Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні правом власності шляхом виселення, в якому просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому на праві приватної власності житловим будинком, що розташований по [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] , [INFO] , із спірного житлового будинку, без надання іншого житла. На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 15.05.1995 між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який розірвано 21.02.2017 на підставі рішення суду справа №153/1610/16-ц. За час перебування у шлюбі він мав необережність спільно з покійним батьком зареєструвати у сімейному погосподарському номері відповідачку, яка по сьогоднішній день вважається зареєстрованою, але в належному йому житловому будинку, по [ADDRESS] , на сьогоднішній день не проживає більше трьох років. Він є власником вказаного житлового будинку. На його неодноразові звернення до відповідачки знятися з реєстрації і усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належним йому житловим будинком вона не реагує. У зв`язку із переходом до нього права власності на будинок, відповідач втратила право користування його будинком, оскільки воно є похідним від права власності, членом сім`ї якого вона не являється, а її реєстрація в будинку обмежує його право власності, зокрема користування та розпорядження своїм будинком. Відповідачка добровільно не бажає зніматися з реєстраційного обліку, чим порушує його право власності на будинок. Відповідачка не є членом сім`ї, спільно з ним в будинку не проживає, спільним побутом не пов`язані. Вищевикладені обставини змусили його звернутися до суду з цим позовом. 13 березня 2020 року ухвалою судді відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. Призначено судове засідання розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження на 02 квітня 2020 року. Сторони у судове засідання не з`явилися. Про дату та час проведення судового засідання повідомлялися належним чином. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подала. Позивач [PERSON] подав до суду письмову заяву за вхід.№2217 від 02.04.2020, в якій просить суд справу розглянути в його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовільнити. Відповідно до ч.3 ст.223, ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглянув справу за відсутності сторін, на підставі наявних доказів. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Інші процесуальні дії у справі: відкриття спрощеного позовного провадження у справі та призначення судового засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження, про що постановлено ухвалу окремим процесуальним документом. Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини: Із досліджених судом письмових доказів - копії паспорта громадянина України та довідки про реєстрацію місця проживання особи №290 від 25.03.2019 (а.с.6) судом встановлено, що позивач народився у селі Петрашівка Ямпільського району Вінницької області і зареєстрований в тому ж населеному пункті по [ADDRESS] . Із копії Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.02.2020 (а.с.7), копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №201422239 від 22.02.2020 (а.с.8) та копії Технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами від 11.02.2020 (а.с.9) судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] . Із копії рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 21.02.2017 №153/1610/16-ц, яке набрало законної сили 03.03.2017, (а.с.10) судом встановлено, що шлюб між сторонами розірвано. Із Акту обстеження домоволодіння за адресою: [ADDRESS] [PERSON] (а.с.11) та виписки №170 від 27.02.2020 виданої виконкомом Петрашівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області (а.с.12) судом встановлено, що у житловому будинку, що розташований по [ADDRESS] зареєстрована колишня дружина позивача - [PERSON] , яка не проживає за місцем реєстрації більше двох років. В даному будинку зареєстрована мати позивача [PERSON] . Позивач проживає у вказаному будинку разом зі своєю співмешканкою [PERSON] , [INFO] . Із повідомлення Петрашівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області №02-09/74 від 06.03.2020 (а.с.18) судом встановлено, що відповідачка [PERSON] , [INFO] , зареєстрована у [ADDRESS] , але на даний час проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, приходить до наступних висновків: Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Судом встановлено, що позивач на законних підставах володіє будинком з 22 лютого 2020 року, і дійсно в належному йому будинку зареєстрована його колишня дружина - відповідач [PERSON] . Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.90). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.99). Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За правилами ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що відповідачка є зареєстрованою у житловому будинку, що розташований по [ADDRESS] . Проте, відповідач не проживає у вказаному будинку протягом тривалого часу, а саме на протязі останніх двох-трьох років, не веде спільне господарство, добровільно до будинку не приходить, проживає за іншою адресою, шлюб між сторонами розірвано. Тому, суд вважає, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача. Тобто, відповідач не є членом сім`ї позивача, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, та на даний час вона не має законних підстав для користування нерухомим майном позивача і будь-яких угод щодо користування відповідачкою житлом позивача між сторонами спору не укладалось. Судом достовірно встановлено, що відповідачка не користується житлом за місцем реєстрації протягом останніх двох-трьох років, що дає суду законні підстави для задоволення позову в частині визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. У зв`язку із вищевикладеними обставинами, [PERSON] чинить перешкоди позивачеві [PERSON] у користуванні та розпорядженні своїм нерухомим майном. Суд вважає за необхідне зазначити наступне - позивачем було обрано спосіб захисту порушеного права - усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним позивачеві на праві приватної власності житловим будинком, що розташований по [ADDRESS] , шляхом виселення відповідачки [PERSON] , [INFO] , із спірного житлового будинку, без надання іншого житла. У спорі існує правова колізія між непорушним правом власності особи на майно та Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зокрема ст.7, яка визначає виключний перелік підстав для зняття особи з реєстрації серед яких не має «зняття з реєстрації», а є, зокрема зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. І хоча Верховний Суд і підтвердив право власника майна вимагати усунення перешкод у користуванні власністю, проте прийшов до висновку, що ст.7 зазначеного закону є спеціальною нормою для регулювання відносин в сфері зняття особи з реєстрації у житловому приміщенні, тому слід застосувати саме її. Відповідно до статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором України. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява №1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява №21722/11). У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France»), заява №17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№20372/11). Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону (ч.2 ст.5 ЦПК). На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про захист прав позивача у такий спосіб: усунути перешкоди [PERSON] у користуванні житловим будинком, що розташований по [ADDRESS] , власником якого він являється, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, а саме будинком, що розташований по [ADDRESS] . Оскільки позовні вимоги задоволено у повному обсязі, судові витрати, понесені позивачем і документально підтверджені - квитанцією №18 від 28.02.2020 (а.с.1), за правилами ст.141 ЦПК України підлягають відшкодуванню із відповідача у сумі 840 гривень 40 копійок.

Outcome: approved