Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту припинення трудових відносин, вказавши, що 18 червня 1984 року заявника [PERSON] , на підставі наказу № 100-к від 18.06.1984 року, на умовах трудового договору, як визначено трудовим законодавством, було прийнято в Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект», який в подальшому перейменовано в Державне підприємство «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» на посаду архітектора АКМ-3. На даному підприємстві він працював весь час на різних посадах. З 02 січня 2002 року його переведено на посаду ГАПа-архітектурно-конструкторської бригади. Перебування в трудових відносинах з Заінтересованою особою підтверджується витягом з наказу № 100-к від 18.06.1984 року та копією трудової книжки. Крім того, підтвердженням трудових відносин з Заінтересованою особою слугують ряд судових наказів Жовтневого районного суду м. Запоріжжя про стягнення на користь заявника з Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» заборгованості з заробітної плати. 21-24 листопада 2017 року та 01, 04, 13 грудня 2017 року в результаті рейдерських атак, які здійснювалися невідомими особами, виробнича діяльність підприємства була повністю зупинена. З 14 грудня 2017 року і дотепер всі працівники підприємства до роботи не допускаються, приміщення розбите та пограбоване, в ньому немає жодної людини. Стосовно даних подій 21.11.2017 року органом досудового розслідування - Олександрівським відділенням поліції Дніпровського відділу поліції в Запорізькій області було відкрито кримінальне провадження за № 12017080020003337 за ознаками злочину, передбаченого ст..356 КК України. На даний час розслідування триває. Втративши надію на повноцінну роботу та виплату заборгованості по заробітній платі заявником декілька разів було написано заву про звільнення, але вручити їх роботодавцю чи його уповноваженій особі не було можливості, оскільки нікого в будівлі немає. Працівники підприємства протягом 2018 року неодноразово зверталися до органів Держпраці у Запорізькій області з колективними зверненнями щодо порушення трудових прав. Однак, представники контролюючого органу з питань праці склали акти про неможливість провести перевірку на підприємстві з огляду на відсутність на той час керівництва та закриті двері будівлі підприємства. Заявником декілька разів було написано заву про звільнення, але вручити їх роботодавцю чи його уповноваженій особі не було можливості через відсутність будь-кого на робочому місці за юридичною адресою. Двічі через відділення «Запоріжжспецзв`язок» заявник направляв заяви про звільнення, а саме: 09.10.2019 року, 15.10.2019 року та 12.12.2019 року, але конверти поверталися з відміткою: «через не розшук адресата». Вважає себе звільненим з підприємства з 26 грудня 2019 року (сплив двотижневого терміну з дня поштового направлення заяви про звільнення - 12.12.2019р.). Станом на день подання останньої заяви, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Державне підприємство «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» в стані припинення не перебуває, керівника, засоби зв`язку та юридичну адресу не змінювало. Заявник просить суд встановити факт припинення трудових відносин між [PERSON] та Державним підприємством «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» у зв`язку із звільненням його з Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» за власним бажанням на підставі ст..38 КЗпП України 26 грудня 2019 року. У судове засідання заявник не з`явився, надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності. Представник заінтересованої особи Державне підприємство «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день і час судового засідання повідомлялися шляхом направлення судової повістки, але судова повістка повернулася з відміткою «організація відсутня». Статтею 210 ЦПК України визначено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених уст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»: - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об`єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух. З рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001р. вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, наведених рішень Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності заінтересованої особи по справі на підставі наявних у справі доказів. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно з ч. 2 ст. 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст.293, ч. 2 ст.315 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, тобто таким, що укладається на невизначений строк. Відповідно до п. 4 ч. 1ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника згідно ст. ст.38,39 КЗпП України. Відповідно до ч. 1ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Судом встановлено, що 18 червня 1984 року заявника [PERSON] , на підставі наказу № 100-к від 18.06.1984 року, на умовах трудового договору, як визначено трудовим законодавством, було прийнято в Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект», який в подальшому перейменовано в Державне підприємство «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» на посаду архітектора АКМ-3 (а.с17). На даному підприємстві він працював весь час на різних посадах. З 02 січня 2002 року його переведено на посаду ГАПа-архітектурно-конструкторської бригади . Перебування в трудових відносинах з Заінтересованою особою підтверджується витягом з наказу № 100-к від 18.06.1984 року та копією трудової книжки. Крім того, підтвердженням трудових відносин з Заінтересованою особою слугують ряд судових наказів Жовтневого районного суду м. Запоріжжя про стягнення на користь заявника з Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» заборгованості з заробітної плати. 21-24 листопада 2017 року та 01, 04, 13 грудня 2017 року в результаті рейдерських атак, які здійснювалися невідомими особами, виробнича діяльність підприємства була повністю зупинена. З 14 грудня 2017 року і дотепер всі працівники підприємства до роботи не допускаються, приміщення розбите та пограбоване, в ньому немає жодної людини. Стосовно даних подій 21.11.2017 року органом досудового розслідування - Олександрівським відділенням поліції Дніпровського відділу поліції в Запорізькій області було відкрито кримінальне провадження за № 12017080020003337 за ознаками злочину, передбаченого ст..356 КК України. На даний час розслідування триває. Двічі через відділення «Запоріжжспецзв`язок» заявник направляв зави про звільнення, а саме: 09.10.2019 року, 15.10.2019 року та 12.12.2019 року, але конверти поверталися з відміткою: «через не розшук адресата». (а.с.11-16). Вважає себе звільненим з підприємства з 26 грудня 2019 року (сплив двотижневого терміну з дня поштового направлення заяви про звільнення - 12.12.2019р.). Станом на день подання останньої заяви, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Державне підприємство «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» в стані припинення не перебуває, керівника, засоби зв`язку та юридичну адресу не змінювало. Відповідно дост. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, вільний вибір виду діяльності. Згідно із ст. 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. В статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. З вищенаведеного вбачається, що факт, який просить встановити заявник, є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника та можливість безперешкодної реалізації його трудових прав. Чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе. За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги заявника законні та обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved