Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказує на те, що він є власником вказаного домоволодіння, в якому зареєстровано місце проживання його сина [PERSON] , який є відповідачем у справі. Після закінчення учбового закладу в м. Запоріжжі у 2013 році [PERSON] залишився там проживати, з реєстрації в належному позивачу домоволодінні не знявся, витрати на оплату комунальних послуг не несе. На теперішній час реєстрація його сина в домоволодінні призводить до матеріальних збитків, а також перешкоджає належному здійсненню права власності. Посилаючись на ст.ст.319, 383, 391, 405 ЦК України, просить визнати відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити в повному обсязі. Проти розгляду справи в заочному порядку не заперечує (а.с.13, 14, 29). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України, оскільки судові повістки за зареєстрованим місцем проживання не отримує. Причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав (а.с.17, 20, 24, 28). Суд на підставі ст.223 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у відсутність зазначених осіб. Відповідно до ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких підстав, суд розглядає справу за відсутності позивача і відповідача, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в заочному порядку, за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи та надані суду докази, суд встановив таке. [PERSON] є власником домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 25.07.1997 року, посвідченого Мягченко С.Г., державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №1-2708, та договору дарування від 08.12.2003 року, посвідченого Данціг С.Я., приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №3111 (а.с.6, 7, 9, 30-32). За даними Реєстру територіальної громади м. Бердянська за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано зокрема місце проживання [PERSON] (а.с.8, 17). Згідно акту про фактичне проживання громадян, які мешкають у житлових приміщеннях, що є об`єктами їх права власності, який складено 04.12.2018 року сусідами: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідно до даних, наданих фахівцем [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано місце проживання [PERSON] , [INFO] . Виходом на дану адресу встановлено, що [PERSON] з липня 2013 року мешкає один (а.с.10). Вказане також підтверджується довідкою вуличного комітету №21 від 12.11.2019 року, яка додатково містить відомості про те, що син [PERSON] , [INFO] , за зазначеною адресою не мешкає з 2013 року (а.с.11). Позивач вказує на те, що відповідач в спірному житлі з 2013 року (більше одного року) не проживає. Реєстрація його сина в належному йому домоволодінні чинить певні перепони. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 2 ст.386 ЦК України встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Таким чином, судом встановлено, що відповідач більше одного року без поважних причин в домоволодінні, що належить позивачу не проживає. Іншої домовленості між відповідачем та позивачем щодо користування житлом судом не встановлено. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що є усі правові підстави, визначені ч.2 ст.405 ЦК України, для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved