Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

[PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовом до\~Талалаївської сільської\~ради Ніжинського\~району Чернігівської\~областіпро визнання права власності в порядку спадкування. Позов мотивував тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно. Державним нотаріусом Ніжинської державної нотаріальної контори на його ім`я були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ѕ частки земельних ділянок, що належали померлій. Його батько [PERSON] також прийняв спадщину, оскільки на момент смерті матері проживали разом, як подружжя, в відповідності до вимог ст.1241 ЦК України, але не оформляв своїх спадкових прав на ј частину майна. [INFO] помер його батько [PERSON] . Після його смерті в Ніжинській районній державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справі відносно майна померлого. На ім`я позивача були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом. До складу спадкового майна, крім іншого, також входить житловий будинок (який відноситься до типу колгоспний двір) з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Даний будинок належав голові колгоспного двору [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого Ніжинською районною Радою народних депутатів від 31.07.1987 на підставі рішення №22 від 23.01.1987 року. Відповідно до довідки, виданої Безуглівською сільською радою Ніжинського району Чернігівської області від 15.01.2020 №03-29/56 станом на 15.04.1991 у спадковому будинку разом з головою колгоспного двору [PERSON] проживала його дружина [PERSON] . Постановою Державного нотаріуса Другої Чернігівської нотаріальної контори №415/02-31 від 03.04.2020 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітами на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] у зв`язку з тим, що дане домогосподарство належить до колгоспного двору, і ним не надано документів, що підтверджують право власності щодо належності цього майна спадкодавцеві. Просив суд визнати за ним право власності в цілому на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами [ADDRESS] , а саме: на 3/8 частини в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та на 5/8 частин в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 16.09.2020 було прийнято до розгляду вказану позовну заяву, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Позивач в підготовче засідання не з`явився, на адресу суду подав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач, в особі сільського голови в підготовче засідання не з`явився та на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи у відсутності їх представника та просив задовольнити позов. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. ч. 3-4 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим ч.3 ст.211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, судом встановлено, що предметом позову є майно, спадщина на яке відкрилась після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та [PERSON] , який помер [INFO] , а саме: житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, під номером [ADDRESS] . Як вбачається з рішення виконавчого комітету Талалаївської сільської ради Ніжинського району №24 від 14.04.2020 «Про упорядкування нумерації будівель в селі Безуглівка» житловому будинку в с. Безуглівка присвоєно адресу [ADDRESS] замість [ADDRESS] . (а.с.19) Згідно довідки КП «Ніжинське МБТІ» №505 від 12.08.2020 житловий будинок [ADDRESS] станом на 31.12.2012 відносився до колгоспного двору, головою якого був [PERSON] , який помер [INFO] , відповідно до свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, видане 31.07.1987 Ніжинською районною Радою народних депутатів на підставі рішення №22 від 23.01.1987 (а.с.15). Це ж саме підтверджується і довідкою КП «Ніжинське МБТІ» №02021 від 12.08.2020 (а.с16). Згідно довідки Безуглівської сільської ради Ніжинського району №03-29/56 від 15.01.2020 станом на 15.04.1991 в домоволодінні [ADDRESS] мешкали [PERSON] , який помер [INFO] голова колгоспного двору, [PERSON] яка померла [INFO] (а.с.12) Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Відповідно до п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Таким чином, станом на 15 квітня 1991 року такими, що не втратили право на майно колгоспного двору вважаються [PERSON] (голова двору) та [PERSON] (дружина). Відповідно до\~роз`яснень Вищого\~спеціалізованого суду\~України з\~розгляду цивільних\~і кримінальних\~справ у\~листі від\~16\~травня 2013\~року за\~№ 24-753/0/4-13\~«Про судову\~практику розгляду\~цивільних справ\~про спадкування»\~вбачається,\~що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до ст.ст.120, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» та в підпункті «г» пункту 6 Постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст.563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, під номером [ADDRESS] згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого 31.07.1987 Ніжинською районною Радою народних депутатів на підставі рішення №22 від 23.01.1987, становить ціле домоволодіння, яке складається з одного житлового будинку та належить колгоспному двору, головою якого був [PERSON] . Отже, житловий будинок було зареєстровано у встановленому порядку відповідно до діючого на той час законодавства як власність колгоспного двору. Таким чином, право власності на житловий будинок як майно колгоспного двору після припинення колгоспних дворів в Україні перетворилося на спільну часткову власність членів припиненого колгоспного двору частинах по Ѕ частці кожного. [INFO] померла [PERSON] , підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 1.04.2008 (а.с.13), яка, як вбачається з копії заповіту, все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом, заповідала [PERSON] позивачу по справі (а.с.43). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 10.07.2009 (а.с.14) і на час його смерті у вищевказаному будинковолодінні (згідно довідки сільського голови Безуглівської сільської ради Ніжинського району №03-27/365 від 05.05.2010 року проживали і були прописані син померлого позивач по справі [PERSON] , невістка померлого [PERSON] , онука померлого [PERSON] , правнука померлого [PERSON] (а.с.32). За життя [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він матиме право за законом заповідав [PERSON] позивачу по справі (а.с.32 зворотна сторона). Судом встановлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом померлої [INFO] матері [PERSON] від 16.03.2004, а також спадкоємцем за заповітом померлого [INFO] [PERSON] від 16.03.2004, а також спадкоєвцем першої черги за законом, як їх єдиний син. Позивач спадщину після смерті батьків, прийняв належним чином, звернувшись у встановлений законом строк до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом та отримав відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітами (а.с.11). Статтями 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до\~ч.1\~ст.1268\~ЦК\~України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 5 статті 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні працездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Таким чином, після смерті батька позивача [PERSON] відкрилась спадщина на його Ѕ частку у майні колгоспного двору та на 1/8 частку успадковану після смерті його дружини [PERSON] , тобто загалом на 5/8 частки. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір. З огляду на вищезазначене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в сумі 840 грн. 60 коп. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Разом з тим, позивачем не заявлялося жодних клопотань про повернення половини сплаченого ними судового збору, у зв`язку з визнанням відповідачем позову. Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було.

Outcome: approved