Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/12 частину квартири [ADDRESS]. В позові зазначив, що право на ? частину квартири набула його дружина [PERSON], чия смерть сталася 18 січня 2012 року. Право на ? частину квартири належить і позивачеві; воно набуте подружжям в процесі приватизації житла. Після смерті дружини він і інший спадкоємець померлої першої черги за законом третя особа в справі [PERSON], - який доводився спадкодавцеві сином, звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, отримавши свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частину спадкового майна. Зазначена частка обчислена з урахуванням ще одного спадкоємця першої черги за законом відповідача в справі, хоча він дій з прийняття спадщини не вчиняв. Так як частка, право на отримання якої в спадщину відповідач не реалізував, становить 1/6 частину квартири, позивачу як одному з двох спадкоємців, що прийняли спадщину, належить 1/12 частина житла. В судовому засіданні представник відповідача підтримала вимоги позову. Просить про його задоволення. Зауважила на тому, що здійснення права на спадкування в силу ст. 1268 ЦК України залежить не від реєстрації особи за однією адресою із спадкодавцем, а від фактичного проживання разом із спадкодавцем на час прийняття спадщини. Так як відповідач в 2005 році залишив спірну квартиру і з того часу ніколи не проживав в ній, він не вважається таким, що прийняв спадщину. Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце вирішення спору, до суду не зявився, надавши письмове звернення, яке містить заперечення проти задоволення позову і прохання про вирішення справи у його відсутність. За згаданих обставин суд у відповідності до ст. ст. 158, 169 ЦПК України знаходить за можливе розглядати справу без участі відповідача. Третя особа [PERSON] суду пояснив, що позивач доводиться йому батьком, а відповідач рідним братом. Відповідач після тривалої відсутності в м. Запоріжжі повернувся додому в 2002 році і оселився у батьків в квартирі № 4 по вул. Цитрусовій в м. Запоріжжі, де прожив кілька місяців, після чого залишив це житло, створивши сімю. Згодом він набув власну квартиру, показувати яку родичам відмовився через конфлікт з батьком. Позивач як батько неодноразово закликав відповідача піти разом з позивачем і третьою особою до нотаріальної контори після смерті матері, проте відповідач категорично відмовився від вчинення цих дій, пославшись на те, що це йому не потрібно. З письмових заперечень відповідача випливає, що він постійно зареєстрований у спадковій квартирі, у тому числі і на час відкриття спадщини, а це означає, що він вважається таким, що прийняв спадщину в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Саме це повідомила йому консультант в нотаріальній конторі, пояснивши, що за вказаних обставин він може подати заяву про прийняття спадщину у будь-який час. І так як у встановлений законом шестимісячний строк після смерті матері він не подавав і заяви про відмову від спадщини, він вважається таким, що прийняв її. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків [PERSON], [PERSON], зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, з наступних міркувань. Судом встановлено, що позивач є чоловіком [PERSON], чия смерть сталася 18 січня 2012 року (а. с. 6). [PERSON] за життя набула право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло (а. с. 8). Іншим учасником права спільної власності є позивач в справі. Як випливає з матеріалів спадкової справи, після смерті [PERSON] 14 грудня 2012 року до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися позивач і третя особа (а. с. 40-41). Зазначені особи отримали свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.03.2013 року на 1/3 частку у спадщині (а. с. 68-73). Свідоцтво про право на спадщину відповідачу не видано. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. За змістом ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Так як ані законом, ані договорами не встановлено право спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] на квартиру [ADDRESS], суд доходить висновку, що власність зазначених осіб на згадане житло вважається спільною частковою власністю, частки учасників якої є рівними і становлять ? частину квартири. Саме такий розмір частки в праві спільної власності на квартиру, яка власне і становить обсяг спадкового майна, визначений в свідоцтві про право на спадщину. За змістом ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В силу ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Виходячи з викладеного позивач, який фактично проживав із спадкодавцем на час її смерті, а до того ж звернувся до нотаріальної контори, а також третя особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, вважаються такими, що прийняли спадщину. Між тим відповідач, який з 2005 року не мешкає разом із спадкодавцем, з чим погоджуються всі особи, які беруть участь у справі, а також підтверджують допитані судом свідки, дій щодо прийняття спадщини не вчинив, тобто не звернувся у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. У звязку з викладеним суд доходить висновку, що він не здійснив право на спадкування. Оцінюючи твердження відповідача, викладені в його письмових запереченнях (а. с. 37), суд виходить з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. За розясненнями, що містяться в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» N 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року за змістом норм статей 1268 - 1269 ЦК порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Так, відповідно до частин 3, 4 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. Виходячи з наведених положень цивільного законодавства і розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, прийняття спадщини визначається не фактом перебування на реєстраційному обліку разом із спадкодавцем, що само по собі не породжує цивільних прав, а фактом спільного проживання, що прямо випливає із значення дієслова проживати. Саме спільне проживання із спадкодавцем і є способом прийняття спадщини, коли спадкоємець, що продовжує мешкати в тому ж житлі, де проживав разом із спадкодавцем на момент смерті, вчиняє дії, які дають всі підстави вважати, що спадкоємець відноситься до спадкового майна як до свого власного. У звязку з викладеним суд, констатуючи те, що відповідач не здійснив право на спадкування, разом з тим позивач є таким, що прийняв спадщину, знаходить за можливе застосувати обраний позивачем спосіб захисту права і визнати за ним право власності на частку спадкового майна, яка не прийнята після смерті спадкодавця.

Outcome: approved