Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], Рудненської селищної ради, за участю третіх осіб - відділу Держземагенства у м. Львові Львівської області, обслуговуючого кооперативу «Дачно-садівниче товариство «Росинка», [PERSON], в якому просить визнати недійсним та скасувати рішення 9 сесії 4 скликання Рудненської селищної ради від 16.02.2006р. № 924 про передачу у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0437 га, визнати недійсним та скасувати державний акт на земельну ділянку кадастровий № 4610165500:04:001:0153, зобов'язати [PERSON] звільнити земельну ділянку площею 0,0437 га кадастровий № 4610165500:04:001:0153. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням виконавчого комітету Зимноводівської сільської ради народних депутатів від 10.10.1996 року № 196 йому було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку розміром 0,1118 га для ведення садівництва. У 1998 році позивач отримав державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку. У 2010 році позивач виявив, що загубив оригінал державного акта на землю, в зв'язку з чим звернувся до землевпорядної організації про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо оформлення документів для виготовлення дубліката державного акта на право власності на земельну ділянку. Під час оформлення документів було виявлено, що частину належної позивачу на праві приватної власності земельної ділянки, а саме 0,0437 га кадастровий № 4610165500:04:001:0153, передано у власність [PERSON] рішенням 9 сесії 4 скликання Рудненської селищної ради від 16.02.2006 р. № 924 та видано державний акт. Вказав, що від прав на земельну ділянку, що належить йому на праві приватної власності не відмовлявся, не відчужував, земельну ділянку у нього не вилучали у встановленому законом порядку, відтак, право власності на земельну ділянку зберігається за ним і на даний час, а тому просить позовні вимоги задовольнити. [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON], виконавчого комітету Зимноводівської сільської ради, третьої особи - обслуговуючого кооперативу «Дачно-садівниче товариство «Росинка», в якій просить визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Зимноводівдської сільської ради № 196 від 10.10.1996 року в частині передачі [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0,1118 га для ведення садівництва, визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на землю серія ІІІ-ЛВ № 039045 виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1118 га для ведення садівництва. Свої зустрічні позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням виконавчого комітету Пустомитівської районної ради народних депутатів № 561 від 17.12.1987 р. та № 395 від 20.10.1988р. працівникам Будівельного управління №1 Держбудтресту Львівської залізниці (які об'єднались у садово-городнє товариство «Росинка») було виділено земельну ділянку загальною площею 6,8 га в [ADDRESS] яку, в свою чергу, було поділено на землі загального користування та на 110 ділянок площею від 0,045 до 0,06 га, які виділялись членам вказаного товариства. [PERSON] отримав земельну ділянку [NUMBER] площею 0,06 га, а земельну ділянку [NUMBER] площею 0,0437 га він приєднав самовільно. Вказала, що її сім'я з 2002 року користується спірною земельною ділянкою, так як [PERSON] не з'являвся на території садово-городнього товариства з 2002 по 2010 рр. та не користувався земельною ділянкою. Представники позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених у позові, просили задовольнити первісний позов в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову - відмовити. Додатково зазначили, що позивач тривалий час перебуває за кордоном, а тому не мав змоги користуватися належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою, проте наміру відчужувати її у нього не було, ніхто до нього не звертався з приводу вилучення у нього земельної ділянки. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] в судовому засіданні первісні позовні вимоги заперечили повністю, покликаючись на письмові заперечення, долучені до матеріалів справи. Зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Додатково вказали, що позивач за первісним позовом пропустив строк звернення до суду, а тому просять в первісному позові відмовити повністю. Представник відповідача - Рудненської селищної ради Устименко Н.П., яка діє на підставі довіреності, заперечила проти задоволення первісного позову, просить задовольнити зустрічний позов з посиланням на те, що Рудненська селищна рада при прийнятті рішення про передачу земельної ділянки [PERSON] діяла в межах наданих повноважень та у спосіб у відповідності до Конституції України та законів України, на час прийняття такого рішення не мала інформації про те, що спірна земельна ділянка була передана у приватну власність [PERSON] Представник відповідача - виконавчого комітету Зимноводівської сільської ради Швейба Х.В., яка діє на підставі довіреності, у судове засідання не з'явилась, проте подала заяву про розгляд справи за її відсутності, також подала письмові заперечення проти зустрічного позову, які долучені до матеріалів справи /т.2 а.с.75-76/, що були оголошені судом в судовому засіданні, в яких вказує, що для скасування рішення виконавчого комітету Зимноводівської сільської ради № 196 від 10.10.1996 р. немає правових підстав, просить відмовити у зустрічній позовній заяві повністю. Представник третьої особи - відділу Держземагенства у м. Львові Львівської області у судове засідання не з'явився, неодноразово належним чином повідомлявся про розгляд справи, однак до суду не прибув і причини своєї неявки суд не повідомив. Представник третьої особи - обслуговуючого кооперативу «Дачно-садівниче товариство «Росинка» Кирпач В.П. - в судовому засіданні проти позовних вимог первісного позивача заперечив, вказав, що [PERSON] протягом тривалого часу не користувався земельною ділянкою, не обробляв її, що суперечить її цільовому призначенню, а тому, на підставі заяви [PERSON] рішенням Рудненської селищної ради їй було безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0437 га для ведення садівництва в [ADDRESS]. Зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечив, посилаючись на письмові пояснення, долучені до матеріалів справи. Додатково пояснив, що земельна ділянка [NUMBER], яка є суміжною з його земельною ділянкою, ніхто не обробляв, а тому у 2002 р. його дружина [PERSON] подала правлінню товариства заяву про передачу цієї ділянки їй, таку заяву було задоволено. Про те, що земельні ділянки [NUMBER] та [NUMBER] приватизовано [PERSON] він дізнався у 2012 р. Суд, ухвалив розглядати справу за відсутності представників виконавчого комітету Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, відділу Держземагенства у м. Львові Львівської області, оскільки представником відповідача була подана заява про розгляд справи у її відсутність, а третя особа неодноразово була повідомлена судом про час та місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень, які містяться в матеріалах справи, заяв чи клопотань про відкладення чи оголошення перерви в судому засіданні не подали, та враховуючи те, що представники позивача за первісним позовом та позивач та її представник за зустрічною позовною заявою не заперечили про розгляд справи за відсутності вказаних осіб і матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, вивчивши та дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд прийшов до висновку, що первісний позов слід задовольнити частково, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 ЦПК України. Доказами згідно ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановляються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Відповідно до статей 3, 11, 15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Згідно ч.2 ст.13 Конституції України кожний громадянин має право користуватись природними об'єктами права власності народу згідно з законом. До таких об'єктів, серед іншого, відносяться і земельні ділянки. Відповідно до ст.14 Конституції України землі є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Як передбачено ст.41 Конституції України, зокрема, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 2 ст.373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції України або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. В пункті 5 рішення №7-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є гарантією стабільності суспільних відносин між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп. Відповідно до ч.1ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. За змістом статей 78, 116 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, що передбачено ст.126 ЗК України. Відповідно до ч.1 ст.22 Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.1990р. з наступними змінами і доповненнями) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Згідно ст.23 цього ж Кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Статтею 57 вказаного Кодексу передбачено, що для ведення колективного садівництва кооперативам громадян за рішенням сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів передаються у власність земельні ділянки, розмір яких не повинен перевищувати 0,12 гектара на одного члена кооперативу. На ділянки, що передаються у власність кожному членові садівницького кооперативу, сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів за поданням відповідних кооперативів видається державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Громадянам можуть передаватися у власність земельні ділянки для індивідуального садівництва. Розмір цих ділянок не повинен перевищувати 0,12 гектара. Статтею 140 Земельного кодексу України (від 25.10.2001р. з наступними змінами і доповненнями) передбачено підстави припинення права власності на земельну ділянку. Такими є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст. 153 цього ж Кодексу власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Зимноводівської сільської ради народних депутатів № 196 від 10.10.1996 р. «Про передачу земельних ділянок у приватну власність жителям с. Зимна Вода і інших населених пунктів та садово-городньому товариству «Росинка» членам садівничого товариства «Росинка» передано безоплатно у приватну власність для ведення садівництва земельні ділянки в розмірах згідно додатку № 2, відповідно до якого [PERSON] у приватну власність безоплатно передано земельну ділянку [NUMBER] для ведення садівництва. Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Зимноводівської сільської ради, [PERSON] видано державний акт № 1446 про передачу йому у приватну власність земельної ділянки площею 0,1118 га в межах згідно з планом. Відповідно до положень ч.3 ст.3 Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.1990р. з наступними змінами і доповненнями) повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. Згідно листа Управління Держкомзему у Пустомитівському районі ГУ Держкомзему у Львівській області від 29.04.2011 р. № 01-15/556 державний акт на прізвище [PERSON] зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю на території Зимноводівської сільської ради за № 1446 від 29.09.1998 р., серія ІІІ ЛВ № 039045, площею 0,1118 га для ведення садівництва. За таких обставин, суд приходить до висновку, що виконавчий комітет Зимноволівської сільської ради при прийнятті рішення №196 від 10.10.1996 р. не виходив за межі своєї компетенції, діяв в межах та в порядку, встановленому діючим на той час законодавством України, а відтак, земельну ділянку площею 0.1118 га згідно Державного акта ІІІ - ЛВ № 039045 [PERSON] правомірно передано у приватну власність. Крім того, судом встановлено, що при виготовленні державного акта на право власності на землю, виданого [PERSON], були встановлені межі земельної ділянки з описом суміжних землевласників та землекористувачів, що відповідає вимогам закону. Разом з тим, згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Згідно ч. 2, 10 ст. 149 Земельного кодексу України (від 25.10.2001р. з наступними змінами і доповненнями) вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Рудненської селищної ради 3-го пленарного засідання 9-ої сесії 4-го демократичного скликання № 924 від 16.02.2006 р. «Про передачу безоплатно у приватну власність земельної ділянки для ведення садівництва» [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,0437 га для ведення садівництва в [ADDRESS]. Відповідно до довідки, долученої до матеріалів справи, [PERSON] є членом садового товариства «Росинка» ділянка номер відсутній, згідно акту № 395 від 20.10.1988 року загальною площею 500 кв.м. Як вбачається із заяви [PERSON] від 08.09.2002 року, вона звернулася до голови садівничого товариства «Росинка» про передачу їй у користування земельної ділянки [NUMBER], яка є суміжною з ділянкою її чоловіка [PERSON], в зв'язку з тим, що ділянка ніким не обробляється протягом 10 років та просила прийняти її в члени садівничого товариства «Росинка». Згідно з протоколом правління садівничого товариства «Росинка» від 26.09.2002р. [PERSON] прийнято в члени товариства та передано ділянку [NUMBER]. Як вбачається з матеріалів справи, та цього не заперечили сторони в судовому засіданні, [PERSON], який є чоловіком [PERSON], є членом обслуговуючого кооперативу «Дачно-садівниче товариство «Росинка» та, згідно Державного акта на право приватної власності на землю ІІІ - ЛВ № 000242, йому передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,0501 га на підставі рішення Зимноводівської сільської ради від 10.10.1996 р. № 196. Згідно Статуту кооперативного садівничого товариства «Росинка» від 09.04.1991 року, який діяв до прийняття Статуту вказаного товариства в редакції 2005 року, членами товариства не можуть бути особи, якщо вони, члени їх сімей, що проживають спільно з ними і ведуть спільне господарство, є членами садівничого товариства чи дачно-будівельного кооперативу, а також громадяни, які мають земельні ділянки під городи. З наведеного, суд приходить до переконання, що [PERSON] прийнята членом обслуговуючого кооперативу «Дачно-садівниче товариство «Росинка» в порушення вимог Статуту вказаного товариства, який діяв на час її прийняття, а відтак, і рішення щодо передання їй земельної ділянки у згаданому товаристві не відповідає вимогам Статуту. Крім того, відповідачі не надали суду жодних належних доказів того, що земельна ділянка, яка є приватною власністю позивача [PERSON], була вилучена у нього на підставах та в порядку, визначеному законом та могла бути передана іншій особі. Разом з тим, позивач [PERSON] в обґрунтування позовної вимоги щодо зобов'язання [PERSON] звільнити земельну ділянку площею 0,0437 га кадастровий № 4610165500:04:001:0153, не надав суду жодних доказів, що відповідач займає вказану земельну ділянку, користується нею, а, відтак, суд приходить до переконання, що вказана вимога не підлягає до задоволення. Вирішуючи питання про визнання причин пропуску строку позовної давності стосовно вимог позивача [PERSON], суд виходить з наступного. У відповідності до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як визначено п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» згідно зі статтею 257 Цивільного кодексу України у спорах про захист прав власників земельних ділянок застосовується позовна давність тривалістю у три роки, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки, про факт порушення свого права власності на земельну ділянку позивач [PERSON] дізнався лише у 2010 році, після того, як звернувся в землевпорядну організацію для виготовлення дубліката державного акта, що стверджується, зокрема заявою [PERSON] від 14.04.2010р., а тому суд вважає, що строк звернення позивача до суду пропущеним не був. Згідно ст. 212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З метою забезпечення гарантії прав, свобод і інтересів особи і громадянина, виходячи із способів захисту, які застосовуються судом, суд приходить до переконання, що задоволення позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішення 9 сесії 4 скликання Рудненської селищної ради від 16.02.2006р. № 924 Про передачу у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0437 га., кадастровий № 4610165500:04:001:0153 та визнання недійсним та скасувати державного акту на земельну ділянку кадастровий № 4610165500:04:001:0153 буде найбільш доцільним способом захисту порушеного права позивача [PERSON], а тому позов є обґрунтованим та підлягає до часткового задоволення, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь позивача [PERSON] стягнути пропорційно з відповідачів понесені судові витрати.

Outcome: partial