Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду у лютому 2015 року з позовом про стягнення з [PERSON] 5681,70 грн. за договором позики, посилаючись на таке: 23.12.2008 року він уклав з нею договір позики згідно якого, передав їй грошові кошти у сумі 3000 грн. на термін до 10.01.2009 року. Однак відповідачка ні копійки не повернула до закінчення спливу терміну дії договору, тобто своїх зобов'язань не виконала. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачки вказану грошову суму з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов'язання. Також позивач просить стягнути на свою користь всі понесені судові витрати. В судове засідання позивач не прибув, проте надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, на задоволенні позову наполягає. Відповідачка також не прибула і також надала заяву про розгляд справи без неї, проти задоволення позову не заперечує. Враховуючи, що обидві сторони до суду не прибули, суд відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України вважає за доцільне ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів без участі сторін та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши та проаналізувавши письмові докази, встановив такі обставини та відповідні ним правовідносини: 23.12.2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, на підтвердження укладення якого, надано письмову розписку (а.с.3). Згідно умов договору [PERSON] передав власність [PERSON] у строкове користування грошові кошти в розмірі 3000 грн., а остання зобов'язалася повернути вказану суму в обумовлений строк до 10.01.2009 року. Вказаний договір вважається укладеним з момента фактичної передачі грошей. Зараз відповідачка не може сплатити грошові кошти, проте причини невиконання таких зобов`язань правового значення для справи не мають. У відповідності до ст. 1046 ЦПК України за договором позики, який згідно зі ст. 1047 цього ж Кодексу був укладений представленою позивачем письмовою розпискою, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Таким чином, оскільки відповідачка не повернула грошові кошти, то суд вважає, що зазначена сума у 3000 грн. підлягає стягненню на користь позивача. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем визначено суму 3-х відсотків річних в розмірі 866,70 грн. та суму індексу інфляції в розмірі 1815 грн., які відповідачка не оспорює, а судом вважаються правильними. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна та зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На думку суду, позивач повністю довів судові правильність своєї правової позиції, натомість, відповідачка, фактично визнавши позов, заперечень проти позову не надала. Таким чином, суд вважає заявлені позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Стягненню підлягає сума у 5681,70 грн., яка складається з : 3000 грн. - заборгованість за позикою; 1815,00 грн. - сума індексації; 866,70 грн. - сума відсотків. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню сума судових витрат, а саме, судового збору в розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved