Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Завод Гофротари «Придніпровський» про зміну дати звільнення, виплату заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і стягнення моральної шкоди. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що 16.09.2014 року він був прийнятий на роботу на посаду агента з постачання ТОВ «Завод Гофротари «Придніпровський». При цьому, окремий трудовий договір у письмовій формі чи контракт про прийняття на роботу між ним та роботодавцем не укладався. 28.10.2014 року на ім'я в.о. директора ТОВ «Завод Гофротари «Придніпровський» Каранди В.М. ним було написано заяву про звільнення з роботи з 31.10.2014 року за згодою сторін, відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України. При цьому, керівництво роботодавця, візуючи зазначену вище заяву, не заперечувало щодо його звільнення з підстави, зазначеної у його заяві, однак, за його погодженням, останнім дата звільнення була змінена із 31.10.2014 року на 10.11.2014 року. Зважаючи на те, що його звільнення мало відбутися фактично через два тижні після написання заяви, він, у період часу із 28.10.2014 року по 09.11.2014 року включно виконував покладені на нього трудові обов'язки, перебуваючи на робочому місці на території ТОВ «Завод Гофротари «Придніпровський», а 04.11.2014 року та 07.11.2014 року (вівторок та п'ятниця відповідно) перебував по робочих питаннях у Секторі митного оформлення №1 у м. Корсунь-Шевченківський митного поста «Сміла» та Корсунь-Шевченківському представництві Черкаської торгово-промислової палати. Зокрема, у зазначених вище установах ним, як уповноваженим представником ТОВ «Завод Гофротари «Придніпровський», було здійснено фізичний огляд товарів та інших предметів (картону для плоских слоїв гофрокартону 11 рулонів), необхідний для розмитнення відповідачем зазначених вище предметів. З огляду на викладене вище, просить суд ухвалити рішення, яким зобов'язати ТОВ «Завод Гофротари «Придніпровський»» внести зміни у його трудову книжку, вказавши дату звільнення - 10.11.2014 року замість 03.11.2014 року. У зв'язку із тим, що відповідачем його звільнення проведено не датою дійсного припинення трудових відносин, тому також обґрунтованою вважає є і вимога про стягнення із ТОВ «Завод Гофротари «Придніпровський» на його користь не виплаченої заробітної плати за період часу із 01.11.2014 року по 10.11.2014 року, яка, згідно наведеного ним розрахунку складає 312,50 грн. Крім того, просить суд також ухвалити рішення, яким стягнути із відповідача на його користь і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Так, фактично трудові відносини між ним та відповідачем по справі були припинені 10.11.2014 року. При цьому, виплата усіх нарахованих йому сум при звільненні ТОВ «Завод Гофротари «Придніпровський» була проведена лише 13.03.2015 року, тобто через 4 місяці після його звільнення. Виплата належних йому сум при розрахунку, відповідачем була здійснена шляхом поштового переказу. Посилаючись на приписи ст.ст.116, 117 КЗпП України, просить суд стягнути із ТОВ «Завод Гофротари «Придніпровський» на його користь середній заробіток за весь час затримки, належних йому виплат при звільненні, який, згідно наведених ним розрахунків, в сумі складає 5160,68 грн. Також протиправними діями відповідача йому завдана і моральна шкода, розмір якої він оцінює у 2000 грн. Зазначена вище шкода виразилась у тому, що внаслідок порушення при звільненні його із посади агента з постачання зі сторони відповідача вимог Кодексу законів про працю, а саме: безпідставне зазначення у його трудовій книжці дати звільнення 03.11.2014 року замість 10.11.2014 року, в той час як він фактично ще 7 днів працював, виконуючи покладені на нього трудові обов'язки; не проведення з ним розрахунку при звільненні, відповідно до положень ст. 116 КЗпП; не видачі йому вчасно трудової книжки, в зв'язку з чим він не міг належним чином працевлаштуватись на інше місце роботи, оформити субсидію, а також не міг розпоряджатись заробленими грішми, наслідком чого стало не забезпечення власної родини належним грошовим забезпеченням. Зазначені вище порушення його законних трудових прав зі сторони відповідача призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації як свого життя, так і життя свої родини. З урахуванням засад справедливості та розумності, тривалості порушення законних його трудових прав, як працівника, вважає, що до стягнення з відповідача на його користь, в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягає сума в розмірі 2000 грн. Що стосується строку звернення до суду, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України, в частині оскарження дій відповідача щодо безпідставного зазначення в його трудовій книжці невірної дати звільнення, то вважає, що він ним не порушений, оскільки про ці обставини йому стало відомо лише 10.01.2015 року, коли отримав поштою власну трудову книжку. Посилаючись на зазначене, просив суд зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю «Завод Гофротари «Придніпровський» внести зміни у його трудову книжку, вказавши в ній дату звільнення 10 листопада 2014 року, замість 03 листопада 2014 року; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Гофротари «Придніпровський» на його користь не виплачену заробітну плату за період часу з 01 листопада 2014 року по 10 листопада 2014 року в сумі 312 гривень 50 копійок; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Гофротари «Придніпровський» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5160 гривень 68 копійок; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Гофротари «Придніпровський» на його користь 2000 гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди та понесені судові витрати. В судовому засіданні, позивач та його представник, посилаючись на обставини та підстави, наведені в позовній заяві, вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнала, посилаючись на те, що позивач, згідно поданої ним заяви, був звільнений за угодою сторін 03.11.2014 року, а тому підстави вносити зміни до трудової книжки позивача, відсутні. Щодо вимог в частині стягнення заробітної плати з 01.11. по 10.11.2014 року, то вони, на її думку є безпідставними, оскільки позивач був звільнений з роботи 03.11.2014 року і після цієї дати ніякої роботи у відповідача не виконував. Щодо вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, то вони, на її думку, також не підлягають до задоволення, оскільки позивач в день звільнення на роботі не перебував, а в подальшому умисно не з'являвся на підприємство за розрахунком та трудовою книжкою. Щодо вимог в частині відшкодування моральної шкоди, то на її думку, вони до задоволення не підлягають, оскільки позивач не довів та не підтвердив ніякими доказами факт її спричинення відповідачем. Окрім того, на думку представника відповідача, позивач пропустив встановлений п.1 ст. 233 КЗпП України, місячний строк звернення до суду за захистом своїх прав. Посилаючись на вище зазначене, просила відмовити позивачу в його позові повністю. Розглянувши позов в межах заявлених вимог, вислухавши позивача та його представника, представника відповідача, свідка, дослідивши та оцінивши всі наявні докази у справі в їх сукупності, суд вважає, що позов недостатньо обґрунтований, а тому підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено що позивач, 28.10.2014 року, звернувся до відповідача з заявою про звільнення з роботи за згодою сторін, з 31.10.2014 року. Згідно резолюції, вчиненої посадовою особою відповідача на вказаній вище заяві, узгодженою датою звільнення позивача, зазначена дата 10.11.2014 року. Фактичною датою звільнення позивача, зазначеною в трудовій книжці, є 03.11.2014 року. Сторони не заперечують, що відправлену 31.12.2014 року, відповідачем поштою, трудову книжку позивача, останній отримав 10.01.2015 року, а належні позивачу заробітну плату та інші виплати при звільненні працівника, відповідач перерахував на банківську картку позивача 13.03.2015 року. Будучи незгідним з датою звільнення, позивач, 27.03.2015 року, звернувся до суду з позовом до відповідача про зміну дати звільнення, виплату заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і стягнення моральної шкоди. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до науково-практичного коментарю, частина перша ст. 233 КЗпП підтверджує визнання тримісячного строку, як загального строку для звернення за захистом суб'єктивних трудових прав працівників. Природно, загальне правило може мати винятки. Винятки встановлено в ст. 233 КЗпП для спорів про звільнення. Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі. Спір про зміну дати і формулювання звільнення, про оплату часу вимушеного прогулу - це не спір про звільнення. Тому при зверненні до суду з такими заявами діє тримісячний строк. Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено (як виняток) місячний строк. Враховуючи вищенаведене, дату отримання позивачем трудової книжки - 10.01.2015 року, дату звернення останнього з позовом до суду - 27.03.2015 року, предмет та підстави позову, суд вважає, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав в межах тримісячного строку, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України, а тому поновлювати його, як просить позивач у своєму клопотанні від 25.08.2015 року, чи застосовувати наслідки його пропуску, про що зазначає представник відповідача у своїх запереченнях, ані потреби, ані правових підстав, немає. Щодо вимог позивача в частині зобов'язати відповідача внести зміни у його трудову книжку, вказавши в ній дату звільнення 10.11.2014 року, замість 03.11.2014 року, то суд вважає, що вони підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Як було зазначено вище, позивач, 28.10.2014 року, звернувся до відповідача з заявою про звільнення з роботи за згодою сторін, з 31.10.2014 року. Згідно резолюції, вчиненої посадовою особою відповідача на вказаній вище заяві, узгодженою датою звільнення позивача, зазначена дата 10.11.2014 року. Фактичною датою звільнення позивача, зазначеною в трудовій книжці, є 03.11.2014 року. Іншої заяви позивача про звільнення з роботи, де б узгодженою з адміністрацією підприємства датою його звільнення, була дата 03.11.2014 року, представник відповідача, суду не надав. Проте, позивачем та його представником додано до справи лист Черкаської митниці Державної фіскальної служби України, згідно з яким відповідно до наявних у митниці документів, [PERSON] зазначено у акті про проведення фізичного огляду від 07.11.2014 року, як особу, яка була присутня при здійсненні фізичного огляду товарів ТОВ «Завод гофротари «Придніпровський». Згідно листа Черкаської торгово-промислової палати від 17.03.2015 року, №23, в Секторі митного оформлення №1 у м. Корсунь-Шевченківський 04 та 07 листопада 2014 року здійснювалось розмитнення паперових виробів ТОВ «Завод гофротари «Придніпровський». При оформленні документів, а також при огляді транспортного засобу був присутній [PERSON], що підтверджується актом огляду від 07.11.2014 року. До зазначеного листа додана копія Акта про проведення фізичного огляду товарів та інших предметів від 07.11.2014 року на зворотній стороні якого, серед осіб, що були присутні при здійсненні фізичного огляду, зазначене прізвище та ініціали позивача, серія та номер його паспорта та вчинений останнім особистий підпис. Окрім того, представник позивача, в судовому засіданні надав копію Довіреності №284 від 06.11.2014 року, виданої ТОВ «Завод Гофротари «Придніпровський» на ім'я позивача на отримання піддонів полегшених від ТОВ «Укрпаллет», яке знаходиться в м. Київ та, також додав копію рахунку на оплату №998 від 06.11.2014 року, згідно якого, отримана продукція за вищезазначеною довіреністю мала бути оплачена відповідачем. Зазначені докази повністю спростовують пояснення представника відповідача та свідка [PERSON] про те, що позивач звільнений з роботи 03.11.2014 року і жодного разу, в тому числі і в день звільнення, на роботі не з'являвся, тому з власної вини не отримав повного розрахунку та трудової книжки при звільненні, та підтверджують пояснення позивача і його представника про те, що позивач добросовісно виконував свої трудові обов'язки до узгодженої дати звільнення 10.11.2014 року, та не був звільнений в цей та наступний день в зв'язку з відсутністю на роботі керівника підприємства. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача в частині зобов'язати відповідача внести зміни у його трудову книжку, вказавши в ній дату звільнення 10.11.2014 року, замість 03.11.2014 року, підлягають до задоволення. Щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідача на його користь не виплачену заробітну плату за період часу з 01.11.2014 року по 10.11.2014 року в сумі 312 гривень 50 копійок, суд вважає, що вони підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Згідно розрахункових листків по заробітній платі позивача за вересень, жовтень і листопад 2014 року, приєднаних до справи, посадовий оклад останнього становив 1250 гривень 00 копійок. Робочих днів у листопаді 2014 року було 20, а фактично позивач, в період з 01.11.2014 року по 10.11.2014 року, відпрацював 5 днів. Таким чином: 1250 грн./20 дн. х 5 дн. = 312,5 Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню невиплачена заробітна плата за період роботи з 01.11. по 10.11.2014 року в розмірі 312 гривень 50 копійок. Щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5160 гривень 68 копійок, то суд вважає, що вони, також підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи з аналізу цієї норми закону, підставою зазначеної відповідальності власника (підприємства) є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. Беручи до уваги те, що сторонами не заперечується день фактичного розрахунку відповідача з позивачем, яким є 13.03.2015 року, що підтверджується службовими чеками, приєднаними до справи та враховуючи докази, які підтверджують факт перебування позивача на роботі з 01.11. по 10.11.2014 року, суд вважає пояснення позивача про те, що 10.11. та 11.11.2014 року він не був звільнений з роботи та з ним не був проведений повний розрахунок в зв'язку з відсутністю керівника підприємства на роботі, щирими і такими, що відповідають дійсним обставинам справи та повністю спростовують пояснення представника відповідача та надані ним докази про відсутність позивача на робочому місці починаючи з 03.11.2014 року. При цьому суд критично оцінює та вважає нещирими пояснення свідка [PERSON], яка на час звільнення позивача працювала головним бухгалтером у відповідача, а на час допиту її в суді, зазначила, що є безробітною та зареєстрована в центрі зайнятості Городищенського району, проте до цього часу виконує певні трудові обов'язки у відповідача, як особи зацікавленої у вирішенні спору. Також, суд не бере до уваги як доказ, наданий представником відповідача Акт про невихід [PERSON] на роботу 03.11.2014 року, оскільки він складений працівниками відповідача, які на думку суду є залежними від адміністрації підприємства, а тому є сумніви щодо їх об'єктивності. З тих же підстав неможна вважати належним доказом, наданий представником відповідача і Табель обліку робочого часу за листопад 2014 року, згідно якого, позивач у листопаді 2014 року не працював жодного дня. На підставі вищенаведеного, перевіривши розрахунки позивача про розмір середнього заробітку, згідно з якими він вираховується виходячи з окладу по штатному розпису - 1250,00 гривень на місяць: - листопад 2014 року з 11.11.2014 року по 30.11.2014 року; робочих днів - 14 (11; 12; 13; 14; 17; 18; 19; 20; 21; 24; 25; 26; 27; 28); середньоденний заробіток у листопаді 1250 / 20 = 62,50 грн. ( 20 - кількість робочих днів у листопаді 2014 року). Відшкодування середнього заробітку за листопад 2014 року: 62,50 х 14 = 875,00 грн.; - грудень 2014 року з 01.12.2014 року по 31.12.2014 року; робочих днів - 23; середньоденний заробіток у грудні 1250 / 23 = 54,35 грн. ( 23 - кількість робочих днів у грудні 2014 року). Відшкодування середнього заробітку за грудень 2014 року 54,35x23 = 1250,00 грн.; - січень 2015 року з 01.01.2015 року по 31.01.2015 року робочих днів - 20; середньоденний заробіток у січні 1250 / 20 = 62,50 грн. ( 20 - кількість робочих днів у січні 2014 року). Відшкодування середнього заробітку за січень 2015 року 62,50 х 20 = 1250,00 грн.; - лютий 2015 року з 01.01.2015 року по 28.01.2015 року; робочих днів - 20, середньоденний заробіток у лютому 1250 / 20 = 62,50 грн.( 20 - кількість робочих днів у лютому 2014 року). Відшкодування середнього заробітку за лютий 2015 року 62,50x20 = 1250,00 грн.; - березень 2015 року з 01.03.2015 року по 13.03.2015 року (13.03.2015 року - день отримання поштового переводу), робочих днів - 9 ( 2; 3; 4; 5; 6; 10; 11; 12; 13); середньоденний заробіток у березні 1250 / 21 = 59,52 грн. ( 21 - кількість робочих днів у березні 2014 року). Відшкодування середнього заробітку за березень 2015 року 59,52 х 9 = 535,68 грн., суд вважає, що середній заробіток за період часу із 11.11.2014 року по 13.03.2015 року становить 5160,68 грн. (875,00 + 1250,00 + 1250,00 + 1250,00 + 535,68) та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на вищевикладене, суд, беручи до уваги обставини справи, приходить до висновку, що позивачу, відповідачем, спричинена певна моральна шкода, але розмір грошового відшкодування цієї шкоди в сумі 2000 (дві тисячі) гривень, не відповідає принципам розумності і справедливості, характеру і обсягу страждань, яких зазнав позивач, а є значно завищеним та не підтвердженим належними доказами, а тому вважає за необхідне, позовні вимоги в цій частині задоволити частково та визначити розмір грошового відшкодування спричиненої моральної шкоди в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень. Відповідно до ст.ст. 84, 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне, стягнути з відповідача на користь позивача, пропорційно до задоволених позовних вимог, належним чином підтверджені письмовими доказами витрати останнього на правову допомогу у сумі 2771 гривня 80 копійок. Згідно положень ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави, пропорційно до задоволених позовних вимог, судовий збір у сумі 633 гривні 01 копійка. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved