Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про визнання недійсним кредитного договору. Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що 13.04.2008 між позивачем та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», укладено кредитний договір №0601/0808/71-077, відповідно до якого банк зобов'язався надати позивачу кредит у розмірі 65 000 доларів США, на строк до 11.08.2038 зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,5% річних. Згодом право вимоги за вказаним договором перейшло до ПАТ «Дельта Банк», який, в свою чергу 15.06.2012 відступив право вимоги за вказаним кредитним договором ПАТ «Альфа-Банк». Позивач вважає, що умови вказаного кредитного договору є несправедливими, відносно позивача встановлено жорсткі обов'язки, які встановлені власним розсудом банку, зокрема, в кредитному договорі встановлено платежі, які позивач як споживач не повинен сплачувати банку відповідно до закону, зокрема, комісія. Крім того, договором встановлено умови щодо нарахування штрафу та пені за несвоєчасне виконання зобов'язання для позичальника у порівняні з їх відсутністю для банку, що має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивачу. Крім того, позивачу банком не було надано письмову інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки. Банк скористався тим, що позивач, не маючи відповідних знань в галузі кредитування, не міг оцінити законність умов кредитного договору, а тому позивач вважає, що банк ввів його в оману щодо кредитних послуг, які надавались банком. Оскільки, позивач вважає, що банком порушені положення ст.ст.18-19 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови правління НБУ від 10.05.2007 №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», просить суд задовольнити даний позов та винести рішення, яким визнати недійсним з моменту укладення Кредитний договір №0601/0808/71-077 від 13.08.2008 року, підписаний між ВАТ «сведбанк» (правонаступник ПАТ «Альфа - Банк») та [PERSON] Представник позивача Ракущинець А.А. в останнє судове засідання не з'явився. Однак, надав суду заяву, в якій даний позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити та провести розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача [PERSON] Представники відповідачів ПАТ «Омега Банк» та ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання повторно не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, письмових відзивів на позов не подали, про причини неявки суд не повідомили. А тому суд проводить розгляд справи за відсутності представників відповідачів. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, суд доходить наступного висновку. Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до положень ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Положеннями ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент укладання спірного кредитного договору, визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно з положеннями п.3 ч.3 ст.18 вказаного Закону, несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Судом встановлено, що 13.08.2008 між позивачем та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступником якого є відповідач ПАТ «Омега Банк») укладено кредитний договір №0601/0808/71-077, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику (позивачу) грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 65 000 доларів США, на строк з 13.08.2008 по 11.08.2038 включно на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (п. 1.1. кредитного договору). Згідно п. 1.3. кредитного договору, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні цього договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватись без укладення додаткового правочину до цього договору, у випадку і у порядку, встановленому п. 6.1.2. цього договору. Кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по Договору купівлі - продажу між позичальником та [PERSON] з метою придбання квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (п. 1.4. кредитного договору). Згідно з п. 1.5. кредитного договору, до складу сукупної (загальної) вартості кредиту для позичальника (його витрат) у зв'язку з отриманням кредиту на умовах цього договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми передбачених цим договором процентів, комісій, можливих неустойок, а також вартість витрат, пов'язаних з укладанням іпотечного договору, передбаченого п. 2.1. договору, у тому числі будь-яких змін та доповнень до нього, та вартість страхування предмету іпотеки за іпотечним договором відповідно до п.5.1.8 договору. Витрати, пов'язані з укладанням/зміною іпотечного договору, договору страхування предмету іпотеки сплачуються позивачем самостійно безпосередньо особам, що надають відповідні нотаріальні послуги/послуги страхування. За перевірку документів згідно цього договору позичальник сплачує банку в день фактичної видачі кредиту комісію у розмірі 1% від розміру кредиту без ПДВ шляхом сплати суми комісії на рахунок № 373900001/373930062765810 через касу банку або безготівковим шляхом в національній валюті по офіційному курсу НБУ на день такої сплати (п.3.11 кредитного договору). Крім того, сторони погодили, що будь-яке порушення позичальником умов цього договору повинно розглядатись як істотне порушення договору, яке надає право банку в порядку, передбаченому договором та/або діючим законодавством України, змінювати строки виконання зобов'язань позичальника за цим договором та/або, незалежно від встановлених договором строків виконання зобов'язань, вимагати від позичальника повернення кредиту та інших передбачених договором платежів та/або прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (п.9.3 кредитного договору). Зі змісту п.2.1 кредитного договору вбачається, що забезпеченням виконання зобов'язань позичальника по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, оплаті комісії, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв'язку з порушенням умов даного договору та інших витрат банку, пов'язаних з одержанням виконання, виступає іпотека об'єкта нерухомості, що придбавається позичальником за договором купівлі-продажу. Однак, позивачем до матеріалів справи іпотечного договору не додано. Як вбачається зі змісту позовної заяви, ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» відступив право вимоги за кредитним договором №0601/0808/71-077 відповідачу ПАТ «Дельта Банк», який, в свою чергу 15.06.2012 відступив право вимоги за вказаним кредитним договором відповідачу ПАТ «Альфа-Банк». Докази здійснення такого відступлення права вимоги за кредитним договором від ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», до ПАТ «Дельта Банк», а також від ПАТ «Дельта Банк» до ПАТ «Альфа-Банк» в матеріалах справи відсутні. Позивач, обґрунтовуючи зміст позовних вимог, вказує, що всупереч вимогам постанови правління НБУ від 10.05.2007р. № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та ст.ст.18-19 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідачем позивачу не було надано в письмовій формі інформації щодо умов кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Крім того, умови кредитного договору для позивача як споживача, встановлюють жорсткі обов'язки у вигляді сплати штрафу та пені, тоді як такі обов'язки не передбачені для банку у разі несвоєчасної видачі ним кредиту позичальнику, через що існує істотний дисбаланс у договірних правах на шкоду позивачу. Разом з тим у кредитному договорі встановлено платежі, які позивач як споживач не повинен сплачувати банку, зокрема, комісія. Позивач зазначає, що був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була викладена безпосередньо в змісті самого договору, останньому не було надано будь-яких інших документів, які б надавали повну та достовірну інформацію про умови договору. Банк, скориставшись об'єктивним браком знань позивача в галузі кредитування, який не міг оцінити законність умов кредитного договору, ввів останнього в оману щодо кредитних послуг, які надавались банком. Розглядаючи наведені доводи позивача, суд виходить із наступних мотивів та положень закону. Згідно з ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України , кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому (п.2 ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст. 76-78, 81 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, уклавши кредитний договір, позивач своїм підписом засвідчив, що усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору позивач свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких ВАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю (у тому числі з умовами типових кредитних договорів банку), та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Позичальник свідчить, що під час укладання та виконання цього договору позичальник не знаходиться під впливом обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу тяжких обставин. Позичальник гарантує, що на момент укладання цього договору він не є жодним чином обмеженим законом. Іншим нормативним актом, судовим рішенням або іншим, передбаченим чинним законодавством, способом в своєму праві укладати цей договір та виконувати усі умови, визначені у ньому (п.10.1 кредитного договору). Своїм підписом позивач також засвідчив, що текст договору підтверджує його дійсні наміри, а також ту обставину, що перед укладанням Кредитного договору банк надав йому у письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні кредитного договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредитування», затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 №168, в повному обсязі (п.10.2, 10.13 кредитного договору). Відповідно до ч. 1,2 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору є підпис позивача на ньому. Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено обов'язковість договору до виконання сторонами. Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Таким чином, з огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позивач не підтвердив ті обставини, що банк будь-яким чином обмежив право позивача як споживача на одержання необхідної, доступної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, як не доведено позивачем і тієї обставини, що кредитним договором були встановлені по відношенню до останнього жорсткі умови, що має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача. Не доведено позивачем і тієї обставини, що банк скористався відсутністю у позивача відповідних знань в галузі кредитування та ввів останнього в оману щодо умов кредитування. Щодо пункту 3.11 кредитного договору про сплату банку комісії у розмірі 1% від розміру кредиту за перевірку документів суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ від10.05.2007 №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Разом з тим, відповідно до ст. 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З врахуванням наведеного, наявні підстави для визнання вказаного пункту кредитного договору недійсним, разом з тим, позивач просить визнати кредитний договір недійсним в цілому, а відтак, з врахуванням ст.217 Цивільного кодексу України та ст.13 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вправі вийти за межі позовних вимог, а недійсність одного пункту договору не може слугувати підставою для визнання його недійсним в цілому. При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 Цивільного кодексу України, статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 Цивільного кодексу України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору. З врахуванням наведеного, позивачем, в розумінні ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, не доведено наявності обставин для визнання кредитного договору недійсним в цілому. Оскільки недійсність кредитного договору не підтвердилась наявними в матеріалах справи доказами.

Outcome: dismissed