Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Позов мотивовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру в багатоквартирному будинку [NUMBER] від 12.10.2006 року, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] житловою площею 47,7 м2 та загальною площею 85,3 м2. Відповідно до свідоцтва про право власності на приміщення комори [NUMBER] від 25.06.2007 року, [PERSON] на праві приватної власності належить комора, а саме: приміщення № ХХУІ на УІІІ поверсі І під`їзду площею 2,8 м2, по [ADDRESS] . Зазначені об`єкти були придбані [PERSON] в період перебування у шлюбі з громадянином [PERSON] , який було розірвано 20.04.2011 року відповідно до заочного рішення Ленінського районного суду м. Вінниці. Не зважаючи на той факт, що зазначена вище квартира та комора були прибрані [PERSON] під час шлюбу, дані об`єкти [PERSON] придбала за особисті кошти, які вона отримала від продажу особистої квартири [ADDRESS] , яка була придбана нею у 2001 році до укладення шлюбу. Даний факт підтверджуєтеся Договором купівлі-продажу квартири від 04 серпня 2005 року. Ціна зазначеного договору склала 216 238, 00 грн. [PERSON] продала свою квартиру з метою придбати житло в новобудові. Таким чином, вже наступного дня 05 серпня 2005 року [PERSON] було укладено з Концерном «Поділля» договір на будівництво житла № б/29-З від 05 серпня 2005 року вартістю 197410, 00 грн., а трохи згодом 11 січня 2006 року - договір № 6/29-3 (к) на будівництво комори вартістю 2790, 00 грн. Просить визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] житловою площею 47,7 м2 та загальною площею 85,3 м2; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на комору, а саме: приміщення № ХХУІ на УІІІ поверсі І під`їзду площею 2,8 м2, по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 06.12.2019 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 11.02.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача не з`явилась надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала, просила задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, підтримав наданий висновок. Враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру в багатоквартирному будинку [NUMBER] від 12.10.2006 року, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] житловою площею 47,7 м2 та загальною площею 85,3 м2. Відповідно до свідоцтва про право власності на приміщення комори [NUMBER] від 25.06.2007 року, [PERSON] на праві приватної власності належить комора, а саме: приміщення № ХХУІ на УІІІ поверсі І під`їзду площею 2,8 м2, по [ADDRESS] . Зазначені об`єкти були придбані [PERSON] в період перебування у шлюбі з громадянином [PERSON] , який було розірвано 20.04.2011 року відповідно до заочного рішення Ленінського районного суду м. Вінниці. Як вбачається з матеріалів справи, 04 серпня 2005 року позивач уклала договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Відповідно до укладеного договору, позивач продала належну їй квартиру за 216 238 гривень. 05 серпня 2005 року, наступного дня після укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , позивачем було укладено з Концерном «Поділля» договір на будівництво житла № 6/29-3 від 05 серпня 2005 року вартістю 197410, 00 грн., а 11 січня 2006 року - договір № 6/29-3 (к) на будівництво комори вартістю 2790, 00 грн. Згідно вимог ст. 60 СК України, майно набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4)житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Верховний суд України у своїх постановах від 3 червня 2015 року, 16 грудня 2015 року та 18 травня 2016 року висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Для правильного застосування положень ст. 60 СК України щодо визначення права спільної сумісної власності подружжя на майно необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017року (справа №6-399цс17). Враховуючи викладене та те, що позивач надала суду докази придбання майна за особисті кошті, суд вважає, що дане майно є особистою приватною власністю [PERSON] . За клопотанням позивача судові витрати залишити за нею. На підставі викладеного, згідно ст. ст. ст. ст. 57, 60 СК України, ст.ст.15, 316, 325 ЦК України,

Outcome: approved