Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання права власності на земельну ділянку, площею 1,5265 га, яка розташована по контуру №852 на території Косонської сільської ради, Берегівського району, Закарпатської області, яка за цільовим призначенням призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що на підставі рішення Косонської сільської ради від 05.05.2000р. йому надано земельний пай площею 1, 5265 га. Листом Управління Держземагенства у Берегівському районі Закарпатської області №1368 від 26.02.2014р. підтверджено що в книзі реєстрації землекористувань зареєстровано державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-ЗК №017287 від 23.07.2000р.. Однак, при зверненні до нотаріальної контори позивачу було відмовлено у реалізації права на земельну ділянку, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документу - державного акту на земельну ділянку. Зазначені обставини унеможливило в позасудовому порядку вирішити даний спір. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилися, однак подав до суду заяву в якій просять розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просять такі задовольнити. Представник відповідача виконавчого комітету Косонської сільської ради в судове засідання не з'явився, однак подав заяву в якій просить розглянути справу без його участі та не заперечує проти позовних вимог [PERSON]. Представник відповідача Управління Держземагентства у Берегівському районі, в судове засідання не з'явився, однак подав заяву в якій просить розглянути справу без його участі. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Реєстраційна служба Берегівського районного управління юстиції, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, проте подала до суду заяву, відповідно до якої просила розглянути спір за їх відсутності на розсуд суду. Суд, перевіривши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилався, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступного. Частиною 1 ст.61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.174 ЦПК України). Відповідно до норм процесуального закону, за відсутності будь-якого застереження, факт, визнаний сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, вважається встановленим. Тобто, визнання позову відповідачем, згідно ст.61 ЦПК України, є обов'язковим для суду, оскільки обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.13,14 Конституції України, право власності на землю гарантується. В силу вимог ст.328 ЦК України право власності набувається з підстав, що не заборонені законом. Згідно із ст.122 ЗК України сільські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності для всіх потреб. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачу на підставі рішення Косоньської сільської ради від 05.05.2000 р. видано земельний пай площею 1, 5265 га, що розташований на території Косонської сільської ради по контуру №852. На підставі вказаного рішення Косинською сільською радою був виданий державний акт на право приватної власності на землю 111-ЗК №017287 від 23.07.2000 року [PERSON]. Як вбачається з листом управління Держземагенства у Берегівському районі № 1368 від 26.02.2014 року, вищезгаданий державний акт на право власності на землю згідно акту прийому-передачі від 28.05.2010 року Косоньською сільською радою до Управління не передавалось. Також зазначеним листом позивачу відмовлено у видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку, оскільки з 01 січня 2013 року державні акти на право власності на земельні ділянки не видаються. Положення ст.126 ЗК України в редакції, яка діяла на час видачі позивачу Державного акту на право власності на земельну частку, тобто на 2001 рік, передбачали посвідчення права власності на земельну ділянку державними актами, форми яких затверджувались Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 9. Розділу VII Закону України «Про Державний земельний кадастр» до 1 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснювалась з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснюється у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. Постанова Кабінету Міністрів України №449 від 02.04.2002 року «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03.06. 2013 року № 483. Наказ Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року № 43 «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі» втратив чинність (згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 3 липня 2013 року №404. Отже, окремого порядку видачі дублікатів взамін втрачених або зіпсованих документів, підтверджуючих право власності, користування земельними ділянками законодавство на даний час не передбачає. Згідно ст.126 ЗК України у редакції після 01.01.2013 року «Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) визначає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Підстави для державної реєстрації прав та їх обтяжень визначені в ст.19 Закону, відповідно до якої державна реєстрація прав проводиться на підставі, в тому числі і державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом. Згідно ч.1 ст.153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Норми ст.321 ЦК України передбачають, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Згідно ст. 392 ЦК України власник може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи викладене, позивач не позбавлений права власності на вищевказану земельну ділянку, але скористатися ним не в змозі, через відсутність правовстановлюючого документа на неї, а саме оригіналу державного акту на право приватної власності на землю і поновити державний акт позивач іншим способом не в змозі і враховуючи те, що право позивача, як власника земельної ділянки ніким не оспорюється, суд вважає, що позов підлягає до повного задоволення.

Outcome: approved