Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька. Позов мотивовано тим, що [PERSON] , [INFO] перебувала у сімейних стосунках (без офіційної реєстрації шлюбу) разом із [PERSON] з 2008 року до 12 лютого 2019 року . Від незареєстрованого шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Станом на сьогодні син проживає разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] , яка самостійно виховує, піклується та забезпечує свого сина сам. Останнім часом моя дитина часто хворіє на простудні захворювання - ГРВІ. У зв`язку із частими застудними захворюваннями, для лікування та профілактики необхідне періодичне перебування дитини в країнах з умовами морського клімату, що підтверджуєтеся медичною довідкою КНП «ЦДПМСД № 2» від 27 січня 2020 року. А тому, з метою оздоровлення, відпочинку та фізичного розвитку своєї дитини, позивач має намір поїхати із сином за межі України, а саме в країни Європи: Литва, Хорватія, Болгарія, Франція. Іспанія, Італія, Греція, а також Туреччину та Сгипет в період весняних (з 23.03.2020 року по 01.04.2020року), літніх (з 25.05.2020 року по 31.08.2020 року, але не більше 30 днів) та осінніх канікул 2020 року. Однак, батько дитини на протязі багатьох років безпідставно відмовляється надати згоду па виїзд дитини за межі України. Протягом останніх 3-х років [PERSON] має психічні розлади, що супроводжувалось актами агресії, вчиненням фізичного насильства, зловживанням емоційного та психологічного характеру по відношенню до нашої спільної дитини [PERSON] , що негативно впливає па його розвиток та особистість. З приводу вищенаведених обставин, 23 жовтня 2018 року мати позивача, [PERSON] , звернулась до Служби у справах дітей Вінницької міської ради із заявою про вчинення насильства відносно неповнолітньої дитини. Також, з тих самих підстав [PERSON] 25 жовтня 2018 року було подано повідомлення про вчинення насильства в сім`ї до ГУ НП у Вінницькій області. За результатами таких звернень з [PERSON] проводились профілактичні бесіди, постановою Вінницького міського суду Вінницької області [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП. Ухвалою від 26 вересня 2019 року Вінницький міський суд Вінницької області застосував щодо [PERSON] примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом. За наслідками апеляційного розгляду, вищезгадана ухвала набрала законної сили 09 грудня 2019 року. Крім того, на разі син є учнем 8 класу КЗ «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 4 ім. Д.І.Менделєєва ВМР». КЗ «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 4 ім. Д.І.Менделеєва ВМР» заради покращення культурного розвитку своїх учнів постійно організовує учнівські тури до країн Європи. Такі тури дозволяють дитині пізнати щось нове, вивчити історію та культуру нової для себе держави, її звичаї, ознайомитися з її культурними пам`ятниками, покращити знання із іноземної мови шляхом взаємодії із новими людьми. Вищезгадані тури проводяться включено до програми навчального процесу та не заважають йому. Просить надати [PERSON] , дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] за межі України з метою оздоровлення та відпочинку, а саме в країни Європи, в тому числі Литва, Хорватія, Болгарія. Франція, Іспанія, Італія, Греція, а також Туреччину та Єгипет в період весняних (з 23.03.2020 року по 01.04.2020року), літніх (з 25.05.2020 року по 3 1.08.2020 року, але не більше 30 днів) та осінніх канікул 2020 року, без згоди та супроводу батька - [PERSON] . Надати [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON] , [INFO] , разом з матір ю [PERSON] за межі України з метою культурного розвитку в країни Європи за програмою учнівських турів в період 2020 року без згоди, та супроводу батька [PERSON] . Ухвалою суду від 12.02.2020 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. 10.03.2020 року ухвалою суду доручено керівнику КНП «ВОПЛ №2 ВОР» провести ряд процесуальних дій. В судовому засіданні позивач позов підтримала за обставин викладених в ньому, просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про визнання позову. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що у сторін є спільний син [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Згідно довідки ТОВ «УЮТ» про склад сім`ї №751 від 25.07.2019року [PERSON] проживає разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.20). Відповідно до довідки КПН «ЦПМСД №2» від 27.01.2020року [PERSON] періодично хворіє ГРВІ, рекомендовано оздоровлення в умовах морського клімату (а.с.26). Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997року. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27.01.1995року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Відповідно до частини другої статті 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» , оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та статтям 141, 153, 157 СК України. (Постанова Верховного Суду від 28.04.2018 року у Справі № 705/2898/17). Крім того, згідно висновку Верховного Суду, викладеного у Постанові від 03 липня 2019 року, Справа № 643/1090/17: «Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, який на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.» Аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність звернення позивача з позовом про надання дозволу суду на виїзд до країн Європи, в тому числі Литва, Хорватія, Болгарія. Франція, Іспанія, Італія, Греція, а також Туреччину та Єгипет в період весняних (з 23.03.2020 року по 01.04.2020року), літніх (з 25.05.2020 року по 3 1.08.2020 року, але не більше 30 днів) та осінніх канікул 2020 року, та до країн Європи за програмою учнівських турів в період 2020 року без згоди, та супроводу батька [PERSON] , оскільки відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у Постанові від 28.04.2018 року по справі № 705/2898/17: дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд із зазначенням його початку й закінчення, а також ураховуючи правову позицію Верховного Суду, висловлену у Постанові від 03 липня 2019 року (Справа № 643/1090/17), суд вважає, що не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановлення обов`язкових обставин, зокрема, чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини, а не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного, згідно ст. 33 Конституції України, ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, ст.ст. 141, 155, 157 СК України, ст. 313 ЦК України, ЗУ «про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України»,

Outcome: dismissed