Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Харківської медичної академії післядипломної освіти, третя особа: [PERSON] , про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виплату компенсації у розмірі шестимісячного середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди. Позивач в обґрунтування своїх вимог за позовом зазначив, що 18 квітня 2016 року був призначений, приступив до роботи і працював директором Навчально-наукового інституту стоматології та щелепно-лицевої хірургії Харківської медичної академії післядипломної освіти (ХМАПО). 16 квітня 2018 року наказом по ХМАПО № 60-К був звільнений та з зазначеним наказом ознайомлений 25 квітня 2018 року. Згідно з наказом ректора ХМАПО від 30.11.2017 р. № 480-з «Про попередження про заплановане звільнення у зв`язку з ліквідацією структурного підрозділу ХМАПО навчально-наукового інституту стоматології» передбачено виключити із штатного розкладу на 2018 рік наступні посади: директора навчально-наукового інституту стоматології ХМАПО, лаборанта навчально-наукового інституту стоматології ХМАПО та до 05.12.2017 р. попередити працівників про заплановане вивільнення з 05.02.2018 р. від займаних посад. Вказує на те, що з даним наказом ознайомлений 06.12.2017 р., а також попередження про майбутнє вивільнення з 05.02.2018 р. із займаної посади не було вручено, у зв`язку з чим, мало місце порушення ч. 1 ст. 49-2 КЗпП. Посилається на те, що має діючий контракт директора навчально-наукового інституту стоматології та щелепно-лицевої хірургії ХМАПО, термін дії якого з 18.04.2016 р. до 30.06.2021 р., згоди на розірвання якого він не давав, але з 16.04.2018 р. не працює на посаді директора. Зазначає, що причиною його звільнення є повідомлення про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою. Вказує на те, що йому, як добропорядному працівникові, свавільним звільненням з роботи, порушенням його законних прав на працю, відповідачем завдано моральних страждань, втрату нормальних життєвих зв`язків, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації його життя. Просить суд визнати звільнення незаконним, поновити його на посаді директора Навчально-наукового інституту стоматології та щелепно-лицевої хірургії Харківської медичної академії післядипломної освіти, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.04.2018 року до дня поновлення на роботі, стягнути з відповідача та третьої особи [PERSON] на його користь моральну шкоду, прийняти рішення про виплату йому компенсації у розмірі шестимісячного середнього заробітку. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 травня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу в особі третьої особи за позовом чи інших службових осіб ХМАПО виносити рішення (накази), що стосуються трудових відносин у навчально-науковому інституті стоматології та щелепно-лицевої хірургії. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 5 червня 2018 року дану позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 червня 2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження за вищевказаним позовом. 19 липня 2018 року представником відповідача та третьої особи Хвисюка О.М. Скребцом О.М. подано до суду відзив на позовну заяву в якому останній просить суд залишити позовну заяву без розгляду, а в разі не задоволення клопотання відмовити у задоволенні позовної заяви. Так, вважає, що позовна заява подана з недодержанням вимог ЦПК України, позов в частині стягнення моральної шкоди з третьої особи [PERSON] не підлягає розгляду, оскільки [PERSON] не визначено як співвідповідача по справі, позовні вимоги повністю безпідставні та необґрунтовані будь-якими доказами по справі. Посилається на те, що рішення у вигляді наказу про звільнення з посади директора інституту законне, обґрунтоване та прийняте на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією структурного підрозділу ХМАПО. Зазначає, що позивач фактично звільнений з посади 16.04.2018 р. та про звільнення був попереджений в термін не пізніше ніж два місяці, як це передбачено вимогами ч. 1 ст. 49-2 КЗпП. Разом з тим, вказує, що звільнення не є масовим, оскільки в Навчально-науковому інституті стоматології та щелепно-лицевої хірургії ХМАПО за штатним розписом працювало три особи, тому державна служба зайнятості не підлягає інформуванню з цього питання. Вважає, що в діях відповідача та його керівництва при звільнені позивача з посади директора інституту не було допущення порушень вимог ст.ст. 36, 40, 41, 49-2 КЗпП України та інших, на які посилається позивач у позові. 20 листопада 2018 року позивачем надано до суду уточнену позовну заяву в частині стягнення моральної шкоди, в якій останній просить суд стягнути солідарно з відповідача та третьої особи [PERSON] на його користь моральну шкоду у розмірі 200\~000 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 28\~000 грн. Посилається на те, що мається факт порушення відповідачем його гарантованих Державою трудових прав, усвідомлення чого заподіяло йому моральну шкоду через негативні зміни у його житті: моральні страждання завдали йому немайнових втрат, а саме: переживання, емоційні реакції при згадуванні проблеми (нервозність, дратівливість, реакції замикання, побоювання за майбутнє), важкість виконання повсякденних обов`язків, постійна фіксованість уваги до проблеми; втрати роботи та незаконне виведення його зі складу Вченої ради ХМАПО одноосібним наказом ректора ХМАПО № 478-з від 30.11.2017 р., які унеможливили займання наукою, закінчення докторської дисертації, допомогу своїм учням з їх дисертаційними роботами, порушила багаторічні налагоджені наукові зв`язки в різних країнах світу, призвела до зниження наукового престижу та ділової репутації, відірваності від активного соціального життя. Вважає, що відповідач та третя особа своїми діями здійснили на нього психологічний тиск та намагалися принизити його гідність, бо в наказі ректора ХМАПО [PERSON] № 51-з від 02.02.2018 р. підставою його звільнення вказували ч. 3 ст. 40 КЗпП. Зазначає, що третя особа [PERSON] своїми діями здійснював на нього психологічний тиск та намагався принизити його гідність, шляхом розповсюдження про нього недостовірної інформації на своєму звіті в МОЗ України 11.05.2018 р. Умовою, з якою пов`язано настання відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди, є протиправність дій роботодавця. Зазначає, що відповідач був зобов`язаний та мав змогу виконати норму трудового законодавства, тобто запропонувати рівнозначну роботу у ХМАПО, однак відповідачем не аналізувалося переважне право на залишення на роботі та згідно з попередженням передбачено скорочення зазначеної посади з 05.02.2018 р., при цьому іншої роботи йому запропоновано не було. Посилається на те, що в результаті порушення трудових прав йому була завдана моральна шкода, яка полягала у стражданнях та переживаннях, життєвих незручностях, пов`язаних з неможливістю влаштуватися на роботу, оскільки на момент звільнення йому було 55 років та в цьому віці вкрай важко знайти нову роботу. Так, душевні страждання вплинули на його здоров`я. Крім того, він не міг продовжувати роботу над його докторською дисертацією, тому що дисертація виконувалася в рамках науково-дослідних робіт ХМАПО на базі ННІС ХМАПО та втратив зв`язок з тематичними пацієнтами. Разом з тим, зазначає, що відчував сильні емоційні хвилювання за те, що не міг допомогти у виконанні запланової в ХМАПО кандидатської дисертаційної роботи, де є науковим керівником. Моральні страждання його також пов`язані з тиском та переслідуванням ректором ХМАПО [PERSON] за його принципову громадську позицію з питань дотримання в ХМАПО антикорупційного законодавства України. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2018 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача Національне агентство з питань запобігання корупції. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 січня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача та третьої особи [PERSON] [PERSON] . про залишення позовної заяви без розгляду. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2019 року на підставі ч. 9 ст. 43 КЗпП України провадження у справі зупинено до надходження відповіді профспілкової організації Харківської медичної академії післядипломної освіти та Харківської обласної організації профспілки працівників охорони здоров`я України на запитання суду щодо згоди на звільнення директора Навчально-наукового інституту стоматології [PERSON] за п. 1 ст. 40 КЗпП України. 21 березня 2019 року ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова поновлено провадження у справі. Присутні у судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , який діє на підставі договору про надання правничої допомоги від 01.05.2018 р., підтримали позовну заяву, просили її задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача та третьої особи [PERSON] . Скребець О.М., який діє на підставі доручення № 01-10/302 від 11.02.2019 р. та договору про надання правничої допомоги від 03.10.2018 р., заперечував проти позову, вказував на те, що звільнення позивача відбулось у відповідності до вимог законодавства та просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи НАЗК - [PERSON] , який діє на підставі довіреності № 31/18 від 02.07.2018 р., пояснив, що позивач є викривачем та на підставі його повідомлень НАЗК провело перевірку можливих фактів порушення закону щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, за результатами якої рішення Національного агентства від 02.11.2018 р. № 2502 та № 2503 винесено припис про порушення вимог законодавства щодо етичної поведінки, запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, відносно в.о. Міністра охорони здоров`я Уляні Супрун та ректору Харківської медичної академії післядипломної освіти [PERSON] М. Зазначив, що НАЗК не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між звільненням позивача та повідомлення НАЗК про порушення Закону «Про запобігання корупції» посадовими особами ХМАПО. Просив суд прийняти рішення за наявними матеріалами справи. \~ \~ \~ \~ Представник третьої особи НАЗК - [PERSON] , яка діє на підставі довіреності № 38/18 від 10.08.2018 р., підтримала думку [PERSON] Суд, вислухавши доводи учасників справи та дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Згідно ч.4 ст.77\~ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 18.04.2016 р. між Харківською медичною академією післядипломної освіти в особі ректора Хвисюка О.М. та Діасамідзе Е.Д. було укладено контракт, відповідно до умов якого позивача призначено на посаду директора навчально-наукового інституту стоматології ХМАПО на строк з 18.04.2016 р. до 30.06.2021 р. (т. 1 а.с. 14). Наказом ректора Харківської медичної академії післядипломної освіти № 181-з «Про організацію роботи навчально-наукового інституту стоматології» від 21.04.2016 р. [PERSON] призначено директором навчально-наукового інституту стоматології, введено до складу ректорату ХМАПО та до складу Вченої ради ХМАПО (т. 1 а.с. 5). Разом з тим, [PERSON] працює професором кафедри ортопедичної стоматології та ортодонтії дорослих, на час звільнення за внутрішнім сумісництвом, на 0,5 ставки, згідно контракту з науково-педагогічним працівником ХМАПО від 18.04.2016 р. на період з 18.04.2016 р. по 30.06.2021 р. (т. 1 а.с. 99, т. 3 а.с. 170-174). Так, відповідно до статуту Харківської медичної академії післядипломної освіти, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я № 367 від 13.04.2016 р. та Положення про навчально-науковий інститут стоматології Харківської медичної академії післядипломної освіти, затвердженого Вченою Радою ХМАПО (наказ № 181 від 21.04.2016 р.) навчально-науковий інститут стоматології є структурним підрозділом академії, що не має статусу юридичної особи та здійснює свою діяльність в межах повноважень, делегованих ректором академії за всіма видами діяльності відповідно до Статуту академії (т. 2 а.с. 137-167, т. 3 а.с. 88-97). П. 5.6.1 положення про навчально-науковий інститут стоматології Харківської медичної академії післядипломної освіти передбачено, що права й обов`язки науково-педагогічних працівників, адміністративного, навчально-допоміжного персоналу визначаються правилами внутрішнього розпорядку, посадовими інструкціями, умовами колективного та трудових договорів (контрактів). Згідно з п. 4.2 вищевказаного контракту, укладеного сторонами, підставами для розірвання контракту є: закінчення строку його дії. При цьому керівник закладу освіти і працівник повинні за угодою сторін не пізніше, як за два місяці, визначитися у тому: контракт припиняє дію, контракт продовжується, контракт укладається на новий термін (п. 4.2.1 контракту); угода сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) (п. 4.2.2 контракту); ініціатива закладу освіти до закінчення строку дії контракту на умовах, передбачених законодавством (ст.ст. 40, 41 КЗпП України) (п. 4.2.3 контракту) (т. 1 а.с. 14). Згідно розділу 9 Положення про навчально-науковий інститут стоматології Харківської медичної академії післядипломної освіти, ліквідація і реорганізація навчально-наукового інституту стоматології здійснюється згідно чинного законодавства України. Реорганізація або припинення діяльності навчально-наукового інституту стоматології здійснюється наказом ректора академії на підставі рішення вченої ради академії та погодженням з МОЗ України. Наказом ректора Харківської медичної академії післядипломної освіти № 478-з від 30.11.2017 р. «Про ліквідацію навчально-наукового інституту стоматології ХМАПО», на підставі Закону України «Про вищу освіту, Закону України «Про освіту», Статуту ХМАПО, розділу 9 Положення про навчально-науковий інститут стоматології Харківської медичної академії післядипломної освіти, звернення трудових колективів кафедр стоматологічного профілю ХМАПО (протокол засідання трудових колективів кафедр стоматологічного профілю ХМАПО від 20.11.2017 р.), рішення Вченої Ради від 30.11.2017 р. (протокол № 9), визначено ліквідувати структурний підрозділ Харківської медичної академії післядипломної освіти Навчально-науковий інститут стоматології ХМАПО з 01.12.2017 р. (т. 1 а.с. 12-13). Відповідно до наказу ректора Харківської медичної академії післядипломної освіти № 480-з від 30.11.2017 р.«Про попередження про заплановане вивільнення» визначено виключення із штатного розкладу на 2018 рік посади директора навчально-наукового інституту стоматології ХМАПО, відділу кадрів наказано попередити до 05.12.2017 р. про заплановане дострокове розірвання контракту з науково-педагогічним працівником директором навчально-наукового інституту стоматології ХМАПО доц. [PERSON] , з яким останній ознайомився 06.12.2017 р., що підтверджується позивачем та його особистим підписом (т. 1 а.с. 7). Наказом ректора Харківської медичної академії післядипломної освіти № 61-З від 02.02.2018 р. «Про перенесення терміну звільнення» визначено день звільнення з посади директора навчально-наукового інституту стоматології ХМАПО, доц. [PERSON] [PERSON] наступний день після закінчення хвороби, що буде підтверджено належним чином оформленим листом непрацездатності (т. 1 а.с. 18). Наказом ректора Харківської медичної академії післядипломної освіти № 60-К від 16.04.2018 р. [PERSON] звільнено з посади директора навчально-наукового інституту стоматології, 16.04.2018 р. за п. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 6). Як вбачається з запису з трудової книжки [PERSON] . [NUMBER] № [NUMBER] , останній звільнений 16.04.2018 р. з посади директора навчально-наукового інституту стоматології у зв`язку з ліквідацією структурного підрозділу п. 1 ст. 40 КЗпП України (наказ № 60-К від 16.04.2018 р.) (т.1 а.с. 27-31). Відповідно до\~статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у\~статті 5-1 КЗпП України\~правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Із змісту наведеної норми убачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, зокрема: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. При цьому, вживані у зазначеному пункті поняття: «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів. За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України\~може бути ліквідація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи. Ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією юридичної особи. Ураховуючи зазначене, прийняте відповідачем рішення про ліквідацію навчально-наукового інституту стоматології, який є її структурним підрозділом, не можна розцінювати, як ліквідацію юридичної особи. Ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи із створенням або без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації або реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, лише на підставах скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами за умови дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України. У постанові від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 Верховний Суд України вказав, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Крім того, частиною другою\~статті 40 КЗпП України\~установлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з частинами першою та третьою статті\~49-2\~КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті\~49-2\~КЗпП\~України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Так, судом встановлено, що [PERSON] , в порушення ч. 1 ст. 49-2 КЗпП не був попереджений про\~майбутнє вивільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП та дострокове розірвання контракту, що також підтверджується результатами перевірки Головного Управлінням Держпраці у Харківській області. Крім того, суд приходить до висновку, що в порушення ч. 3 ст. 49-2 КЗпП, позивачу не було запропоновано іншу роботу. Як встановлено під час перевірки Головним Управлінням Держпраці у Харківській області, відповідачем не було запропоновано позивачу іншу роботу у зв`язку з тим, що позивач займає посаду професора кафедри ортопедичної стоматології та ортодонтії дорослих на 0,5 ставки, згідно контракту з науково-педагогічним працівником ХМАПО від 18.04.2016 р. на період з 18.04.2016 р. по 30.06.2021 р., а посада лаборанта не пропонувалась у зв`язку з тим, що позивач подав заяву на участь у конкурсі на заміщення посади декана хірургічного факультету. Крім того, Головним Управлінням Держпраці у Харківській області під час перевірки з`ясовано, що відповідно до наданої копії пропозиції, 25.04.2018 р. ректором академії запропоновано [PERSON] переведення на посаду професора кафедри ортопедичної стоматології та ортодонтії дорослих на 0,5 ставки (основна робота) з окладом по 19 тарифному розряду, від пропозиції та підпису щодо ознайомлення останній відмовився. (т. 1 а.с. 60-62, т. 3 а.с. 170-174). Посилання присутнього у судовому засіданні представника відповідача, що позивача неодноразово попереджували про наступне вивільнення та йому пропонувалася інша робота, а саме: посаду професора кафедри ортопедичної стоматології та ортодонтії дорослих, як основна робота, що підтверджується попередженням, листом про його направлення датованим 21.02.2018 р. та даними про направлення поштової кореспонденції позивачу 22.02.2018 р., не знайшли свого підтвердження. Так, суду не надано доказів попередження, а саме підпису позивача про ознайомлення, отримання позивачем листа з попередженням та що поштове відправлення від 22.02.2018 р. містило вказаний відповідачем зміст, оскільки як вбачається з матеріалів справи між сторонами велась постійна переписка. 06.11.2017 р. позивачем була подана заява на ім`я ректора ХМАПО про допущення його для участі у конкурсі на заміщення посади декана хірургічного факультету, від участі в якому 14.12.2017 р. він відмовився. Так, суд вважає, що подача позивачем заяви про участь у конкурсі, до винесення наказу про ліквідацію структурного підрозділу, та його відмова від участі в конкурсі, не свідчать про виконання відповідачем свого обов`язку щодо пропонування працівникові переведення на вакантну посаду. Відповідно до штатного розпису на 2017 рік, затвердженого 22.02.2017 р. заступником міністра охорони здоров`я України Ковтонюк П.А., та штатного розпису на 2018 рік, затвердженого 22.02.2018 р. заступником міністра охорони здоров`я України Ковтонюк П.А., штат Харківської медичної академії післядипломної освіти на 2017 рік складав 233 штатних одиниці та на 2018 рік складав 294,39 штатних одиниць. Наказом ректора ХМАПО № 478-з від 30.11.2017 р. заступнику ректора з економічних питань [PERSON] наказано внести відповідні зміни до штатного розпису ХМАПО з 01.12.2017 р., вивести зі штату розпису по спеціальному фонду посаду директора навчально-наукового інституту стоматології ХМАПО до 05.02.2018 р. Разом з тим, штатний розпис на 2018 рік, затверджений 22.02.2018 р. заступником міністра охорони здоров`я України Ковтонюк П [PERSON] , продовжував містити посаду директора навчально-наукового інституту стоматології та щелепно-лицевої хірургії. Згідно до переліку змін до штатного розпису ХМАПО на 2018 рік датованого квітнем 2018 року, затвердженого ректором ХМАПО Хвисюком О.М., посада директора навчально-наукового інституту стоматології відсутня, однак штат затверджено у кількості 294,39 штатних одиниць. Окрім цього, Статут Харківської медичної академії післядипломної освіти, який розташований на офіційному веб-сайті академії, на час прийняття рішення продовжує містити в числі структурних підрозділів й навчально-науковий інститут стоматології. Даний факт станом на 21.09.2018 р. також відображений в акті комісії Міністерства освіти та науки України «Про результати проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) за дотриманням вимог ліцензійних умов провадження освітньої діяльності у сфері вищої освіти та післядипломної освіти для осіб з вищою освітою ХМАПО» № 6/7-1-21 від 21.09.2018 р. (т. 2 а.с. 168-186). Відповідно до статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 від 22 червня 1982 року «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці. Стороною відповідача не надано документального підтвердження відсутності в ХМАПО з 30.11.2017 р. по 16.04.2018 р. вакантних посад, а також відмови позивача від переведення на іншу роботу. За змістом частини другої\~статті 21 КЗпП України\~працівник має право укладати поряд з основним трудовим договором інші трудові договори з одним або декількома роботодавцями, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін. Відповідно до статті 21 КЗпП України та пункту першого Постанови Кабінету Міністрів України «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» від 03 квітня 1993 року №245, що робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час. Згідно з пунктом 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року №43 сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у підприємця-фізичної особи. Разом з тим, надаючи оцінку встановленому під час перевірки Головним Управлінням Держпраці у Харківській області обґрунтуванню стороною відповідача причин не пропонування позивачу іншої роботи, зазначаючи, що останній продовжує працювати в ХМАПО на посаді професора за внутрішнім сумісництвом, суд приходить до висновку щодо порушення зі сторони відповідача вимогам діючого законодавства та звуження прав позивача, звільненого з основного місця роботи, оскільки на позивача розповсюджуються загальні підстави та загальний порядок звільнення визначений законодавством. Приймаючи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що роботодавець зобов`язаний був запропонувати працівникові переведення на вакантну посаду, а у разі відсутності такої, запропонувати йому всі наявні в ХМАПО вакансії, які з`явилися протягом всього періоду тримання процедури звільнення і які існували на день звільнення. За таких обставин очевидним є висновок про те, що під час звільнення позивача відповідачем не було дотримано вимог ст. 49-2 КЗпПУ та не виконано належним чином його обов`язок щодо працевлаштування працівника, оскільки не було запропоновано наявну в установі роботу (вакантну посаду), або роботу за відповідною професією чи спеціальністю, або іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач також посилалася на те, що при його звільненні відповідачем було порушено вимоги ст. 43 КЗпП України. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51\~КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40\~КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Трудове законодавство надає гарантії звільненим працівникам з підстав скорочення штату або чисельності працівників не тільки на працевлаштування.\~\~З огляду на те, що профспілки є представницькими органами працівників та зобов`язані здійснювати заходи щодо захисту їх прав трудове законодавство та законодавство про профспілки надає членам профспілок та членам виборчих органів профспілок додаткові гарантії проти незаконного звільнення за рішення роботодавця. Зокрема, відповідно до пункту 10 частини першої\~статті 38\~Закону України\~«Про професійні\~спілки,\~їх права\~та гарантії\~діяльності» виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору\~\~з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом. Ці гарантії реалізовано у статті 41 цього Закону, відповідно до якої Працівникам підприємств, установ або організацій, обраним до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень. Зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного органу, членами якого вони є. Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок). За положеннями частини першої статті 43 розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації),\~2-5,7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Гарантії проти незаконного звільнення членів виборчих органів профспілок зазначені у статті 252 КЗпП України. Так, згідно із частиною третьою статті 252\~КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок). Отже, законодавством встановлено додаткові гарантії проти незаконного звільнення за ініціативою працедавця для членів профспілкових органів та членів виборчих органів профспілок, дотримання яких повинно встановлюватись судами при розгляді позовів таких осіб щодо незаконного звільнення. Частинами 3,4\~статті 41\~Закону України\~«Про професійні\~спілки,\~їх права\~та гарантії\~діяльності» передбачено,\~що звільнення\~членів виборного\~профспілкового органу\~підприємства,\~установи,\~організації (у\~тому числі\~структурних підрозділів),\~його керівників,\~профспілкового представника\~(там,\~де не\~обирається виборний\~орган профспілки),\~крім додержання\~загального порядку,\~допускається за\~наявності попередньої\~згоди виборного\~органу,\~членами якого\~вони є,\~а також\~вищестоящого виборного\~органу цієї\~профспілки (об`єднання\~профспілок). Звільнення з ініціативи роботодавця працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення терміну, на який він обирався, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законодавством передбачена можливість звільнення з роботи чи зі служби. Така гарантія не надається працівникам у разі дострокового припинення повноважень у цих органах у зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків або за власним бажанням, за винятком випадків, коли це обумовлено станом здоров`я. Так, [PERSON] Елгужда [PERSON] є членом Первинної профспілкової організації ХМАПО та членом профспілкового комітету ХМАПО, що підтверджується довідкою Первинної профспілкової організації Харківської медичної академії післядипломної освіти від 27.09.2018 р. (т. 1 а.с. 147). Згідно до листа Об`єднання профспілок Харківської області від 12.11.2018 р., на підставі звернення позивача щодо порушення трудового законодавства ХМАПО, об`єднанням профспілок Харківської області проведено перевірку, в ході якої було встановлено порушення адміністрацією ХМАПО під час звільнення позивача ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України попереджено про наступне звільнення позивача пізніше, ч. 3 ст. 49 КЗпП України не запропоновано працівнику іншу роботу, ч. 3 ст. 252 КЗпП України, тобто адміністрація ХМАПО не зверталася із поданням про дачу згоди на звільнення до Харківської обласної організації Профспілки працівників охорони здоров`я України (т. 2 а.с. 198-199). Відповідно до протоколу засідання профкому первинної профспілкової організації Харківська медична академія післядипломної освіти від 06.12.2017 р., при розгляді колективного звернення колективу ННІС та ЩЛХ ХМАПО та співробітників кафедри ортопедичної стоматології та ортодонтії дорослих було постановлено: звернутися до адміністрації з клопотанням щодо оптимального використання приміщень та обладнання ННІС та ЩЛХ ХМАПО та зберігання робочих місць співробітників кафедри ортопедичної стоматології та ортодонтії дорослих за адресою Салтівське шосе, буд. 268; здійснювати громадський контроль дотримання законодавства про працю щодо осіб, які вивільнюються при ліквідації ННІС та ЩЛХ ХМАПО (Діасамідзе, Рапота, Гончаренко) (т. 3 а.с. 109-113). Так, суд не погоджується з доводами представника відповідача, що зазначений вище протокол містить згоду профспілки щодо звільнення позивача за зверненням ректора ХМАПО та зазначені доводи спростовуються змістом протоколу, а також суперечать вимогами ст. 43 КЗпП України щодо порядку звернення з обґрунтованим письмовим поданням власника або уповноваженим ним органом про розірвання трудового договору з працівником, оскільки вказаний протокол, як і матеріали справи, не містять доказів такого звернення з поданням ректора ХМАПО або уповноваженого ним органу до профспілкового комітету ХМАПО або Харківської обласної організації профспілки працівників охорони здоров`я України. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.02.2019 р. було запитано згоду первинної профспілкової організації Харківська медична академія післядипломної освіти та Харківської обласної організації профспілки працівників охорони здоров`я України на звільнення директора навчально-наукового інституту стоматології [PERSON] за п. 1 ст. 40 КЗпП України. 04.03.2019 р. на виконання ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від\~\~05.02.2019 року надійшов витяг з протоколу засідання профкому первинної профспілкової організації Харківська медична академія післядипломної освіти від 25.02.2019 р., яка постановила: надати згоду на звільнення директора навчально-наукового інституту стоматології ХМАПО [PERSON] за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією структурного підрозділу ХМАПО навчально-наукового інститут стоматології ХМАПО (т. 3 а.с.177-183). Разом з тим, 04.03.2019 р. на виконання ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від\~\~05.02.2019 року надійшла постанова Харківської обласної організації профспілки працівників охорони здоров`я України від 27.02.2019 р. № П-24 згідно якої, постановлено направити до Фрунзенського районного суду м. Харкова цю постанову Президії обласного комітету Харківської обласної організації профспілки працівників охорони здоров`я України. Відповідно до змісту постанови, президія дійшла висновку про наявність допущених адміністрацією ХМАПО порушень чинного законодавства України про працю ч. 3 ст. 22, ч. 3 ст. 41 Закону України «Про профспілки, їх права та гарантії діяльності», ч. 2 ст. 49-4, ст. 29-2, ст. 43 та ст. 252 КЗпП України, адміністрацією ХМАПО подання про надання попередньої згоди на звільнення [PERSON] до профспілкового комітету ХМАПО та обласного комітету ХООППОЗУ, оскільки [PERSON] був членом профспілкового комітету, надано не було та як наслідок [PERSON] було звільнено з посади без одержання попередньої згоди як профспілкового комітету ХМАПО, так і вищестоящого виборного органу обласного комітету ХООППОЗУ. Члени Президії зазначили, що [PERSON] з 12.12.2018 р. був виключений зі складу профспілкового комітету ХМАПО рішенням профспілкової конференції ХМАПО відповідно до ст. 33 Статуту Профспілки та вважають, що чинним законодавством України не передбачено надання згоди (або відмови у наданні згоди) вищестоящим виборним органом Профспілки після звільнення працівника без отримання в установленому порядку попередньої згоди виборного органу Профспілки, членом якої є працівник (т. 3 а.с. 161-164). Відповідно до листів Головного Управління Держпраці у Харківській області від 14.12.2018 р. та від 31.05.2018 р., під час інспекційного відвідування ХМАПО Головним Управлінням Держпраці у Харківській області було встановлено ряд порушень, в тому числі ст. 43 КЗпП України, а саме: розірвання трудового договору з [PERSON] проведено без попередньої згоди виборного органу, первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (т. 1 а.с. 60-62, т.3 а.с. 170-174). 31.05.2018 р. Головним Управлінням Держпраці у Харківській області складено акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ХК0339/303/НП/АВ, яким зафіксовано порушення ХМАПО при звільненні [PERSON] ст.ст. 43, 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України та 14.06.2018 р. на підставі вищевказаного акту інспекційного відвідування Головним Управлінням Держпраці у Харківській області винесено постанову № ХК0339/30НП/АВ/П/ПТ/ІП-ФС про накладення штрафу на ХМАПО у розмірі 3723 грн. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.11.2018 р. у задоволенні позову Харківської медичної академії післядипломної освіти до Головного управління Держпраці у Харківській області про скасування постанови № ХК0339/30НП/АВ/П/ПТ/ІП-ФС від 14.06.2018 р. відмовлено та постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 15.04.2019 р. рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.11.2018 р. залишено без змін (т. 4 а.с. 26-32). З огляду на вказані вище обставини, законодавча вимога щодо отримання згоди від профспілкового комітету первинної профспілкового організації Харківської медичної академії післядипломної освіти виконана, що в свою чергу спростовує твердження сторони позивача з даного приводу. При цьому, суд погоджується з доводами позивача щодо порушення зі сторони відповідача вимог ст. 43 КЗпП України та розірвання трудового договору з [PERSON] проведено без попередньої згоди з Харківською обласною організацією профспілки працівників охорони здоров`я України, оскільки позивач до 12.12.2018 р. був членом профспілкового комітету ХМАПО. Відповідно до ч. 1\~ст. 235 КЗпП України\~у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями\~статті 43\~Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235\~КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі підлягають задоволенню. Згідно з частиною другою\~статті 235 КЗпП\~України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У зв`язку із визнанням незаконним звільнення [PERSON] , на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 квітня 2018 року по день винесення рішення 29 травня 2019 року. В пункті 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~роз`яснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. З урахуванням пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100\~(далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). У абзацах 4, 6 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100\~зазначено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник\~\~не працював,\~\~середня\~\~заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за\~\~попередні\~\~два\~\~місяці\~\~роботи. \~ \~ \~ \~Абзацом 2 п. 4 розділу 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. З огляду на те, що [PERSON] в період з 31.01.2018 р. по 14.04.2018 р. (т. 2 а.с. 114-118) перебував на лікарняному,\~\~судом враховуються приписи Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100\~та при обчисленні середньої заробітної плати беруться попередні два місяці роботи, а саме грудень 2017 року та листопад 2017 року. Згідно довідки ХМАПО № 213 від 14.05.2019 року [PERSON] за основним місцем роботи на посаді директора навчально-наукового інституту стоматології, у грудні 2017 року відпрацьовано 19 робочих днів та йому нараховано 10740,35 грн. заробітної плати, а в листопаді 2017 року відпрацьовано 20 робочі дні й нараховано 18659,72 грн. заробітної плати. Відповідно, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 753,84\~грн (10740,35 грн. + 18659,72 грн.) /(19+20=39) робочих днів). Період вимушеного прогулу [PERSON] з\~\~16 квітня 2018 року\~\~по\~\~29 травня 2019 року складає 280 робочих днів (з 16 квітня 2018 року по 31 грудня 2018 року 179 робочих днів, з 1 січня 2019 року по 29 травня 2019 року 101 робочих днів). Згідно Постанови Кабінету Міністрів № 36 від 23.01.2019 р., підвищено з 1 січня 2019 р. на 11 відсотків посадові оклади науково-педагогічних працівників закладів вищої освіти державної та комунальної форми власності,\~перелік посад яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 р. № 963 Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників (Офіційний вісник України, 2000 р., № 24, ст. 1015; 2004 р., № 2, ст. 58; 2007 р., № 8, ст. 301; 2018 р., № 57, ст. 1993). Тлумачення частини другої\~статті 235 КЗпП, пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, свідчить, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. При цьому, якщо за період від часу звільнення працівника до часу поновлення його на роботі підприємство здійснювало підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів, при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу заробітна плата працівника підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів. Вказаний вище перелік посад, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 р. № 963 «Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників» включає в себе й посаду керівника навчально-наукового інституту у складі вищого навчального закладу IV рівня акредитації, який відповідно до Статуту має ХМАПО. За змістом пункту 10 Порядку, обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.\~\~ Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати в розрахунковому періоді за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів від 30.08.2002 р. № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», штатного розпису ХМАПО на 2018 рік, [PERSON] , перебуваючи на посаді директора навчально-наукового інституту стоматології ХМАПО мав 21 тарифний розряд, коефіцієнт підвищення за яким складає 3,85 (т.2 а.с.133). Таким чином,\~суд приходить\~до висновку,\~щосередній\~заробіток за\~час вимушеного\~прогулу позивача\~підлягає коригуванню\~на коефіцієнт\~підвищення тарифних\~ставок і\~посадових окладів \~ \~ \~ \~Згідно штатного розкладу ХМАПО на 2017 рік посадовий оклад позивача складав 6160 грн., штатного розкладу ХМАПО на 2018 рік посадовий оклад позивача складав 6784 грн. Порядок визначення посадових окладів розраховують множенням окладу (ставки) працівника 1-го тарифного розряду (2018 р. -1762 грн.), (2019 р. - 1921 грн.) на відповідний тарифний коефіцієнт (1762х3,85=6784), (1921х3,85=7395). Таким чином, посадовий оклад за 21 розрядом станом на 01.01.2018 р. дорівнює 6784 грн., на 01.01.2019 р. дорівнює 7396 грн. Коефіцієнт коригування визначається шляхом ділення - 2018 рік (6784 грн.:6160 грн. = 1,1), 2019 рік (7396 грн.:6784 грн.=1,09). Внаслідок чого відкоригований середньоденний заробіток позивача повинно бути встановлено: з 16 квітня 2018 року по 31 грудня 2018 року 829,22 грн. (середньоденна заробітна плата 753,84 грн. х коефіцієнт підвищення 1,1), з 1 січня 2019 року по 29 травня 2019 року 903,85 (середньоденна заробітна плата 829,22 грн. х коефіцієнт підвищення 1,09). Отже сума заробітної плати за час вимушеного прогулу складає 211 075 грн. 20 коп. ((829,22 грн. х 179 днів)+(903,85 грн. х 101 день). Дана сума підлягає стягненню з відповідача. При цьому суд вважає необхідним стягнути середній заробіток за весь час розгляду справи, оскільки справа розглядалась більше року не з вини [PERSON] В матералах справи відсутні дані щодо фінансової неможливості відповідача виплатити позивачу середній заробіток з час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнту коригування. Щодо вимог позивача про стягення з відповідача компенсації у розмірі шестимісячного середнього заробітку та поновлення його на роботі, у зв`язку із звільненням його з причин здійснення ним повідомлення про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції», суд не вбачає підстав для їх задоволення. Судом встановлено, що позивач неодноразово звертався з заявами до Національного агентства з питань запобігання корупції, щодо можливих порушень деякими посадовими особами Харківської медичної академії післядипломної освіти вимог ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції». На підставі повідомлення [PERSON] Національне агентство провело перевірку можливих фактів порушення вимог закону щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, за результатами якої рішенням НАЗК від 02 листопада 2018 року № 2502 та № 2503 винесено приписи про порушення вимог законодавства щодо етичної поведінки, запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, інших вимог та обмежень, передбачених Законом, відповідно в.о. Міністра охорони здоров`я [PERSON] Супрун та ректору Харківської медичної академії післядипломної освіти [PERSON] О.М. Відповідно до частин 1, 3\~статті 53 Закону України «Про запобігання корупції»\~особа, яка надає допомогу в запобіганні і протидії корупції (викривач), - особа, яка за наявності обґрунтованого переконання, що інформація є достовірною, повідомляє про порушення вимог цього Закону іншою особою. Особа або член її сім`ї не може бути звільнена чи примушена до звільнення, притягнута до дисциплінарної відповідальності чи піддана з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог цього\~Закону\~іншою особою. Так, представником НАЗК зазначено, що [PERSON] є викривачем. Проте матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу того, що звільнення позивача пов`язане з його повідомленням про порушення посадовими особами ХМАПО Закону України «Про запобігання корупції». Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання причиною звільнення [PERSON] повідомлення НАЗК про порушення посадовими особами ХМАПО закону та стягнення компенсації в розмірі шестимісячного середнього заробітку. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача та третьої особи [PERSON] солідарно у розмірі 200\~000 грн, а саме: 100\~000 грн. з кожного, суд вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню. Так, встановлено факт порушення трудових прав [PERSON] незаконним його звільненням, що на думку суду спричинило моральні переживання позивача через неправомірність дій роботодавця. Згідно ст.ст. \~23, 1167 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи ту обставину, що відповідачем було порушено трудові права позивача у зв`язку із незаконним звільненням, через що, був порушений його звичайний ритм життя та певні душевні хвилювання, в тому числі із необхідністю вдатись до судового захисту своїх порушених прав та необхідністю доведення перед судом правомірності своїх вимог, суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача на користь [PERSON] підлягає моральна шкода у розмірі\~\~10 000 грн.,\~з урахуванням характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Вимоги ж позивача щодо стягення моральної шкоди з третьої особи [PERSON] не знайшли свого підтвердження та задоволенню не підлягають. Щодо стягнення суми витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Право на професійну правничу допомогу гарантовано\~статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. \~ \~ \~ \~Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. \~ \~ \~ \~Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої\~статті 133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. \~ \~ \~ \~Згідно положень частин першої статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. \~ \~ \~ \~Частинами 3, 4 статті 137 ЦПК України, передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. \~ \~ \~ \~Частиною восьмою\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 20 листопада 2018 року позивач подавав до суду уточнену позовну заявою, в якої просив суд стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 28 000 грн. \~ \~ \~ \~На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу [PERSON] подав суду: договір про надання правничої (правової) допомоги від 01.05.2018 року; квитанцію до акту виконаних робіт № 1 від 20.11.2018 року. \~ \~ \~ \~З матеріалів справи вбачається, що договір про надання правової допомоги F 001 від 01.05.2018 року, укладений між адвокатом [PERSON] та [PERSON] Джемаловичем (том 2 а. с. 126). \~ \~ \~ \~Відповідно до умов пункту 1 вказаного договору адвокат бере зобов`язання надати клієнту правничу (правову) допомогу, а клієнт бере зобов`язання надати необхідну для цього інформацію, сплатити гонорар за дії адвоката та фактичні видатки, пов`язані з виконанням договору. Згідно з пунктом 2.1 вказаного договору предметом, якого є всі види адвокатської діяльності. Пунктом 3 договору передбачена погодинна оплата правничої (правової)допомоги. \~ \~ \~ \~Згідно копії квитанції до акту виконаних робіт № 1 від 20.11.2018 року, [PERSON] сплатив, а [PERSON] отримав оплату витрат на правову допомогу в розмірі 28000 грн. (том 2 а. с. 127). \~ \~ \~ \~Аналізуючи надані позивачем до суду докази, підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, судом не вбачається належного підтвердження, визначення фактичного обсягу наданих адвокатом послуг з правової допомоги (актів наданих послуг, актів виконаних робіт та ін.), обґрунтованого детального опису стосовно виконаних робіт та їх вартості, що сплачена, кількості часу витраченого адвокатом для виконання відповідних дій (надання послуг). Згідно договору, за надання правової допомоги передбачена погодинна оплата, однак її розмір не зазначено. Разом з тим, відсутні належні документи, що свідчать про оплату гонорару пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанції до прибуткового касового ордеру, платіжного доручення з відміткою банку або іншій банківський документ, касові чеки та ін..). \~ \~ \~ \~При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі\~статті 41\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95)\~зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. \~ \~ \~ \~Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами понесення витрат на правничу допомогу, таким чином відсутні підстави для задоволення вимоги в цій частині. Згідно з положень\~ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати в межах суми за один місяць підлягає негайному виконанню. \~ \~ \~ \~Відповідно п. 1 ч.1\~ст.\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Статтею 141 ЦПК України\~передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, враховуючи, що позивач [PERSON] від сплати судового збору звільнений на підставі п. 1 ч.1\~ст.\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» й те, що позивні вимоги судом задоволені частково, суд доходить до висновку про те, що судові витрати по сплаті судового збору за подання позову до суду, а саме за чотири немайнові вимоги, дві з яких задоволені в повному обсязі (704,80 грн. х 2 = 1409,60 грн.), а дві вимоги пропорційно розміру задоволених позовних вимог - 725,25 грн., слід стягнути з відповідача на користь держави, в розмірі 2134,85 грн.

Outcome: partial