Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути з [PERSON] борг на його користь в сумі 1050,96 доларів США, судові витрати та витрати на правничу допомогу. Позов обґрунтовано тим, що 27.07.2018 між ним з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику на загальну суму 1000 доларів США, на підставі якого відповідачем власноручно було написано розписку, в якій він підтверджує факт отримання коштів в сумі 1000 доларів США, та зобов`язується їх повернути в строк до 30 вересня 2018 року. Проте, попри встановленого строку [PERSON] так і не повернув кошти, незважаючи на його неодноразові телефонні дзвінки. В результаті чого, [PERSON] прострочив строки повернення позики, а саме 1000 доларів США. Станом на 22.10.2018 з боку [PERSON] утворилася заборгованість у вигляді: основного боргу - 1000 доларів США та 3% річних у розмірі 50,96 доларів США, а всього 1050,96 доларів США. До початку судового засідання представник позивача подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судові засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. Зважаючи на це та враховуючи ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, суд 06.10.2020 постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що 27.07.2018 між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику на загальну суму 1000 доларів США (а.с. 4). [PERSON] власноручно було написано розписку, в якій він підтверджує факт отримання коштів в сумі 1000 доларів США, та зобов`язується їх повернути в строк до 30 вересня 2018 року (а.с. 5). Проте, попри встановленого строку [PERSON] так і не повернув кошти. Станом на 22.10.2018 з боку [PERSON] утворилася заборгованість у вигляді: основного боргу - 1000 доларів США та 3% річних у розмірі 50,96 доларів США, а всього 1050,96 доларів США. Причиною спору між сторонами стало невиконання відповідачем в добровільному порядку свого обов`язку з повернення грошових коштів отриманих на підставі договору позики, що підтверджено відповідною розпискою у визначений строк. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено, що між сторонами виникли цивільні правовідносини на підставі договору позики. Ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд України, розглянувши справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Отже, факт передачі грошових коштів від позивача та відповідача підтверджено відповідною розпискою. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідачем не було до суду подано жодного доказу, який би спростував обставини позову та факту наявності боргу. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу знайшли своє підтвердження матеріалами справи та підлягають задоволенню в сумі 1000 доларів США за договором позики від 27.07.2018 та за розпискою від 27.07.2018. Крім суми основного боргу позивач просить суд також стягнути на його користь 3% річних за період користування відповідачем грошовими коштами. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних за договором позики від 27.07.2018 та за розпискою від 27.07.2018 в сумі 50,96 доларів США, що вбачається з розрахунку (а.с.3). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача 3% річних договором позики від 27.07.2018 та за розпискою від 27.07.2018 в сумі 50,96 доларів США. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). За таких обставин, суд вважає позовні вимоги доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved