Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія», [PERSON] про стягнення з страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» страхового відшкодування у розмірі 9606,63 грн., з [PERSON] моральну шкоди у розмірі 10000 гривень. В обґрунтування позову зазначив, що 10 грудня 2013 року на 475 км а/д Київ-Харків-Довжанський сталося ДТП, учасниками даної події були водій [PERSON], на автомобілі «Daewoo Lanos» реєстраційний номер [NUMBER], водій [PERSON] на автомобілі «Dacia Logan», реєстраційний номер [NUMBER]. Дергачівським районним судом Харківської області визнано вину [PERSON], у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн. Цивільна відповідальність водія [PERSON] на момент ДТП була застрахована у СТзДВ «Гарантія», полісом АС/4588071 чинний на дату ДТП. Оцінку суми матеріального збитку було проведено Страховиком згідно чинного Законодавства. Вартість матеріального збитку згідно висновку Звіту №06/11/13 від 11.12.2013 pоку, становить 10606,63 грн. Франшиза за полісом страхування складає 1000,00 гри. Всього сума страхового відшкодування становить: 10606,63 грн., (збиток) - 1000,00 грн., (франшиза) 9606,63 грн. У судове засідання представник відповідача страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки. Відповідно до поштового повідомлення судова повістка відповідачу була вручена 14 травня 2014 року. Згідно ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. У судове засідання [PERSON] не з'явився, його представник [PERSON] подала до суду заперечення проти позову, відповідно до якого частково заперечувала проти позовних вимог, відносно морального збитку, оскільки [PERSON] пред'являє неправдиві свідчення в позові, саме те, що позивач приховує, що його ТЗ був пошкоджений в попередньому ДТП і саме тоді його автомобілю була завдана значна кількість збитків. Таким чином, ті пошкодження які були нанесені автомобілем «Dacia Logan», реєстраційний номер [NUMBER], не могли завдати значних збитків, при яких би не можливо було експлуатувати автомобіль, оскільки [PERSON] їхав на невеликій швидкості, намагаючись об'їхати автомобіль який стояв майже посередині дороги. Про те, що завдані незначні збитки, також свідчить первинна довідка видана інспектором ДАІ. На підставі вищевикладених обставин, позов в частині морального відшкодування не підлягає задоволенню. Також просила справу розглядати у її відсутність. У судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати у його відсутність. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як, відповідач у судове засідання не з'явився без поважних причин, а позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів та такого вирішення справи, то суд дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення. Судом встановлені обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Згідно постанови Дергачівського районного суду Харківської області від 24 грудня 2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних мотивів. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку про наявність вини водія [PERSON] в скоєнні ДТП, яке відбулося 10 грудня 2013 року. Такі висновки суду підтверджуються постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 24 грудня 2013 року у справі №619/6620/13-а про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, стосовно дій [PERSON] у порушенні Правил дорожнього руху України, що вони мали місце та вчинені ним. Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України в п.4 своєї постанови №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», роз'яснив судам, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Згідно ч.5 ст.1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов'язку доказування та зобов'язує саме відповідача довести, що шкода спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, що відбулася за винних дій [PERSON] 10 грудня 2013 року, автомобіль [PERSON] отримав пошкодження. За загальним правилом ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Положеннями ст.22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 2 ст.1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. З огляду на те, що водій [PERSON] безпосередньо вчинив адміністративне правопорушення, яким завдано матеріальну шкоду [PERSON], то й відповідальність за спричинену шкоду повинен нести [PERSON] Відповідно до ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року №1961-IV, при настанні страхового випадку страховик відповідно до страхових сум відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Після спричинення [PERSON] матеріальної шкоди, внаслідок пошкодження належного йому автомобіля, Страхове Товариство з додатковою відповідальністю «Гарантія» не виплатило страхове відшкодування згідно полісу №АС/4588071, строк дії з 01.07.2013 року до 30.06.2014 року включно. Згідно п.12.1 ст.12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року №1961-IV, розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Таким чином, суд стягує з СТзДВ «Гарантія» на користь [PERSON] майнову шкоду у розмірі 9606,63 грн. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Суд погоджується з вимогами [PERSON] про відшкодування моральної шкоди та з мотивами характеру заподіяної шкоди. Але заявлена сума моральної шкоди суд вважає завищеною та стягує з [PERSON] на користь [PERSON] 1000 гривень, у якості відшкодування моральної шкоди, виходячи з принципів розумності та справедливості. Наявність моральної шкоди, яку було спричинено позивачу, підтверджується нормами ст.23 ЦК України, яка зазначає, що наявність цієї шкоди підтверджується фактом знищення або пошкодження майна, тобто вона презюмується, а також наведеними фактичними обставинами ДТП, що мало місце 10 грудня 2013 року. З наведеного вище та обґрунтованого нормами цивільного та цивільно-процесуального законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. 10 грудня 2013 року о 19 год. 00 хв. [PERSON], керував автомобілем «Daсia» реєстраційний номер [NUMBER] на 475 км а/д Київ-Харків-Довжанський, допустив зіткнення з автомобілем «Daewoo» реєстраційний номер [NUMBER], який стояв на полосі руху з включеною аварійною світовою сигналізацією під керуванням [PERSON], в результаті чого останньому були спричинені матеріальні збитки та моральні страждання. Враховуючи те, що майно знищено внаслідок ДТП, та те, що внаслідок знищення цього майна [PERSON] переніс певні душевні страждання, він має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, за загальним правилом ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для її відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З'ясувавши вказані обставини при вирішенні цього спору суд прийшов до висновку про наявність моральної шкоди, що була нанесена позивачу, а саме про душевні страждання, які пережив останній, у зв'язку з вищевказаними подіями. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд також керується постановами Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» та №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». З врахуванням обставин справи, суд вважає за достатнє стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] 1000 гривень моральної шкоди, виходячи з принципів розумності та справедливості. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного,

Outcome: partial