківську, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31.03.2014р. №5174149, від 21.04.2015р. №9425035. В позовній заяві зазначено, що позивачу з 2009 року належала спірна земельна ділянка площею 0.0689га по вул.Українських Декабристів, поруч будинку №46 в м.Івано-Франківську. В звязку з потребою позики коштів, позивач звернувся до [PERSON] та його батька [PERSON] про позику 25000 доларів США, на що в забезпечення зобовязань за позикою було запропоновано переоформити земельну ділянку позичальника, а після повернення позики домовлено про повернення ділянки назад. В результаті домовленостей, 31.01.2014 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON], та отримано кошти в визначеній сумі за розпискою, зі строком повернення 2 роки. Кошти [PERSON] за позикою повернув всі, оплачуючи частинами з 20.09.2014 року по 25.01.2015 року, однак відповідач відмовився повернути назад земельну ділянку. Вважаючи даний правочин удаваним, позивач просить визнати його недійсним, та витребувати земельну ділянку у нового набувача яка незаконно заволоділа майном позивача, зі скасуванням державної реєстрації за першим власником та наступним. Ухвалою суду від 21.12.2015 року до участі у справі залучено орган опіки та піклування м.Івано-Франківська. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідач 1 [PERSON] та його представник, а також законний представник відповідача 2 [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, вважають вимоги не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Відповідач 3 клопотав слухати справу без їх участі. Представник ООП просив суд врахувати інтереси малолітньої дитини, яка правомірно набула у власність нерухоме майно, отримавши належним чином дозвіл ООП на укладення договору батьками від імені неповнолітньої дитини. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 24.11.2009 року належала спірна земельна ділянка площею 0.0689га по вул.Українських Декабристів, поруч будинку №46 в м.Івано-Франківську (а.с.5). 31.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON], інтереси якого представляв [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.0689га по вул.Українських Декабристів, поруч будинку №46 в м.Івано-Франківську, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, ціною продажу 90 000грн., з яких 80000грн. передано покупцем продавцю до моменту укладення договору, а 10000грн. зобовязано оплатити до 01.04.2014р.(п.2.1 договору), при цьому повний розрахунок між сторонами буде підтверджено заявою продавця, що є невідємною частиною цього договору (а.с.6-8). На зясування судом моменту доплати покупцем різниці коштів (10 тисяч грн..) у визначений сторонами строк (до 01.04.2014р.) представники позивача не змогли відповісти про отримання чи неотримання таких коштів, та дату, а відповідач 1 та його представник підтвердили наявність повного розрахунку та виконання умов договору. З пояснень двох представників позивача та змісту самого позову, випливає що між сторонами виникли відносини за договором позики, які передували моменту укладення спірного договору, який був оформлений уже як гарантія повернення коштів за позикою в сумі 25000 доларів США. При цьому, жоден доказ на укладення такого договору позики до січня 2014 року, сторона позивача не надала. Натомість за матеріалами справи, згідно розписки, яка укладена 20.09.2014 року, тобто значно пізніше договору купівлі-продажу земельної ділянки, [PERSON] отримав від [PERSON] 5000 доларів США, які зобовязувався повернути «після завершення усіх судових спорів та переведення (цільового призначення) земельної ділянки під будівництво, що знаходиться по вул.Українських Декабристів навпроти його будинку» (а.с.9). В подальшому, на розписці є також записи про отримання ще: 3000 доларів США 15.10.2014 року [PERSON] (батько [PERSON]Б.) від [PERSON], 10000 доларів США 28.11.2014 року та 7000 доларів США 25.01.2015 року. Отже, з даних такої розписки вбачається що у позику саме [PERSON] та [PERSON] отримані у [PERSON] певні сум коштів, які позичальники зобовязувались повернути у строк настання певної події: завершення судових спорів та зміни цільового призначення викупленої ними земельної ділянки. 21.04.2015 року [PERSON] як власник земельної ділянки площею 0.0689га по вул.Українських Декабристів, поруч будинку №46 в м.Івано-Франківську, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, подарував її своїй племінниці [PERSON], від імені якої діяли законні представники [PERSON] та [PERSON] (а.с.10-11). Рішенням виконкому від 27.03.2015 року №178 було надано дозвіл на придбання на імя малолітньої дитини [PERSON], [INFO], даної земельної ділянки (а.с.38). Заперечуючи позовні вимоги, відповідач 1 та його представник, законний представник відповідача 2 зазначили те, що в 2014 році по оголошенню про продаж землі, [PERSON] познайомившись з позивачем обговорив умови продажу землі, в день укладення договору покупець передав продавцеві обумовлені кошти, отримавши розписку продавця [PERSON] про таке отримання коштів, а саме в сумі 34000 доларів США (а.с.130), жодних інших намірів ніж купівля-продаж між сторонами не обумовлювалось, а тому такий договір не є удаваним, при цьому покупець дійсно мав намір подальшого будівництва на даній ділянці, змінивши в законному порядку її цільове призначення. Про жодні договори позики до укладення договору купівлі-продажу землі, сторони як стверджувала сторона відповідачів, не домовлялися. Дані твердження не спростовані протилежною стороною належними доказами. Окрім того, досліджуючи дану розписку про таке отримання коштів в сумі 34000 доларів США [PERSON] від [PERSON] за продану земельну ділянку, суд звертає увагу, що вона складена у присутності двох осіб, як зі сторони продавця землі та отримувача коштів ([PERSON]М.), так і зі сторони покупця ([PERSON]М.). При цьому, у поданих сторонами двох розписок від 20.09.2014р. є розбіжності сум коштів, в одній 25000 доларів США (частинами), в іншій 34000 доларів США однією сумою. Тому, доводи сторони позивача, що саме доказом існування удаваного правочину є наявність до укладення спірного договору відносин позики, є не доведеними суду. Не заслуговує на увагу, як доказ обґрунтованості позовних вимог, надана розписка [PERSON] датована 31.01.2014 року та 31.03.2014р. (а.с.140-141), так як вона складена односторонньо, не засвідчена з оригіналом, природа написання такої розписки невідомого походження і характеру. В подальшому, як власник земельної ділянки, [PERSON], зареєструвавши належним чином право власності на нерухоме майно (за ст..334 ЦК України) розпорядився нею, подарувавши малолітній племінниці, право власності на яку також зареєстровано у встановленому порядку, оскільки поряд зі спірною земельною ділянкою є суміжна земельна ділянка дружини [PERSON] З матеріалів даної цивільної справи також судом встановлено, що спірна земельна ділянка, а також договір купівлі-продажу від 31.01.2014 року були предметом судового розгляду за позовом [PERSON] (сусідка суміжної земельної ділянки) до [PERSON], [PERSON], Івано-Франківської міської ради про визнання недійсним рішення від 22.09.2009 року, Державного акту на право власності на земельну ділянку від 24.11.2009 року, договору купівлі-продажу від 31.01.2014 року. Так, рішенням Івано-Франківського міського суду від 25.02.2015 року позов було задоволено частково, однак рішенням Апеляційного суду від 21.04.2015 року в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено (а.с.111-118), ухвалою ВССУ від 08.07.2015р. рішення Апеляційного суду від 21.04.2015 року залишено без змін (а.с.119-120). Судами встановлено, що [PERSON] як власник земельної ділянки продав її [PERSON], який мав намір змінити цільове призначення ділянки - під будівництво, жодних накладок двох суміжник земельних ділянок ([PERSON] та [PERSON]М.) немає. При цьому, аналізуючи обставини справи №344/12307/14-ц, суд звернув увагу на те, що відповідачі у тій справі - [PERSON] та [PERSON] позов не визнавали, вважаючи правомірність приватизації земельної ділянки [PERSON] та укладення договору купівлі-продажу ділянки 31.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON] При цьому, в апеляційній інстанції інтереси позивача [PERSON] представляли [PERSON] та [PERSON] (а.с.117), позиваючись і відстоюючи інтереси проти опонента у справі - [PERSON], в т.ч. щодо укладеного спірного правочину від 31.01.2014 року, останній ([PERSON]М.) саме і визнавав правомірність такого укладення. Саме ці ж представники - [PERSON] та [PERSON] у даній справі, що розглядається судом, представляють уже інтереси позивача [PERSON] (а.с.68), який змінивши думку та позицію вважає вже даний правочин 31.01.2014 року удаваним. Суд зазначає, що правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Доповнюючи положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, який бажає отримати особа. Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Удаваним - є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили (ст..235 ЦК України). Тому, при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Право оспорювати на цій підставі правочин має особа, яка уклала правочин. Представники позивача в судовому засіданні на зясування судом підтвердження обставин удаваності правочину, вказали суду те, що договором купівлі-продажу землі сторони встановили між собою відносини договору позики. Однак, такі доводи на переконання суду, є невірними, оскільки сторони не позичали земельну ділянку, удаючи купівлю-продаж, а позикою виступила не дана земельна ділянка, а зовсім інше майно - кошти. Отже, судом не встановлено, що є достатні дані про те, що в момент укладення спірного правочину сторони встановлювали між собою свідомо інші правовідносини, жодних доказів на підтвердження цього, позивач не надав. Визнання правочину недійсним пов'язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом. Так, за ст..216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (ч.3). Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ч.5). І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. На відміну від норм ч. 1 ст. 216 ЦК норми гл. 29 ЦК є спеціальними. У них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). ЦК чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися до суду з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька правочинів, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Позивач просив на підставі ст..387, 388 ЦК України витребувати майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підставі заволоділа ним. Як вже встановлено судом, при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки сторони не приховували інші відносини ніж купівля-продаж обєкта, іншого суду не доведено. А тому, вимоги позову про витребування майна у останнього набувача малолітньої дитини [PERSON], яка його набула добросовісно у встановленому порядку, також не є обґрунтованими та не підлягають до задоволення. Не підлягають до задоволення і вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31.03.2014р. №5174149, від 21.04.2015р. №9425035, оскільки така реєстрація відповідає вимогам закону, а підстав для її скасування, за відмови у задоволенні вимог про визнання недійсним правочину та витребування майна, немає. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та не підлягають до задоволення. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 16, 203, 215, 216, 235, 334, 387, 388 ЦК України,

Outcome: dismissed