Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому вказав, що в період з 20. 09. 1984 року по 24. 12. 1985 року під час проходження служби у Збройних Силах СРСР в складі діючої армії приймав участь у бойових діях на території ДР Афганістан в складі 600 ОБС та РТО ВВС 40 Армії, де велись бойові дії. Під час проходження служби і виконання завдань в ДР Афганістан він отримав ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби, а саме ішемічну хворобу серця: стабільна стенокардія напруги ФК11, постінфарктний кардіосклероз перетинки, верхівки без строку давності. Атеросклероз, фіброз стулок мітрального клапану, мітральна недостатність 11, СН-11-А, ФК-11-111. Гіпертонічна хвороба ІІ ступеню, гіпертезивне серце, змішана дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-ІІ ст. з вираженим вести було атактичним синдромами, гіпертонічна ангіопатія сітківки обох очей, розповсюджений остеохондроз хребта з хронічним полірадікулярним больовим синдромом. 17. 10. 2018 року медичною комісією МСЕК йому встановлена 2 група інвалідності безстроково. У зв`язку із захворюванням, отриманим при виконанні обов`язків військової служби та її наслідків, він зазнав значних душевних та фізичних страждань, викликаних дискомфортом, пов`язаним з постійними головними болями, порушенням сну, неможливість відновити стан здоров`я, необхідністю докладання додаткових зусиль для організації свого життя, медичним обмеженням образу життя, те що в результаті став інвалідом, тобто людиною з обмеженою можливістю і безповоротними наслідками. Просить визнати протиправними дії Міністерства оборони України та на підставі ст. 1167 ЦК України стягнути з нього на його користь моральну шкоду в розмірі 300\~000 грн., зобов`язавши Управління Державного казначейства перерахувати вказану суму на його рахунок в АТ Ощадбанк. В судовому засіданні позивач [PERSON] з представником адвокатом Ставним Г. І. підтримали позов і просили задовольнити його у повному обсязі, пояснивши, що позивач отримав вказані вище захворювання при службі кадровим бойовим офіцером саме в Афганістані протягом 1984- 1985 років, після цього по теперішній час періодично проходить лікування в стаціонарі, стан здоров`я постійно погіршується, тому він просить відшкодувати йому моральну шкоду. Зазначив, що із заявою до МО про виплату йому моральної шкоди він не звертався, але просить визнати дії відповідача протиправними, оскільки у добровільному порядку йому ця сума не відшкодовується. Представник відповідача МО України до суду не явився, надав суду заперечення, у яких зазначив, що Міністерство оборони з позовом не погоджується з тих підстав, що наявність захворювань позивача, що виникли у період проходження служби позивачем, не підтверджує протиправності дій МО України, крім того, правовідносини виникли до 2004 року, а тому не можуть регулюватись положеннями ст. ст. 1166,1167 ЦК України, також позивачем не доведений факт протиправності дій Міністерства оборони України щодо спричинення шкоди здоров`ю [PERSON] . Обов`язок відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 9 Закону України «Про військовий обов`язок або військову службу», проте позивач не є військовослужбовцем, оскільки з військової служби звільнений. Представник відповідача Державної казначейської служби в судовому засіданні за довіреністю Козак І. В. позов не визнала на тій підставі, що [PERSON] у позовній заяві просить зобов`язати перерахувати Управління Державного казначейства грошові кошти на його рахунок, проте такої установи не існує, а перерахування бюджетних грошових коштів здійснює Державна казначейська служба України, і в разі винесення судом рішення про стягнення моральної шкоди з МО України на користь позивача, вказана судом сума буде перерахована. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову [PERSON] виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 01. 08. 1970 року по 07. 02. 1996 року проходив службу у Збройних Силах Радянського союзу, наказом № 0402 від 21.12. 1995 року звільнений у запас. З 20. 09. 1984 року по 24. 12. 1985 року під час проходження служби у Збройних Силах СРСР в складі діючої армії приймав участь у бойових діях на території ДР Афганістан в складі 600 ОБС та РТО ВВС 40 Армії, де велись бойові дії. Під час вказаних бойових дій отримав ушкодження здоров`я, у зв`язку з чим медико соціальною комісією від 17. 10. 2018 року йому надана ІІ група інвалідності безстроково за захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язку військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Вказані обставини підтверджуються копією посвідчення серії [NUMBER] від 22. 10. 2018 року, яке дає позивачу як інваліду 2 групи право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни інвалідів війни, копією довідки МСЕК від 17. 10. 2018 року, витягом з протоколу засідання Центральної військово лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 2263 від 16. 08. 2018 року, довідкою [INFO] № 176 від 19. 10. 2018 року, довідками про стан здоров`я позивача. У зв`язку з тим, що захворювання отримані ним під час проходження військової служби при бойових діях в ДР Афганістан, внаслідок чого він став інвалідом 2 групи безстроково, позивач просить визнати протиправними дії Міністерства оборони України та на підставі ст. 1167 ЦК України стягнути з нього на його користь моральну шкоду в розмірі 300\~000 грн. Відповідачі позовні вимоги не визнали. Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ст. ст.\~23,\~1167 ЦК України). Відповідно до\~ст. 170 ЦК України\~держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої\~законом. Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України»\~передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Отже, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14. Однак на час проходження позивачем військової служби у період з 20.09.1984 року по 24.12.1985 року під час участі в бойових діях в ДР Афганістан не діяв\~Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», прийнятий 20 грудня 1991\~року та ЦК України 2003 року. Крім того, для військовослужбовців (за наявністю підстав) передбачено відшкодування моральної шкоди відповідно до\~ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до\~ст. 9 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~військовослужбовці - це особи, які проходять військову службу. Однак позивач не є військовослужбовцем, оскільки був звільнений з військової служби ще в 1996 році. Відповідно до\~ст. 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У відповідності із п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1\~ст. 58 Конституції України\~(справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1\~ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно- правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. Військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія\~законів «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»\~користуються усіма правами і свободами людини і громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в\~Конституції України\~та законах України. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоров`я (1984-1985 роки), не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які особа зазнала у зв`язку з ушкодженням її здоров`я. Відповідно до\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди»\~при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода. Враховуючи те, що позивач отримав поранення (травму) при виконанні службових обов`язків в Демократичній Республіці Афганістан у період 20.09.1984 року по 24.12.1985 року, тобто до набрання чинності\~Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»\~(який набув чинності після 20 грудня 1991 року) та\~ЦК України, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, тому слід прийти до висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають, оскільки шкода заподіяна позивачеві ще до 1991 року. Вказані висновки відповідають висновкам викладеним у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2018 року у аналогічній справі №332/3368/16-ц, провадження №61-143св17. На підстав вищевикладеного суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed