Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова, з участю третьої особи Будинкоуправління № 4 Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова, в якому просив стягнути заборгованість по заробітній платі у сумі 8031,21 грн., компенсацію збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у сумі 1330,81 грн.; середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 54769,44 грн. та відшкодування моральної шкоди у сумі 10000,00 грн., а всього стягнути грошових коштів на загальну суму 74131.46 грн. В подальшому позивач неодноразово уточняв позовні вимоги, востаннє 02 листопада 2017 року, в яких просив суд стягнути із відповідача не виплачену заробітну плату у сумі 8031,21 грн., компенсацію збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у сумі 2276,83 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 100199,08 грн. та відшкодування моральної шкоди у сумі 10000,00 грн., а всього стягнути грошових коштів на загальну суму 120 507,12 грн. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що він в період з 08.04.2015 року по 10.08.2015 року працював Начальником Будинкоуправління № 4 Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова. На дану посаду був прийнятий на постійну роботу згідно Наказу керівника Квартирно-експлуатацйного відділу м.Львова № 57 від 08.04.2015р. з посадовим окладом 1678 грн. на місяць та виплатою 50% посадового окладу за підтримання бойової готовності, а також передбаченою умовами колективного договору доплатою 25% до тарифної ставки та був звільнений з цієї посади за власним бажанням згідно Наказу керівника Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова № 130 від 10.08.2015р. В той же час, як на момент звільнення так і по сьогоднішній день, йому так і не було виплачено належну заробітну плату. Внаслідок вищенаведених обставин, що склалися з вини відповідача, позивач зазнав моральних страждань та додаткових зусиль для організації життя, йому спричинено моральну шкоду, розмір якої він оцінює в сумі 10 000 грн. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, підтримавши письмові заперечення, долучені до матеріалів справи та просив відмовити в задоволенні такого, покликаючись на те, що вимоги позивача є безпідставними і необґрунтованими, оскільки позивач та КЕВ м.Львова у трудових стосунках як роботодавець та працівник ніколи не перебували, у зв»язку із чим останній перед [PERSON] не несе і не може нести жодних зобов»язань, у тому числі по виплаті заборгованості із заробітної плати та пов»язаних із нею виплат. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. У відповідності до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України). Згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу (п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду УкраїнПро практику розгляду судами трудових спорів N 9 від 06.11.92р.). Засновником юридичної особи - Будинкоуправління № 4 Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова (код: 24964599) є юридична особа - Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова (код: 07638027). У відповідності до Положення Будинкоуправління № 4 Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова (т. 1 а.с.179-187), яке затверджено 12.10.2010р. Начальником Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова, Будинкоуправління № 4 Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова перебуває у безпосередньому підпорядкуванні та підконтрольне Квартирно-експлуатаційному відділу м.Львова. Згідно п.6.1. Положення Будинкоуправління № 4 Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова(далі Положення), Управління Будинкоуправління № 4 Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова очолює начальник, який назначається на посаду і звільняється з посади начальником Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова. Так само, дана обставина прямо зазначена в п.8.2.2. Положення, розділу 8 цього Положення, яке визначає правові відносини між Квартирно-експлуатаційним відділом м.Львова та Будинкоуправлінням № 4 Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що позивач [PERSON] 08 квітня 2015 року згідно наказу керівника Квартирно-експлуатацйного відділу м.Львова № 57 від 08.04.2015р. (т.1 а.с.4) був прийнятий на роботу на посаду начальника Будинкоуправління № 4 Квартирно-експлуатацйного відділу м.Львова, про що був внесений відповідний запис в трудову книжку позивача ( т. 1 а.с.6). 10 серпня 2015 року позивач [PERSON] наказом керівника Квартирно-експлуатацйного відділу м.Львова № 130 від 10.08.2015р. (т. 1 а.с.5) був звільнений із займаної посади за власним бажанням нам підставі ст. 38 КЗпП України, про що свідчить відповідний запис в трудовій книжці позивача, завірений круглою печаткою КЕВ м.Львова (код: 07638027). Згідно ч.1 ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов»язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У відповідності до ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженного ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу, тобто, покладення обов»язку по виплаті працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно відомостей нарахування заробітної плати, заборгованість [PERSON] по заробітній платі становить 8 031,21 грн. Крім того, відповідно до Розрахунку компенсації збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в період з вересня 2015 року по 02.11.2017 року та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати станом на 02.11.2017 року, компенсація інфляційних втрат за час невиплати заробітної плати становить 2 276 грн. 83 коп., а середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати становить 100 199,08 грн. В рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що за статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобов»язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв»язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позов в частині стягнення із Квартирно-експлуатацйного відділу м.Львова на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 8031,21 грн., компенсацію інфляційних втрат за час невиплати заробітної плати в розмірі 2276,83 грн.; середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 100199,08 грн., підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди з відповідача в сумі 10000,00 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина 1 статті 23 Цивільного кодексу України). У відповідності із частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. У судовому засіданні встановлено порушення відповідачем законодавства про працю, а саме - порушення вимог ст. 116 КЗпП України. З пояснень позивача вбачається, що невиплата коштів змусила пристосовуватися до нових умов життя, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. На думку суду, порушення конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю, яке змушує шукати інших джерел заробітку, призводить до певної економії та необхідності змінювати звичний спосіб життя, свідчить про наявність у позивача моральної шкоди. Як роз»яснено у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. Отже, суд визнає факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача КЕВ м. Львова, а саме невиплатою заробітної плати та враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн. співрозмірними із завданою шкодою, їх розмір знайшов своє підтвердження у судовому засіданні. Так, позивачеві були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, докази на підтвердження немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення, істотність змін в житті, тощо) наявні у матеріалах справи, а тому

Outcome: partial