Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення грошової компенсації за його 1/2 частку у спадщині, в якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію вартості його 1/2 частки у спадщині, а саме - 1/2 частки автомобіля марки «ВАЗ-2107» 1995 року випуску д.н.з. [NUMBER] , що становить 14895 гривень, та 1/2 частки автомобільного причепу ПГМФ 8302, 2010 року випуску д.н.з. [NUMBER] , що становить 4957 гривень, всього 19852 гривень, також просив стягнути на його користь з відповідача судові витрати по справі, а також витрати за проведення авто товарознавчої експертизи. Свої вимоги мотивував тим, що [INFO] у селі Миронівка Ямпільського району Вінницької області помер батько [PERSON] . Відповідач являється його рідним братом. Після смерті батька відкрилася спадщина, в тім числі на автомобіль марки «ВАЗ-2107» 1995 року випуску бежевого кольору д.н.з. [NUMBER] та автомобільний причіп [NUMBER] , 2010 року випуску, синього кольору, д.н.з. [NUMBER] , які відповідач самовільно забрав собі із документами на ТЗ, для власного користування та по сьогоднішній день продовжує користуватися цими транспортними засобами на власний розсуд. Протягом шести місяців після смерті батька він із відповідачем зверталися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини за законом. 05.09.2019 рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області, яке набрало законної сили 18.11.2019, за ним визнано право власності на 1/2 частку автомобіля марки «ВАЗ-2107» 1995 року випуску бежевого кольору д.н.з. [NUMBER] та на 1/2 частку автомобільного причепа [NUMBER] , 2010 року випуску, синього кольору, д.н.з. [NUMBER] , які до дня смерті належали батькові. Він з відповідачем перебуває у неприязних стосунках, однак усно звертався до останнього про компенсацію його 1/2 частки та залишення за відповідачем у власності автомобіля та причепа, останній давав відмову, заперечуючи факт користування ним автомобілем та причепом. 12.02.2020 він звернувся із заявою про оголошення в розшук ТЗ до ГУНП у Вінницькій області. Поліцейський [PERSON] , який проводив перевірку його заяви, його повідомив усному порядку, що автомобіль марки «ВАЗ-2107» 1995 року випуску бежевого кольору д.н.з. [NUMBER] знаходиться у користуванні відповідача, і останній показував йому документи на автомобіль. Вищеперераховані транспортні засоби є неподільними і виділити їх в натурі фізично не представляється можливим. Спільне користування транспортними засобами також є неможливим через неприязні відносини з відповідачем. Враховуючи те, що відповідач відмовляється і не бажає вирішити даний спір у добровільному порядку, тому він вимушений звернутися до суду із цим позовом захищаючи свої права та інтереси. Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області №153/480/20 від 13.05.2020 по вказаній справі було призначено товарознавчу експертизу. Проведення експертизи відбулося 12.06.2020, про що у матеріалах справи міститься відповідний висновок. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну предмета позову підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити. Представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву завхід.№4402 від 28.07.2020, в якій просив справу розглянути у його відсутність, так як він не має змоги бути присутнім у судовому засіданні у зв`язку із перебуванням у щорічній відпустці з 03.08.2020 по 31.08.2020. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. 07.05.2020 за вхід.№2852 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній вказав, що автомобіль марки ВАЗ 2107, 1995 року випуску, бежевого кольору, д.н.з. [NUMBER] дійсно успадкований по 1/2 між ним та позивачем. Він не знає яка його вартість на сьогоднішній день, але ціна яку зазначив позивач немає нічого спільного з їхнім автомобілем. Позивач надав з Інтернету майже новий автомобіль, який не зіпсований. Їхній автомобіль має зовсім інший вигляд, на його думку ринкова вартість автомобіля може складати не більше 20-22 тисяч гривень. Автомобільного причепу він ніколи не бачив і про його місце знаходження йому нічого невідомо. Автомобільного причепа він у спадщину не приймав, а тому просить позовну вимогу у цій частині зняти з розгляду. Просить позовні вимоги позивача задовольнити частково. 20.05.2020 за вхід.№3061 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що він заперечує дійсність викладених у відзиві обставин з приводу того, що відповідач вказує на незадовільний стан автомобіля та те, що він ніколи не бачив причепа, у спадщину причепа не приймав, та йому невідомо де причеп та документи до нього. Спірний автомобіль щоденно експлуатується відповідачем з того часу як помер батько. Автомобіль в гарному стані, не ржавий, без дефектів, не побитий. Відповідач навмисно вказує у відзиві на поганий стан автомобіля щоб зменшити його вартість. Така позиція відповідача спростовується матеріалами перевірки проведеної працівниками поліції за його заявою про оголошення в розшук ТЗ, які витребувані судом за його клопотанням. Відповідач у поясненнях, які давав поліцейським зізнався, що причіп після смерті батька він забрав собі і продав його іншій особі. Просив суд не брати до уваги обставини, які зазначені у відзиві. Заяви, клопотання: клопотання позивача про витребування доказів від 03.04.2020 (а.с.17); клопотання позивача про призначення авто товарознавчої експертизи від 03.04.2020 (а.с.18); заява про забезпечення позову від 03.04.2020 (а.с.26); заява позивача про ознайомлення з матеріалами справи від 22.04.2020 (а.с.75); клопотання позивача про приєднання до справи письмового доказу від 24.04.2020 (а.с.77); відзив від 07.05.2020 (а.с.118-119); заява відповідача про відкладення розгляду справи від 12.05.2020 (а.с.120); клопотання позивача про призначення товарознавчої експертизи (а.с.121); заява позивача про розгляд клопотання про призначення експертизи у його відсутність (а.с.122); відповідь на відзив (а.с.131); заява представника позивача на ознайомлення із матеріалами експертизи (а.с.151); заява позивача про зміну предмета позову (а.с.158); заява представника позивача про розгляд справи у його відсутність (а.с.172). Інші процесуальні дії у справі: забезпечення позову (а.с.40-48); відкриття провадження у справі та призначення підготовчого засідання (а.с.57-60); витребування доказів (а.с.62-65); призначення авто товарознавчої експертизи, зупинення підготовчого провадження у справі (а.с.124-128); поновлення провадження у справі та призначення підготовчого засідання (а.с.149-150); відкладення підготовчого засідання (а.с.155-156); закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (а.с.168-170). Судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі - копії паспорта громадянина України (а.с.3-4) судом встановлено, що позивач народився [INFO] у селі Миронівка Ямпільського району Вінницької області, де і зареєстрований. Із копії рішення Ямпільського районного суду Вінницької області №153/774/19 від 05.09.2020, яке набрало законної сили 18.11.2019, (а.с.5-9) судом встановлено, що позивачем визнано право власності на 1/2 частку автомобіля марки «ВАЗ 2107» 1995 року випуску бежевого кольору д.н.з. [NUMBER] та на 1/2 частку автомобільного причепа [NUMBER] , 2010 року випуску, синього кольору, д.н.з. [NUMBER] , які до дня смерті належали батькові. Із копії повідомлення начальника Територіального сервісного центру №0543 від 26.06.2019 (а.с.10) та копій Облікових карток приватного ТЗ (а.с.11-12) судом встановлено, що станом на 26.06.2019 за [PERSON] , який є батьком сторін зареєстровані автомобіль марки ВАЗ 2107, 1995 року випуску, бежевого кольору, д.н.з. [NUMBER] та автомобільний причеп ПГМФ 8302, 2010 року випуску, синього кольору, д.н.з. [NUMBER] . Судом також встановлено, що позивач звертався до ГУНП у Вінницькій області з проханням оголосити в розшук автомобіль марки ВАЗ 2107, 1995 року випуску, бежевого кольору, д.н.з. [NUMBER] та автомобільний причеп ПГМФ 8302, 2010 року випуску, синього кольору, д.н.з. [NUMBER] , так як йому невідоме місцезнаходження цих транспортних засобів, що підтверджується заявою від 12.02.2020 (а.с.14). Із відповіді начальника Ямпільського ВП Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області від 20.03.2020 (а.с.15) та матеріалів перевірки по заяві [PERSON] (а.с.81-96) судом встановлено, що за результатами розгляду заяви позивача щодо невиконання рішення Ямпільського районного суду щодо розподілу майна після смерті [PERSON] ознаки адміністративного та кримінального правопорушення відсутні та вбачаються ознаки цивільно-правових відносин. Із письмових пояснень (а.с.93 на звороті) даних [PERSON] судом встановлено, що спірний автомобіль та причіп після смерті батька залишилися у його користуванні, і знаходяться у нього. Із фотознімків (а.с.78-79) судом встановлено, що у гаражному приміщенні та біля нього знаходиться автомобіль марки ВАЗ 2107 д.н.з. [NUMBER] та автомобільний причеп синього кольору, д.н.з. [NUMBER] . Із копії Спадкової справи №73/2018 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.102-117) судом встановлено, що позивач є власником 1/2 частки автомобіля марки ВАЗ 2107 д.н.з. [NUMBER] . Відповідачу видано Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку майна. Із висновку експерта №152 від 12.06.2020 (а.с.136-147) судом встановлено, що середньо ринкова вартість аналогічного автомобіля марки ВАЗ 2107, 1995 року випуску, тип кузова «легковий седан - В», у технічно справному стані, станом на момент проведення експертизи, а саме - 12.06.2020 становить 29790,00 грн., а середньо ринкова вартість аналогічного причепу легковий - В, модель ПГМФ 8302, 2010 року випуску, у технічно справному стані, станом на момент проведення експертизи, а саме - 12.06.2020, становить 9915,12 грн. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, заслухавши пояснення позивача, приходить до наступних висновків: Відповідно положень до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст.4 ЦПК України). Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.1 ст.316, ч.1, 2 ст.317 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом беззаперечно встановлено, що позивач є власником 1/2 частки автомобіля марки «ВАЗ 2107» 1995 року випуску бежевого кольору д.н.з. [NUMBER] та автомобільного причепу ПГМФ 8302, 2010 року випуску, синього кольору, д.н.з. [NUMBER] , а власником іншої 1/2 частки - є відповідач [PERSON] . Дане мацйно перебуває у користуванні відповідача. Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. За таких обставин суд вважає, що позивачем вірно визначено, що правовідносини сторін регулюються нормою статті 364 ЦК України. Частиною другою статті 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Верховний Суд у постановах №623/5351/15-ц від 15.05.2019 та №193/1008/16-ц від 27.09.2018 зазначив про необхідність застосування правових висновків Верховного Суду України у подібних категоріях справ. У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі №6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи необхідно було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду необхідно було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі №6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Таким чином, суд має встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Судом беззаперечно встановлено, що технічно без нанесення шкоди розділити автомобіль та автомобільний причеп, виділивши долю майна, що пропорційна 1/2 - неможливо. Позивач просить стягнути з відповідача вартість належної йому 1/2 частки автомобіля та 1/2 частки автомобільного причепу. Тому при здійсненні розрахунку суд приймає до уваги саме висновок експерта №152 від 12.06.2020 і приходить до висновку, що вартість належної [PERSON] 1/2 частки автомобіля «ВАЗ 2107» державний номерний знак [NUMBER] становить 14895 гривень (29790 грн./2=14895), а вартість належної [PERSON] 1/2 частки автомобільного причепа ПГМФ 8302, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] становить 4957,56 гривень (9915,12 грн./2=4957,56) які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. А тому, заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ч.6 ст.139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Судом встановлено, що позивач сплатив за проведення товарознавчої експертизи кошти у сумі 1015,20 гривень, зазначені судові витрати підтверджуються квитанцією №N1A3O3355M від 05.06.2020 (а.с.159). Тому, суд вважає за необхідне стягнути понесені позивачем судові витрати за проведення експертизи з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, відповідно до розрахунку №40 згідно умов договору про надання правової допомоги №40 від 03.04.2020 з детальним описом наданих послуг і виконаної роботи адвокатом та їх вартості та квитанцією №40 від 03.04.2020 (а.с.19-21, 162-164) [PERSON] сплатив адвокату [PERSON] 2000 гривень в рахунок оплати вартості наданих юридичних послуг. За таких обставин суд вважає, що вказаний платіжний документ є належним доказом на підтвердження здійснення [PERSON] фактичних витрат на правничу допомогу в сумі 2000 грн., внаслідок чого дані витрати саме в такій сумі підлягають стягненню з відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позовні вимоги позивача задоволено, а тому у порядку ст.141 ЦПК України має підстави стягнути із відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору у сумі 840 гривень 80 копійок згідно квитанцій №16 від 03.04.2020 за подання до суду позовної заяви і 420 гривень 40 копійок згідно квитанції №15 від 03.04.2020 за подання до суду заяви про забезпечення позову. Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог і має підстави для задоволення позову.

Outcome: approved