Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що він є наймачем квартири [ADDRESS] . У квартирі зареєстрована також відповідач, яка є колишньою невісткою позивача, проте не проживає у помешканні з березня 2019 року, а також не сплачує за комунальні послуги, участі у витратах на утримання зазначеної квартири не приймає. За змістом позову, факт реєстрації відповідача у вказаній вище квартирі створює позивачу безліч незручностей, переплат по оплаті комунальних платежів, отриманні субсидії, чим порушуються його права та інтереси. З огляду на викладене у позовній заяві, [PERSON] просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 11.12.2019 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження. 28.01.2020 року до суду надійшла зустрічна позовна заява, в якій [PERSON] просить усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення її у квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування вимог позову зазначає, що [PERSON] є власником вказаної квартири на підставі ордеру на житлове приміщення від 20.08.1993 року, у якій зареєстровані її малолітні діти, зберігаються її особисті речі та речі дітей. За словами [PERSON] вона позбавлена можливості користуватися житловим приміщенням, так як позивач та його родина постійно перешкоджають їй у користуванні квартирою та особистими речами. За словами позивача за зустрічним позовом, відсутність проживання кілька місяців у даній квартирі є поважною та підтверджується тим, що вона була на заробітках в Німеччині, так як на виховання дітей не вистачає коштів, а допомоги від колишнього чоловіка вона не отримує. [PERSON] зазначає, що шлюб між нею та сином позивача розірвано, дітей від шлюбу за рішенням суду залишено з нею, однак ці обставини не позбавляють її статусу члена сім`ї та правом користування приміщенням і не можуть бути підставою для її виселення, тому що законодавством передбачені виключні підстави для виселення члена сім`ї. Посилаючись на те, що зареєстрована у квартирі позивача разом з малолітніми дітьми, має статус члена сім`ї і це є єдине її житло, позивач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, [PERSON] вважає за необхідне звернутися за захистом своїх прав та інтересів до суду шляхом вселення. 12.02.2020 року зустрічну позовну заяву було залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків. Копія даної ухвали була одержана у той же день - 12.02.2020 [PERSON] , що підтверджується записами у довідковому листі до справи. 21.05.2020 року зустрічну позовну заяву повернуто позивачу у зв`язку з не усуненням недоліків у визначений в ухвалі строк. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили їх задовольнити. [PERSON] додав, що не заперечує проти реєстрації онуків у квартирі, натомість відповідача бажає виписати. У свою чергу його представник пояснив, що відповідач без поважних причин не проживає у квартирі з березня 2019 року, квартира не приватизована, позивач її отримав на підставі ордеру та де зараз фактично проживає [PERSON] невідомо. Відповідач у судовому засіданні 12.02.2020 року позов не визнала, зазначила, що свідки можуть підтвердити чому вона не проживала у квартирі. В наступні судові засідання не з`являлася, клопотань про допит свідків на адресу суду не надходило. Представник третьої особи - Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив клопотання про розгляд справи у його відсутність, у вирішенні спору поклався на розсуд суду. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка є дружиною позивача, пояснила, що її невістка [PERSON] з березня 2019 року не проживає у квартирі на [PERSON] . Квартиру отримана за ордером, виданим Корольовським РВК, та не приватизована. За вказаною адресою прописано вісім чоловік. Зі слів свідка, відповідач комунальні послуги не сплачує, її особистих речей у квартирі немає. З березня 2019 року у квартирі невістка була один раз, коли забирала власні речі, а ключі від квартири відповідач віддала добровільно колишньому чоловіку. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивача знає давно, разом працювали. Відповідача знає з того часу, як вона прийшла в сім`ю позивача. Свідок надала показання, що на даний час відповідач у квартирі [PERSON] більше року не проживає, після розлучення забрала свої речі і пішла. Свідок часто бувала у гостях позивача, однак з березня 2019 року у квартирі [PERSON] жодного разу не бачила. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку, що відповідає положенням ст.72 Житлового кодексу України. Судом встановлено, що 20 серпня 1993 року [PERSON] було видано ордер на жиле приміщення № 037894 складом сім`ї з чотирьох осіб, а саме на квартиру [ADDRESS] . Крім позивача, у вказаній квартирі також зареєстрована [PERSON] , що підтверджується відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області та довідкою (витяг із будинкової книги про склад сім`ї та реєстраційний облік) ТОВ «Керуюча компанія «Домком Житомир» №2598 від 16.11.2019 року. Відповідно до актів ТОВ «Керуюча компанія «Домком Житомир» від 18.11.2019 року та 20.05.2020 року відповідач не проживає за місцем реєстрації із березня 2019 року. Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом враховано, що у зустрічній позовній заяві [PERSON] зазначала, що фактично не проживала у спірній квартирі кілька місяців у зв`язку з перебуванням на заробітках в Німеччині та окремо послалась на перешкоджання у користуванні квартирою з боку позивача. В свою чергу судом звернуто увагу на те, що відповідач не надала жодних доказів на підтвердження вказаних обставин, а отже не довела поважності причин свого не проживання у спірній квартирі. Крім того, [PERSON] не надала належних та допустимих доказів своєї позиції у спорі, причини неприйняття та неналежність наданих позивачем доказів, а також доказів на обґрунтування своїх заперечень. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. В ході судового розгляду встановлено, що відповідач не проживає в спірній квартирі, наймачем якої є [PERSON] , із березня 2019 року без поважних причин, що підтверджується актами про не проживання від 18 листопада 2019 року, 20 травня 2020 року, показаннями свідків, а тому визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою за обставин цієї справи є пропорційним заходом по відношенню до необхідності захисту права користування житлом. На думку суду, наведені у зустрічній позовній заяві доводи даного факту не спростовують. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 768,40 грн., сплачений позивачем при зверненні до суду, що підтверджено документально. Враховуючи викладене,

Outcome: approved