Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Українська ливарна компанія» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за порушення строків її виплати, стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування вимог зазначив, що з 02.04.2018 перебував у трудових відносинах з відповідачем й 09.07.2018 на підставі ст. 38 КЗпП України був звільнений. У період з травня 2018 по день звільнення заробітна плата відповідачем в повному обсязі не сплачувалась. На день звільнення відповідачем не був проведений остаточний розрахунок, по заробітній платі за відпрацьований день 02.04.2018 в розмірі 357,48 грн., не компенсовано відшкодування за невикористану додаткову відпустку як батькові-одинаку за 2018 рік в розмірі 2494,90 грн. та додаткову відпустку за важкі умови праці за 30 днів 2018 року в розмірі 249,49 грн. На його неодноразові звернення до керівництва підприємства заборгованість в повному обсязі не була виплачена, в звязку з чим, просить стягнути 7007 грн. щомісячно компенсацію середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку з часу звільнення по день фактичного розрахунку, а також 7000 грн. у відшкодування моральної шкоди. У встановлений судом строк, відповідач надав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому в задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою судді від 10.08.2018 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем протягом періоду з 03.04.2018 по 09.07.2018, що підтверджується копією трудової книжки. (а.с.9). 06.07.2018 позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням у звязку із зміною місця проживання. (а.с.31). Наказом ТОВ «Українська ліварна компанія» від 09.07.2018 № 0907/01-ок [PERSON] звільнено з роботи, за ст.38 КЗпП. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника. (а.с.32). Станом на 09.07.2018 заборгованість по виплаті заробітної плати [PERSON] склала 8925,90 грн. в тому числі, компенсація за невикористану відпустку в розмірі 619,84 грн., яку було погашено в повному обсязі: 18.07.2018 1500,00 грн.,25.07.2018 2000,00 грн., 31.07.2018 1690,82 грн., 31.07.2018 1247,43 грн., 03.08.2018 2000,00 грн., 03.08.2018 487,65 грн., що підтверджується довідкою та відповідними відомостями. (а.с.37-43). Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Разом з цим, позивачем не надано доказів щодо відпрацьованого дня 02.04.2018, тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Згідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд, вважає, обґрунтованими доводи представника підприємства, про те, що відсутня вина підприємства у несплаті заборгованості по заробітній платі, оскільки позивач надав відповідачу заяву про звільнення 06.07.2018 та за його бажанням був звільнений без дотримання двотижневого терміну з 09.07.2018. В звязку з чим відповідач не мав достатнього часу для знаходження коштів для погашення заборгованості з виплати заборгованості по заробітній платі у день звільнення, про що при звільненні позивач був повідомлений, але протягом місяця з дня звільнення заборгованість по заробітній платі було виплачено в повному обсязі. Обґрунтованих заперечень щодо цього від позивача не надійшло. Щодо компенсації за невикористані додаткові відпустки за 2018 рік, за важкі умови праці та як батькові, який виховує дитину без матері, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 182-1 КЗпП України, батьку дитини, який виховує дітей без матері, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів. Відповідно до ч.5,6 ст. 10 Закону України «Про відпустки», право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. У разі надання працівникові зазначених щорічних відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, за винятком випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті. Згідно ст. 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Разом з цим, з заявою про виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку як батькові, який виховує дитину за 2018 рік протягом 10 днів, разом з доданими до нею копією свідоцтва про народження та копією пенсійного посвідчення, звернувся 02.08.2018, тобто після звільнення. З пояснень представника відповідача вбачається, що відпустка за тяжкі умови праці може надаватися працівнику пропорційно відпрацьованому часу. З урахуванням терміну роботи позивача на підприємстві з 03.04.2018 по 09.07.2018, йому нараховано 0,99 календарних дні додаткової щорічної відпустки, яку не було компенсовано при звільненні у звязку з тим, що електронна програма, яка обслуговує підприємство при розрахунку заробітної плати, не читає дрібні позначення. В звязку з чим, в задоволені вимог позивача про компенсацію за невикористані додаткові відпустки за 2018 рік, за важкі умови праці та як батькові, який виховує дитину без матері, суд відмовляє. Позивач також просить стягнути на свою користь з відповідача завдану моральну шкоду в розмірі 7000,00 гривень, зазначивши в обґрунтування, що на протязі трьох місяців був змушений звертатись з проханням про виплату заборгованості що дуже принизливо. Був позбавлений можливості вести звичний спосіб життя, був змушений завдавати значних зусиль щодо підшукування додаткових джерел існування. Внаслідок чого, відчував моральне та емоційне напруження, знервованість, порушення сну, тобто переживав моральні страждання внаслідок порушення своїх немайнових прав. Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до розяснень в п.5 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обовязковому зясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошової сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Згідно із ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Жодної з переліченої у ч.2 ст.23 ЦК України виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон повязує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, відповідачем не допущено, в звязку з чим в задоволенні позовних вимог в цій частині суд відмовляє. Судові витрати суд розподіляє на підставі ст. 141 ЦПК України.?

Outcome: dismissed