Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, в якому просить суд визначити, що частки [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , які належали останнім на підставі свідоцтва про право власності на житло реєстраційний номер [NUMBER] , виданого 12.12.1997 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду становлять по ј частині. В порядку спадкування за законом після матері - [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на Ѕ частину квартири, [ADDRESS] , загальною площею 71,5 кв.м, житловою площею 40,8 кв.м. В порядку спадкування за законом після померлого [INFO] батька [PERSON] , [INFO] , визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на Ѕ частини квартири [ADDRESS] . загальною площею 71,5 кв.м, житловою площею 40,8 кв.м. В обгрунтування позову зазначив, що [INFO] померла його мати - [PERSON] , [INFO] . Крім того, [INFO] помер його батько - [PERSON] , [INFO] . Після смерті батьків відкрилась спадщина, яка складається з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме: з Ѕ частки даної квартири, яка належала його матері [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 12.12.1997 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду №8-97-91516-Ц1 та на підставі про право на спадщину за законом, виданого 16.10.2001 року Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою № 2-1030; з Ѕ даної квартири яка належала моєму батьку [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 12.12.1997 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду № 8-97-91516-Ц1 та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16.10.2001 року Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою № 2-1031. В шестимісячний строк з дня смерті [PERSON] та [PERSON] він звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Череватенко О.М. з заявами про прийняття спадщини. Однак, постановами приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Череватенко О.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 85/02-31 від 10.09.2021 року та № 86/02-31 від 10.09.2021 року йому було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину після смерті матері [PERSON] та після смерті батька [PERSON] у зв`язку з тим, що у нього відсутні оригінали вищевказаних правовстановлюючих документів на спадкове майно. На підставі свідоцтва про право власності на житло реєстраційний номер [NUMBER] , яке було видано 12.12.1997 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Будь-яких домовленостей між співвласниками щодо більшої або меншої участі у надбанні даної квартири не було. Отже, виходячи з того, що частки кожного із співвласників на зазначене нерухоме майно є рівними, частки померлих [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , які належать останнім на підставі свідоцтва про право власності на житло реєстраційний номер [NUMBER] , виданого 12.12.1997 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, мають бути визначені по 1/4 частці кожному. року [INFO] померла [PERSON] , після якої на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 2-1030, виданого 16.10.2001 року Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою, спадщину у вигляді ј частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , отримала його мати [PERSON] [INFO] померла [PERSON] , після якої на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 2-1031, виданого 16.10.2001 року Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою, спадщину у вигляді 1/4 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , отримав його батько [PERSON] . Таким чином, до складу спадщини, яка відкрилась після померлої [PERSON] входить 1/2 частка квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка складається з ј частки у праві спільної сумісної власності, яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло реєстраційний номер [NUMBER] , виданого 12.12.1997 Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, та з ј частки, яка належала померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 2-1030, виданого 16.10.2001 року Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою. До складу спадщини, яка відкрилась після померлого [PERSON] також входить 1/2 частка квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка складається з ј частки у праві спільної сумісної власності, яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло реєстраційний номер [NUMBER] , виданого 12.12.1997 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, та з 1/4 частки, яка належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 2-1031, виданого 16.10.2001 року Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою. Вказане підтверджується довідкою КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради № 1108443 від 16.08.2021 року. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом після смерті матері [PERSON] та батька [PERSON] є позивач. Вирішити питання оформлення спадщини після померлої матері [PERSON] та батька [PERSON] в позасудовому порядку, позивач можливості позбавлений, оскільки у нього не має оригіналів правовстановлючих документів на спадкове майно. Оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, який має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, враховуючи те, що нотаріусом йому було відмовлено у вчинені нотаріальної дії щодо видачі свідоцтв про право на спадщину, за захистом своїх спадкових прав позивач змушений звертатись до суду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав суду пояснення, аналогічні викладеним вище. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, надав суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутність, ухвалити рішення згідно чинного законодавства України, яке не буде порушувати права відповідача та третіх осіб. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. \~Статтею 16\~ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. \~\~\~\~Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. \~\~\~Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13\~ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. \~\~\~\~Згідно ч.3 ст.12\~ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. \~\~\~Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. \~\~З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які\~\~порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. \~\~Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. \~\~Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. \~\~Статтями 78, 81\~ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини. \~ \~ \~ \~У ході судового розгляду встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є рідним сином [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ). [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] (свідоцтво про смерть S 519/2021 видане Відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Кельні). [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (свідоцтво про смерть S 1422/2021 видане Відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Кельні). Як вбачається з Довідки про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаціних ресурсів, наданої КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради № 1108443 від 16.08.2021 року та інших наданих матеріалів справи, до складу спадщини, яка відкрилась після померлої [PERSON] входить 1/2 частка квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка складається з ј частки у праві спільної сумісної власності, яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло реєстраційний номер [NUMBER] , виданого 12.12.1997 Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, та з ј частки, яка належала померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 2-1030, виданого 16.10.2001 року Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою. До складу спадщини, яка відкрилась після померлого [PERSON] також входить 1/2 частка квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка складається з ј частки у праві спільної сумісної власності, яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло реєстраційний номер [NUMBER] , виданого 12.12.1997 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, та з 1/4 частки, яка належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 2-1031, виданого 16.10.2001 року Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою. В установлений законом шестимісячний строк з дня смерті [PERSON] та [PERSON] позивач звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Череватенко О.М. з заявами про прийняття спадщини. Постановами приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Череватенко О.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 85/02-31 від 10.09.2021 року та № 86/02-31 від 10.09.2021 року йому було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину після смерті матері [PERSON] та після смерті батька [PERSON] у зв`язку з тим, що у нього відсутні оригінали вищевказаних правовстановлюючих документів на спадкове майно. Відповідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ст. 1223 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України). Відповідно до ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч. 2 вказаної статті, способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах не заборонених законом. Згідно зі\~статтею 8 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права.\~Конституція України\~має найвищу юридичну силу. У\~статті 129 Конституції України\~закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права\~у разі його порушення, невизнання або оспорювання\~та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено\~ст. 16 цього Кодексу. Згідно частини третьої\~статті 13 ЦК України\~не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання за ним, як спадкоємцем першої черги, права власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частини квартири [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] та на Ѕ частину зазначеної квартири після смерті батька [PERSON] . В задоволенні іншої частини позовних вимог вважає за доцільне відмовити, оскільки відповідно до постанови Верховного Суду від 16.06.2021 року по справі №570/997/19 визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень\~статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Саме цим правом і скористався позивач. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: partial