Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому вказав, що з 02.08.2002 року по 06.02.2017 року та з 17.11.2018 року по 17.12.2020 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними було придбано дві квартири, автомобіль та мотоцикл. Враховуючи, що зазначене майно було придбано за сумісні кошти, є спільним майном подружжя, просить поділити сумісно нажите майно і визнати за ним право власності на 1/2 частку цього майна. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов до такого. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в шлюбі з 02.08.2002 року, який був зареєстрований Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, про що видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (актовий запис № 303). [INFO] від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини повторно виданим 11.10.2019 року Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області серії [NUMBER] , актовий запис № 187. Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 17.11.2018 року сторони повторно зареєстрували шлюб у Комунарському районному у місті Запоріжжі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про що видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (актовий запис № 1050). Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17.12.2020 року зазначений шлюб було розірвано. Відповідно договору купівлі-продажу квартири від 04.07.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чернявським В.В., [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 225899851 від 28.09.2020 року право власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] . Відповідно договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 29.12.2014 року, укладеного між ТОВ «Запорізький ДБК» та [PERSON] , остання придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 225900112 від 28.09.2020 року право власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , 29.10.2010 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на автомобіль марки Mitsubishi, модель Lancer, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , білого кольору. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , 28.09.2016 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на мотоцикл марки Yamaha, модель YZF-R6R, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , сірого кольору. Тобто, з наданих документів встановлено, що спірне майно було придбано сторонами в період шлюбу. Згідно з вимогами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. №11). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що вищевказане спірне майно набуте сторонами в шлюбі за спільні кошти, тому суд приходить до висновку, що вищевказане майно в силу приписів ст. 60 СК України є спільним сумісним сторін, а тому їх частки у ньому є рівними. Відповідно, вимоги позивача про визнання за ним права власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , Ѕ частку квартири [ADDRESS] , Ѕ частку автомобіля Mitsubishi, Lancer та Ѕ частку мотоциклу марки Yamaha YZF-R6R підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved