Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Національного університету «Чернігівський колегіум» імені [PERSON] і просить визнати незаконним та безпідставним наказ Національного університету «Чернігівський колегіум» імені [PERSON] № 215 вк/1 від 21.08.2018 року та поновити його на посаді доцента кафедри загальної, вікової та соціальної психології Національного університету «Чернігівський колегіум» імені [PERSON]; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.09.2018 року і до дня поновлення на роботі; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі. Мотивує вимоги тим, що з 01.09.2004 по 31.08.2018 працював в Національному університеті «Чернігівський колегіум» імені [PERSON]. Наказом Національного університету «Чернігівський колегіум» імені [PERSON] № 215 вк/1 від 21.08.2018 року його було звільнено з посади доцента кафедри загальної, вікової та соціальної психології за п. 2 ст. 36 КЗпП України (у звязку із закінченням терміну роботи). Підставою стала службова записка завідуючого кафедри [PERSON] Вважає наказ про звільнення незаконним, оскільки він є працівником з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, ніж інші співробітники, які залишились працювати. Також зазначає, що підставою для його звільнення слугувала службова записка завідуючого кафедри [PERSON] від 21.08.2018, який в цей день перебував в офіційній відпустці. В усній розмові з ректором університету йому повідомлялось, що він буде працювати, проте його було звільнено. Також, просив поновити йому пропущений строк звернення до суду, оскільки він очікував офіційної відповіді від ректора та Міністра освіти і науки України щодо його звільнення. Ухвалою судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26.11.2018 було відкрито провадження та визначено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. 18.12.2018 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому просять відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Посилається на необґрунтованість позовних вимог та на безпідставність посилання позивача на недотримання відповідачем вимог ст. 42 КЗпП при тому, що звільнення відбулось за ст. 36 п. 2 КЗпП. Також зазначив, що продовження, переукладення контракту можливе лише у випадках: проведення конкурсу на посаду та наявності у позивача вченого звання доцента, що відповідає кваліфікаційним вимогам посади доцента. В конкурсному відборі на посаду доцента кафедри загальної, вікової та соціальної психології позивач участі взагалі не брав (а.с.41-42). 26.12.2018 року позивачем подано відповідь на відзив, в якому зазначає, що згідно умов контракту, якщо сторони не визначились, то контракт продовжується на новий термін. Оскільки відповідач мовчав, тому контракт мав бути продовжений і його звільнення від 21.08.2018 року є незаконним. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та відповіді на відзив (а.с.1-6, 59-62). Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити, посилаючись на відзив на позовну заяву (а.с.41-42). Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював в Національному університеті «Чернігівський колегіум» імені [PERSON] на посаді доцента кафедри загальної, вікової та соціальної психології на підставі контракту, укладеного 29.08.2016 року на строк з 01.09.2016 по 31.08.2018 року. Згідно з п. 7.2 контракту підставами для розірвання контракту є закінчення строку його дії. При цьому керівник закладу освіти і працівник повинні за угодою сторін не пізніше як за два місяці визначитись контракт припиняє дію чи продовжується або укладається на новий термін (а.с.30-31). Наказом від 23.04.2018 року № 151 ректора Національного університету «Чернігівський колегіум» імені [PERSON] [PERSON] було оголошено конкурс на заміщення вакантних посад професорсько-викладацького складу, в тому числі і на посаду доцента кафедри загальної, вікової та соціальної психології (а.с.69). Відповідно до Положення про порядок проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних і педагогічних працівників Національного університету «Чернігівський колегіум» імені [PERSON] претенденти на заміщення посад в місячний строк зобовязані подати необхідну заяву та документи (а.с.46-53). Відповідно до наказу від 26.04.2018 №103 вк/1 ректора Національного університету «Чернігівський колегіум» імені [PERSON] [PERSON] у звязку із закінченням терміну роботи 31.08.2018 позивача було попереджено про можливе звільнення із займаної посади (а.с.54). 21.08.2018 службовою запискою завідувача кафедри загальної, вікової та соціальної психології [PERSON] ректору Національного університету «Чернігівський колегіум» імені [PERSON] [PERSON] було запропоновано звільнити доцента кафедри [PERSON] у звязку із закінченням терміну роботи за контрактом 31.08.2018 року (а.с.68). Згідно з наказом Національного університету «Чернігівський колегіум» імені [PERSON] від 21.08.2018 року № 215 вк/1 [PERSON] 31.08.2018 року звільнено з посади доцента кафедри загальної, вікової та соціальної психології за п. 2 ст. 36 КЗпП України (у звязку із закінченням терміну роботи) (а.с.71, 28-29). Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. На контрактну форму трудового договору не поширюється положення статті 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними. Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, а також особливості порядку звільнення чи продовження дії контракту. У статті 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Згідно з пунктом 10 Положення про порядок укладення контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170, у контракті передбачаються обсяги пропонованої роботи та вимоги до якості і строків її виконання, строк дії контракту, права, обов'язки та взаємна відповідальність сторін, умови оплати й організації праці, підстави припинення та розірвання контракту, соціально-побутові та інші умови, необхідні для виконання взятих на себе сторонами зобов'язань, з урахуванням специфіки роботи, професійних особливостей та фінансових можливостей підприємства, установи, організації чи роботодавця. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення. Пунктом 2 статті 36 КЗпП України передбачено можливість припинення трудового договору у зв'язку з закінченням його строку. При цьому, припинення трудового договору по закінченню строку не потребує заяви чи якогось іншого волевиявлення працівника, оскільки свою волю він вже виразив, коли уклав договір з визначеним строком трудового договору, одночасно виразивши і волю на припинення такого трудового договору по закінченню строку, на якій він був укладений. Роботодавець також не зобов'язаний попереджувати чи іншими чином інформувати працівника про майбутнє звільнення. Сторонами у даному випадку узгоджений строк дії договору по 31.08.2018. Відповідач, як одна із сторін трудового договору, заявив вимогу про припинення трудового договору, видавши наказ № 215 вк/1 від 21.08.2018 року про звільнення позивача 31.08.2018, тобто в останній день дії договору. Трудовий договір вичерпав свою дію, трудові відносини з позивачем припинені у зв'язку з закінченням погодженого сторонами строку, на який він укладався. Усі розрахунки з позивачем проведені, що підтверджується довідкою про доходи № 6 від 02.01.2019 (а.с.72), яка міститься в матеріалах справи. Тобто, твердження позивача про незаконність і безпідставність його звільнення з підстав закінчення строку дії трудового договору є такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. Також, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] був попереджений про можливе звільнення, але на конкурс про заміщення вакантних посад, який був оголошений наказом ректора необхідні заяву та документи не подав. Таким чином, трудовий договір між відповідачем та позивачем мав строковий характер та був укладений на визначений строк, а тому позивача було звільнено у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України із дотриманням вимог чинного трудового законодавства. Згідно з вимогами ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звернення або з дня видачі трудової книжки. В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач зазначив, що він очікував офіційної відповіді від ректора університету. Згідно ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Тому суд вважає, що доводи позивача про поважність причин пропуску строку звернення до суду не заслуговують на увагу. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі, суд вважає, що підстав для їх задоволення немає. Таким чином, у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦПК України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Окрема ухвала суду - це ухвала, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Враховуючи, що обставини, які зазначені позивачем у клопотання про винесення окремої ухвали щодо посадових осіб Національного університету «Чернігівський колегіум» імені [PERSON] не були предметом позову та не досліджувались у судовому засіданні, а також відповідно до ст. 262 ЦПК України, винесення окремої ухвали є правом, а не обовязком суду, суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали. Позивач має право безпосередньо звернутись до відповідних компетентних органів щодо проведення перевірки на предмет вчинення корупційних дій з боку посадових осіб, зазначених у клопотанні.

Outcome: dismissed