Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ямпільського районного суду Вінницької області із позовною заявою до приватного підприємства «Клембівський сервіс» в особі засновника [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якій просив: стягнути з відповідача на його користь з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог 77168 гривень 88 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з листопада 2018 року по серпень 2020 року включно. Свої вимоги мотивував тим, що ним до Ямпільського районного суду Вінницької області подано дві позовні заяви до ПП «Клембівский сервіс» з таким предметом позовних вимог: перша позовна заява в редакції від 17.10.2019, в якій він просить визнати незаконним та скасувати рішення №3 від 21.09.2018 за підписом засновника ПП «Клембівський сервіс» [PERSON], яким його тимчасово відсторонено від обов`язків директора ПП «Клембівський сервіс» з 21.09.2018 на невизначений термін та обов`язки і права директора підприємства ПП «Клембівський сервіс» покладено на засновника [PERSON] ; друга позовна заява в редакції від 22.11.2019, в якій він просить визнати незаконним та скасувати рішення №4 від 19.11.2018 за підписом засновника ПП «Клембівський сервіс» [PERSON] Вищезазначені позовні заяви стосуються трудового спору щодо незаконного відсторонення його від обов`язків директора ПП «Клембівський сервіс» з 21.09.2018 на невизначений термін, незаконне виведення його із штатного розпису у зв`язку з незаконним відстороненням із припиненням виплати заробітної плати. Зазначив, що 20.05.2013 згідно Рішення №2 засновника ПП «Клембівский сервіс» за підписом засновника [PERSON] він прийнятий на роботу у ПП «Клембівський сервіс», що знаходиться у селі Клембівка Ямпільського району Вінницької області та призначений директором цього приватного підприємства, про що також міститься запис у його трудовій книжці колгоспника № [NUMBER] заповненої 19.07.1976. Відповідні зміни ним були подані до Державного реєстратора та керівникам Державних установ, згідно п.3 Рішення №2 засновника ПП «Клембівський сервіс» від 20.05.2013. Приблизно у вересні 2018 року, засновник ПП «Клембівський сервіс» [PERSON] в усній формі його повідомив, що його тимчасово відсторонено від обов`язків директора на невизначений термін у зв`язку з проведенням аудиторської повірки, на що він добровільно погодився, при цьому відповідач жодних рішень з цього приводу йому не показував і з ними його не знайомив. На такі незаконні дії відповідача, що полягають у незаконному його відстороненні від обов`язків директора приватного підприємства «Клембівський сервіс» шляхом зобов`язання відповідача допустити його до виконання обов`язків директора ПП «Клембівський сервіс», він звернувся із відповідним позовом за захистом своїх прав. Відповідач прийняв щодо нього два незаконних рішення, перше - рішення за №3 від 21.09.2018 яким відповідач тимчасово відсторонив його від обов`язків директора ПП «Клембівський сервіс» з 21.09.2018 на невизначений термін та друге рішення за №4 від 19 листопада 2018 року яким відповідач вивів його із штатного розпису підприємства із припиненням виплати заробітної плати. Як вбачається із рішення №3 від 21.09.2018 відповідач з власної ініціативи тимчасово відсторонив його від обов`язків директора ПП «Клембівський сервіс» з 21.09.2018 на невизначений термін, без припинення виплати заробітної плати. Однак, 19.11.2018 відповідач прийняв нове рішення №4, яким вивів його із штатного розпису підприємства із припиненням виплати йому заробітної плати. Як вбачається із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 06.09.2019 року його місячна заробітна плата до дня відсторонення його від обов`язків директора становила посадовий оклад у фіксованому розмірі - 3723 гривні. Включно по жовтень 2018 року йому була нарахована та виплачена заробітна плата в повному обсязі. З 01 листопада 2018 року відповідач припинив виплату йому заробітної плати прийнявши незаконне рішення про відсторонення його від обов`язків директора №3 від 21.09.2018 та незаконне рішення №4 від 19 листопада 2018 року, у зв`язку з чим він має право просити суд стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі ст.235 КЗпПУ із врахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Його заробітна плата за останніх два календарних місяці до прийняття незаконного рішення відсторонення його від обов`язків та про припинення виплати заробітної плати (за вересень-жовтень 2018 року) становила у розмірі фіксованого посадового окладу 3723 грн. та 3723 грн. відповідно, що в сумі складає всього 7446 грн. Середньоденна заробітна плата при цьому становила 169,23 грн. (7446,00 грн./44 робочих дні = 169,23 грн.). Середньоденна заробітна плата помісячно, з урахуванням заяви про збільшення (доповнення) позовних вимог, складає: Листопад 2018 року - 22 робочих дні (169,23 х 22 = 3723,06 грн.); Грудень 2018 року - 20 робочих днів (169,23 х 20 = 3384,60 грн.); Січень 2019 року - 21 робочий день (169,23 х 21 = 3553,83 грн.); Лютий 2019 року - 20 робочих днів (169,23 х 20 = 3384,60 грн.); Березень 2019 року - 20 робочих днів (169,23 х 20 = 3384,60 грн.); Квітень 2019 року - 20 робочих днів (169,23 х 20 = 3384,60 грн.); Травень 2019 року - 21 робочий день (169,23 х 21 = 3553,83 грн.); Червень 2019 року - 18 робочих днів (169,23 х 18 = 3046,14 грн.); Липень 2019 року - 23 робочих дня (169,23 х 23 = 3892,29 грн.); Серпень 2019 року - 21 робочий день (169,23 х 21 = 3553,83 грн.); Вересень 2019 року - 21 робочий день (169,23 х 21 = 3553,83 грн.); Жовтень 2019 року - 22 робочих дні (169,23 х 22 = 3723,06 грн.); Листопад 2019 року - 21 робочий день (169,23 х 21 = 3553,83 грн.); Грудень 2019 року - 21 робочий день (169,23 х 21 = 3553,83 грн.); Січень 2020 року - 21 робочий день (169,23 х 21 = 3553,83 грн.); Лютий 2020 року - 20 робочих днів (169,23 х 20 = 3384,60 грн.); Березень 2020 року - 21 робочий день (169,23 х 21 = 3553,83 грн.); Квітень 2020 року - 21 робочий день (169,23 х 21 = 3553,83 грн.); Травень 2020 року - 19 робочих днів (169,23 х 19 = 3215,37 грн.); Червень 2020 року - 20 робочих днів (169,23 х 20 = 3384,60 грн.); Липень 2020 року - 23 робочих дня (169,23 х 23 = 3892,29 грн.); Серпень 2020 року - 20 робочих днів (169,23 х 20 = 3384,60 грн.). Таким чином, з відповідача на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним відстороненням нього від обов`язків директора підприємства з припиненням виплати заробітної плати, із розрахунку за період з 01.11.2018 року по 31 серпня 2020 року, всього у розмірі 77168 гривень 88 копійок. Слід зазначити, що ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 10.09.2020 заяву представника позивача [PERSON] - Вітвіцького О.Ю. про збільшення (доповнення) розміру позовних вимог було задоволено та прийнято до провадження. У зв`язку із чим, позивач просив стягнути із відповідача на його користь 77168 грн. 88 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з листопада 2018 року по серпень 2020 року включно. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Суду пояснив, що він на даний час не звільнений з посади. Вказав, що він не був поновлений на роботі згідно рішення суду. Засновник ПП «Клембівський сервіс» [PERSON] не допускає його до роботи, але на роботу він постійно виходить. Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] - адвокат Вітвіцький О.Ю., який діє на підставі ордеру серії ВН №133832 від 18.02.2020 (а.с.42) позовні вимоги свого довірителя підтримав та суду пояснив, що в результаті незаконного відсторонення позивача від посади директора ПП «Клембівський сервіс» відбувся вимушений прогул та припинення виплати йому заробітної плати. Рішення засновника ПП «Клембівський сервіс» [PERSON] №3 від 21.09.2018 та №4, 4/1 від 19.11.2018 прийняті з порушенням вимог КЗпП, є незаконними, що встановлено судами - Ямпільським районним нуждо Вінницької області від 12 лютого 2020 року та Вінницького апеляційного суду від 01 липня 2020 року. Даними рішеннями позивачу було відмовлено у зв`язку із пропуском строку звернення до суду. Позивач незаконно був відсторонений від посади. Він не звільнений з роботи. Відповідач незаконно не допускає позивача до обов`язків директора ПП «Клембівський сервіс» та з листопада 2018 року не виплачує заробітну плату. Зазначив, що ніяким чином позовні вимоги про поновлення на роботі не пов`язані з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач звернувся до суду з належним способом захисту. Позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Засновник ПП «Клембівський сервіс» [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що він позивача не звільняв з роботи, він лише його відсторонив від обов`язків директора підприємства і перестав виплачувати йому заробітну плату після того, як було прийнято рішення №4/1 від 19.11.2018 про виведення з штатного розпису посаду найманого директора приватного підприємства з окладом 3723 грн. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Представник відповідача ПП «Клембівський сервіс» в особі засновника [PERSON] - Заболотна Г.В. , яка діє на підставі ордеру серії ВН №073976 від 21.01.2020 (а.с.26) позовні вимоги не визнала та суду пояснила, що рішення засновника ПП «Клембівський сервіс» №3 від 21.09.2018 про тимчасове відсторонення від обов`язків директора ПП «Клембівський сервіс» з 21.09.2018 на невизначений термін та рішення засновника ПП «Клембівський сервіс» №4 від 19.11.2018 про виведення позивача із штатного розпису підприємства із припиненням виплати заробітної плати не скасовані судами, вони є чинними. Позивач не звільнений з роботи, тому неможливо встановити з якої дати рахувати час вимушеного прогулу та припинення виплати заробітної плати. Якби рішення про відсторонення від посади було скасовано, то позивач був би поновлений на роботі. Позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу випливає з позову про поновлення на роботі. На сьогоднішній день позивач не поновлений на роботі. Позовна вимога про поновлення позивача на роботі у даній справі відсутня. Вказала, що трудова книжка знаходить у позивача, так як позивач не передав відповідачеві усі документи згідно акту прийому-передачі. Зазначила, що позивачем при визначенні середнього заробітку не враховано податки, які утримуються при виплаті заробітної плати. Позовні вимоги є необґрунтованими і позов не підлягає до задоволення. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Представник відповідача ПП «Клембівський сервіс» в особі засновника [PERSON] - Каріта В.В., яка діє на підставі ордеру серії ВН №073978 від 21.01.2020 (а.с.28) у судове засідання не з`явилася. Про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Заяви, клопотання: клопотання позивача про витребування доказів від 11.12.2019 (а.с.16); заява позивача про зупинення провадження у цивільній справі в порядку ст.251 ЦПК України від 10.03.2020 (а.с.41); заява позивача про збільшення (доповнення) позовних вимог від 08.09.2020 (а.с.70); заява представника позивача про відкладення судового засідання від 09.09.2020 (а.с.72); заява представника відповідача про ознайомлення з матеріалами справи від 10.09.2020 (а.с.75); заява засновника ПП «Клембівський сервіс» [PERSON] про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат від 10.09.2020 (а.с.77); заява засновника ПП «Клембівський сервіс» [PERSON] від 14.09.2020 на виконання ухвали суду від 10.09.2020 (а.с.116); заява представника позивача про поновлення процесуального строку від 22.09.2020 (а.с.133); клопотання представника позивача про приєднання до матеріалів справи письмового доказу від 22.09.2020 (а.с.134); клопотання представника позивача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу від 23.09.2020 (а.с.144); клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи від 20.10.2020 (а.с.146), клопотання представника відповідача про виклик і допит свідка, яке заявлене після дослідження усіх доказів; клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи (яке заявлено у судових дебатах) у зв`язку із її зайнятістю в іншому процесі; клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи (яке заявлене у судових дебатах) у зв`язку із тим, що їй необхідно підготувати письмовий виступ у судових дебатах і у неї не було часу для цього раніше. Інші процесуальні дії у справі: відкриття загального позовного провадження у справі та призначення підготовчого засідання 12.12.2019 (а.с.18-21); відкладення судового засідання до 18.02.2020 (а.с.29-30); зупинення провадження у справі 10.03.2020 (а.с.50-53); поновлення провадження у справі та призначення підготовчого засідання на 20.07.2020 (а.с.57-58); відкладення підготовчого засідання до 10.09.2020 (а.с.64-65); відмова у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення підготовчого засідання, відмова у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду, продовження розгляду цивільної справи 10.09.2020 (а.с.100-104); прийняття до провадження заяви представника позивача про збільшення (доповнення) розміру позовних вимог, закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті, витребування доказів, та приєднання до матеріалів справи письмових доказів 10.09.2020 (а.с.105-110); відкладення судового засідання на 12.11.2020 (а.с.148-149); залишення на підставі ч.2 ст.222ЦПК України без розгляду клопотання представника позивача про поновлення процесуального строку для подання до суду письмового доказу 12.11.2020 (а.с.159), відмова у задоволенні клопотання представника відповідача про виклик і допит свідка; відмова у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення судового розгляду справи у зв`язку із її зайнятістю в іншому судовому процесі, яке заявлене у судових дебатах, оскільки суду не надано доказів на підтвердження цього та не надано доказів щодо пріоритету однієї справи над іншою, відмова у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, яке заявлене у судових дебатах, у зв`язку із необхідністю підгодовувати письмовий виступ у судових дебатах, про що постановлено ухвали окремими процесуальними документами, та ухвали, які постановлені судом без виходу суду до нарадчої кімнати. Судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин: Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі - копії паспорта громадянина України (а.с.4-5) судом встановлено, що позивач народився [INFO] у селі Клембівка Ямпільського району Вінницької області, там і зареєстрований. Із копії рішення №2 засновника приватного підприємства «Клембівський сервіс» від 20.05.2013 (а.с.6) судом встановлено, що засновник приватного підприємства «Клембівський сервіс» [PERSON] для розвитку підприємства та у зв`язку з тимчасовою відсутністю, вирішив: зняти з себе обов`язки директора приватного підприємства «Клембівський сервіс» та призначити з 20.05.2013 директором приватного підприємства «Клембівський сервіс» [PERSON] . Останнього уповноважено подати відповідні зміни до Державного реєстратора та керівникам Державних установ. Із копії трудової книжки колгоспника № [NUMBER] , заповненої 19.07.1976 на ім`я [PERSON] (а.с.7-8) судом встановлено, що 20.05.2013 позивач був призначений на посаду директора Приватного підприємства «Клембівський сервіс» згідно рішення №2 від 20.05.2013. Окрім того, судом встановлено, що вказана трудова книжка дійсно належить позивачеві, що було підтверджено самим позивачем, оскільки його прізвище у паспорті записано як « [PERSON] », а в трудовій книжці як « [PERSON] ». Будь-які інші записи після 20.05.2013 у копії трудової книжки відсутні. Із копії Відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 06.09.2019 №170/530 (а.с.9) судом встановлено, що станом на 01 листопада 2018 року заробітна плата з ПП «Клембівський сервіс» позивачеві не виплачувалась. У графі дата звільнення з роботи стоїть відмітка - «01.11.2018». Із копії рішення №3 засновника приватного підприємства «Клембівський сервіс» від 21.09.2018 (а.с.10) судом встановлено, що позивача тимчасово відсторонено від обов`язків директора ПП «Клембівський сервіс» з 21 вересня 2018 року на невизначений термін. Обов`язки та права директора ПП «Клембівський сервіс» покладено на засновника [PERSON] . Із копії рішення №4 засновника приватного підприємства «Клембівський сервіс» від 19.11.2018 (а.с.11) судом встановлено, що позивача виведено із штатного розпису підприємства із припиненням виплати заробітної плати. Відповідно до копії заяви позивача від 11.10.2019 (а.с.12) та копії ухвали Ямпільського районного суду Вінницької області №153/1379/19 від 20.09.2019 (а.с.13-14) вбачається, що позивач звертався до Ямпільського районного суду Вінницької області з проханням надати йому дозвіл на ознайомлення з витребуваними судом матеріалами реєстраційної справи ПП «Клембівський сервіс» у рамках цивільної справи №153/1379/19 за його позовом до ПП «Клембівський сервіс» про припинення дій, які порушують його права на працю та зобов`язання вчинити певні дії. Із копії рішення Ямпільського районного суду Вінницької області №153/1541/19 від 12.02.2020 (а.с.80-87) судом встановлено, що у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] до ПП «Клембівський сервіс» в особі засновника [PERSON] про визнання незаконним рішення відповідача про тимчасове відсторонення від обов`язків директора (рішення №3 від 21.09.2018) та про визнання незаконним рішення відповідача (рішення №4 від19.11.2018) відмовлено у зв`язку із пропуском строку звернення до суду. Даним рішенням встановлено, що трудові права позивача є порушеними та такими, що підлягають судовому захисту, а рішення №3 від 21.09.2018 та №4 від 19.11.2018 ПП «Клембівський сервіс» є такими, що порушують трудові права позивача [PERSON] . Із копії постанови Вінницького апеляційного суду №153/1541/19 від 01.07.2020 (а.с.89-96) судом встановлено, що рішення Ямпільського районного суду Вінницької області №153/1541/19 від 12.02.2020 залишено без змін. Разом з тим, судом встановлено, що оскаржувані рішення №3 від 21.09.2018 та №4 від 19.11.2018 ПП «Клембівський сервіс» не відповідають вимогам трудового законодавства, і є такими, що порушують право позивача на працю. Також даним рішенням встановлено, що позивачу з листопада 2018 року не виплачувалась заробітна плата на підприємстві. Також встановлено, що припинення трудового договору, укладеного між позивачем та відповідачем шляхом його розірвання, оформленого у вигляді рішення №4 від 19 листопада 2018 року, проведено відповідачем без дотримання зазначених вимог трудового законодавства, що є підставою для скасування такого рішення як незаконного. Даним рішенням Вінницького апеляційного суду встановлено порушення трудових прав позивача, у зв`язку із чим ці права підлягають судовому захисту. Відповідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тому, суд приходить до висновку, що порушення трудових прав позивача [PERSON] рішеннями ПП «Клембівський сервіс» (№3 від 21.09.2018 та №4 від 19.11.2018) встановлені рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 12.02.2020 та рішенням Вінницького апеляційного суду від 01.07.2020 року, а також даними рішеннями встановлено, що порушення права позивача підлягають судовому захисту. Із Статуту Приватного підприємства «Клембівський сервіс» (а.с.117-127) судом встановлено, що засновником підприємства є [PERSON] . Управління діяльністю підприємством здійснюється повністю та безпосередньо засновником в разі, коли він займає посаду директора підприємства. При необхідності засновник може призначити директора, яке проводиться згідно КЗпП України. До виключної компетенції засновника відноситься призначення та звільнення директора (п.8.2 Статуту). Окрім того, згідно п.8.1 Статуту вказано, що призначання та звільнення директора проводиться згідно КЗпПУ. Також, згідно п.8.3 Статуту вказано, що саме директор Підприємства затверджує штатний розпис Підприємства, видає накази, дає вказівки, що є обов`язковими для всіх працівників Підприємства. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, приходить до наступних висновків: Відповідно положень до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст.4 ЦПК України). Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Оскільки позивач вважає, що у даному випаду порушено його право на працю, тому суд має підстави для розгляду даної справи у порядку цивільного судочинства. Відповідно до вимог ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом статті 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, тендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Відповідно до ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: вільний вибір виду діяльності; безплатне сприяння державними службами зайнятості у підборі підходящої роботи і працевлаштуванні відповідно до покликання, здібностей, професійної підготовки, освіти, з урахуванням суспільних потреб; надання підприємствами, установами, організаціями відповідно до їх попередньо поданих заявок роботи за фахом випускникам державних вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладів; безплатне навчання безробітних нових професій, перепідготовку в навчальних закладах або у системі державної служби зайнятості з виплатою стипендії; компенсацію відповідно до законодавства матеріальних витрат у зв`язку з направленням на роботу в іншу місцевість; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Стаття 5-1 КЗпП України визнає державу безпосереднім гарантом перед працездатними громадянами, які проживають в Україні, у реалізації ними права на працю. Якщо йдеться про гарантії правового захисту від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, то такі гарантії дійсно перебувають в сфері повноважень і можливостей держави. Частиною 2 ст.22 КЗпП України визначено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, що ПП «Клембівський сервіс» зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 03 березня 2011 року, код 37467026. Відповідно до вказаного витягу та п.1.2 Статуту ПП «Клембівський сервіс» засновником підприємства є [PERSON] . Вимоги позивача до ПП «Клембівський сервіс» ґрунтуються на положеннях Кодексу законів про працю України і заявлені щодо захисту порушених трудових прав з огляду на те, що позивача відсторонено від виконання обов`язків директора підприємства на невизначений термін, а також із виведенням [PERSON] із штатного розпису підприємства із припиненням виплати заробітної плати, про що прийняті засновником відповідні рішення №3 і №4, у яких не зазначені підстави, мотиви та посилання на нормативно-правові акти, відповідно до яких засновник відсторонив позивача від виконання обов`язків директора підприємства з подальшим виведенням [PERSON] із штатного розпису підприємства із припиненням виплати заробітної плати. При вирішенні питання щодо законності відсторонення позивача та виведення із штатного розпису підприємства, з урахуванням положень статті 46 КЗпП України не встановлено законних підстав для цього, тому трудові права позивача є порушеними, у зв`язку з чим підлягають судовому захисту. Рішення №3 від 21.09.2018 та рішення №4 від19.11.2018 прийняті відповідачем, не відповідають вимогам трудового законодавства, тому є незаконними. Як встановлено постановою Вінницького апеляційного суду від 01.07.2020, а також судом про те, що [PERSON] виведено із штатного розпису підприємства із припиненням виплати заробітної плати. В послідуючому засновник підприємства не допустив до роботи директора підприємства [PERSON] і перестав виплачувати йому заробітну плату, що підтвердили у судовому засіданні як позивач, так і відповідач і такі пояснення узгоджуються із матеріалами справи, такими як: відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків (інформація надана станом на 06 вересня 2019 року), із яких вбачається, що [PERSON] в період 1-4 кварталу 2018 року отримував заробітну плату: за 1, 2, 3 квартали 2018 року отримав суму по 11 169,00 грн., за 4-й квартал 2018 року отримав суму 3 723,00 грн., яка складає його одномісячну заробітну плату за жовтень місяць 2018 року. Такі факти свідчать про припинення трудового договору між ПП «Клембівський сервіс» і [PERSON] , яке проведено шляхом розірвання трудового договору з ініціативи власника. Статтею 36 КЗпП України, в чинній редакції на час винесення оскаржуваного рішення відповідача від 19 листопада 2018 року, визначені підстави припинення трудового договору, якими є: угода сторін; закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці; набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції», встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»; підстави, передбачені контрактом; підстави, передбачені іншими законами. Згідно пункту 4 частини 1 цієї статті підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, що визначається статтями 40 і 41 КЗпП України. Так, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Таким чином, рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області у справі №153/1541/19 від 12 лютого 2020 року та постановою Вінницького апеляційного суду від 01 липня 2020 у справі №153/1541/19 встановлено, що припинення трудового договору, укладеного між позивачем та відповідачем шляхом його розірвання, оформленого у вигляді рішення № 4 від 19 листопада 2018 року, проведено відповідачем без дотримання зазначених вимог трудового законодавства. Також даними рішеннями встановлено, що трудові права позивача було порушено, у зв`язку із чим ці права підлягають судовому захисту. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем щодо позивача прийнято два незаконних рішення, перше - рішення за № 3 від 21.09.2018 року яким відповідач тимчасово відсторонив позивача від обов`язків директора ПП «Клембівський сервіс» з 21.09.2018 на невизначений термін, та друге - рішення за №4 від 19 листопада 2018 року яким відповідач вивів позивача із штатного розпису підприємства із припиненням виплати заробітної плати. Зазначені незаконні рішення призвели до того, що з 01 листопада 2018 року відповідач припинив виплату позивачеві [PERSON] заробітної плати, у зв`язку із чим позивача має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки як встановлено із вищезазначеної постанови Вінницького апеляційного суду саме відповідач припинив виплату заробітної плати позивачеві у порушення вимог чинного законодавства та не допускає позивача до виконання трудових обов`язків. Тому, враховуючи вищевикладене та встановлені обставини справи, суд прийшов до висновку, що позивача було відсторонено від займаної посади без дотримання норм чинного законодавства, і відповідно, виник вимушений прогул з вини відповідача ПП «Клембівський сервіс» в особі засновника [PERSON] . Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, і відповідно отримувати за це заробітну плату. Згідно ст.ст.1, 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Дана норма закону кореспондується зі ст.94 КЗпП України. За нормою ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За вимогами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Прийняття рішення №3 від 21.09.2018 про відсторонення позивача [PERSON] від обов`язків директора ПП «Клембівський сервіс», не припинили його трудових обов`язків із ПП «Клембівський сервіс», оскільки не мало місця звільнення його з роботи. У той же час, рішення №4 від 19.11.2018 про виведення [PERSON] із штатного розпису ПП «Клембівський сервіс» із припиненням виплати заробітної плати, є фактичним скороченням посади, яку займав [PERSON] , і відповідно фактичним його звільненням. А тому, суд приходить до висновку, що [PERSON] був фактично звільнений у спосіб, що не передбачений чинним законодавством. Також, у порушення вимог чинного законодавства [PERSON] був позбавлений можливості на отримання відповідної заробітної плати не зі своєї вини, а із вини ПП «Клембівський сервіс». Окрім того, судом береться до уваги те, що у рішенні Європейського суду по справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року зазначено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність». Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу №1. Тому, з вищевикладеного можна зробити висновок, що гроші є майно у розумінні Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тому порушене право позивача підлягає захисту, оскільки порушено його право на користування та розпорядження своєю власністю, а саме - грошовими коштами у вигляді недоотриманої заробітної плати за час вимушеного прогулу не з своєї вини. Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України, викладеними у пункту 10 Постанови від 24 грудня 1999р № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП). Оскільки [PERSON] був відсторонений від роботи без законних підстав, як було встановлено рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 12.02.2020 та постановою Вінницького апеляційного суду від 01.07.2020, то стаття 235 КЗпП України передбачає, що у разі звільнення без законних підстав або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним судом України в постанові від 25.05.2016 року у справі №6-511цс16, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки Законом не передбачено будь-яких підстав для його зменшення. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 із змінами (далі - Порядок №100). Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. В пункті 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством-на число календарних днів за цей період. Заробітна плата позивача [PERSON] за останніх два календарних місяці до прийняття незаконного рішення про виведення його із штатного розпису із припиненням виплати заробітної плати (за вересень-жовтень 2018 року) становила у розмірі фіксованого посадового окладу 3723 грн. та 3723 грн. відповідно, що в сумі складає всього 7446 грн. Середньоденна заробітна плата при цьому становила 169,23 грн. (7446,00 грн./44 робочих дні = 169,23 грн.). Кількість робочих днів з 01 листопада 2018 року по серпень 2020 року становить 456. Середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 77168 грн. 88 коп. (456 х 169,23 грн.), і ця сума підлягає стягненню на користь позивача з проведенням з цієї суми стягнення податків та обов`язкових зборів, які підлягають стягненню при виплаті заробітної плати виходячи із наступного: Відповідно до вимог податкового законодавства України утримання із заробітної плати це податки, які утримуються з суми доходу яка виплачується працівнику, а їх перерахування до відповідних бюджетів покладено на роботодавця. Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата має наступну структуру: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Як вбачається із роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - справляння і сплата податку із заробітної плати є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а суд визначає таку суму без утримання цього податку та інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи наведене, із суми 77168 грн. 88 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача ПП «Клембівський сервіс» на користь [PERSON] , слід провести стягнення податків та обов`язкових зборів, які підлягають стягненню при виплаті заробітної плати. За викладених обставин позов підлягає задоволенню, так як знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Суд зазначає про те, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). А тому, суд не має підстав для дачі відповіді на кожен аргумент, на які у своїх пояснення посилалися сторони, а вважає за необхідне чітко, зрозуміло та доступно відповісти на позиції сторін у загальному. Засновника ПП «Клембівський сервіс» [PERSON] подав до суду заяву про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат (а.с.47), в якій заявлено попередній розрахунок суми судових витрат в сумі 15000 гривень. Що стосується поданої заяви, то суд зазначає наступне: Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст.246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог Судом встановлено, що між відповідачем ПП «Клембівський сервіс» в особі директора [PERSON] та адвокатом Заболотною Г.В. укладено договір про надання правової допомоги адвокатом від 21.01.2020. Будь-яких інших доказів, які б підтверджували б, що відповідач поніс витрати на оплату послуг за правничу допомогу, суду до закінчення судових дебатів не надано. Тому, суд не знаходить підстав для розгляду питання про відшкодування відповідачеві понесених судових витрат при ухвалені судового рішення у судовому засіданні саме 12 листопада 2020 року. Суд звертає увагу на те, що відповідач не позбавлений права звернутися із відповідною заявою протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позовні вимоги позивача задоволено, а тому у порядку ст.141 ЦПК України має підстави стягнути із відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору у сумі 840 гривень 80 копійок згідно квитанцій №11 від 11.12.2019 (а.с1) та №49 від 08.09.2020 (а.с.69).

Outcome: approved