Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку за зазначеною адресою. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є власником спірної квартири на підстав договору купівлі-продажу квартири від 28.04.2012 року, укладеного із [PERSON] Зазначив, що до моменту набуття права власності на цю квартиру, за заявою попереднього власника, в ній був зареєстрований відповідач, хоча не проживав та на день подання позову не проживає в квартирі. Речей останнього в ній немає, за комунальні послуги не сплачує. Оскільки, реєстрація [PERSON] в квартирі, позбавляє його права повною мірою здійснювати правомочності власника, просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування квартирою та зняти останнього з реєстраційного обліку. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просять позо задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що між ним та попереднім власником квартири було укладено договір житлового найму, проте [PERSON], попередній власник, продала квартиру позивачеві та змінила ключі від вхідних дверей до неї, а тому він з 22.12.2012 року не користуватися квартирою, його речей в ній дійсно немає, за комунальні послуги він не сплачує. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] Третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, заяви про розгляд справи за їхньої відсутності не подав, про причини неявки не повідомив, а тому суд приходить до переконання про можливість проведення розгляду справи за його відсутності. Заслухавши пояснення позивача та його представника, а також відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, та не оспорюється сторонами, що відповідачу [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 квітня 2012 року, належить квартира [ADDRESS] /а.с.7/, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.05.2012 року /а.с.8/. На підставі нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 28.03.2005 року №2409 [PERSON] було надано згоду на тимчасову реєстрацію строком на три роки у квартирі [ADDRESS] /а.с.9/. Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку № 2674 від 17.11.2014 року у вказаній квартирі, зареєстрований позивач [PERSON], малолітній син позивача - [PERSON] /а.с.11/ та відповідач [PERSON] /а.с.12/. Відповідно до ч. 1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається майном на свій розсуд. Крім цього, згідно з ч. 1 ст.383 та ст.391 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.03.2015 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Апеляційного суду Львівської області від 04.11.2014 року скасовано, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04.09.2013 року, яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення - відмовлено за безпідставністю позовних вимог, залишено в силі. Як вбачається з матеріалів справи, а саме зазначеного вище рішення суду касаційної інстанції, посилання [PERSON] на те, що між ним та [PERSON] було укладено договір найму спірної квартири не знайшли свого підтвердження. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Заявляючи вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом на підставі ст.98 ЖК України, позивач стверджує, що відповідач був тимчасовим жильцем. Відповідно до ч.3 ст.98 ЖК України тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Разом з тим, посилання позивача на таку норму матеріального права з огляду на наведені вище обставини справи, є суперечливою та взаємовиключною позицією. Крім цього, спірна квартира має одну кімнату, житловою площею 16,9 кв.м, що є підставою неможливості поселення в ній тимчасового мешканця у силі ч.2 ст.98 ЖК України. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного та враховуючи, що під час розгляду справи позивачем суду не було надано доказів у підтвердження проживання [PERSON] у спірній квартирі, у тому числі і у якості тимчасово мешканця у розумінні ст.98 ЖК України, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову із підстав зазначених у позові слід відмовити.

Outcome: dismissed