Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], МВ ДВС Ужгородського МРУЮ про визнання права власності на автомобіль марки Hyundai Accent 1.4, 2008 року випуску, синього кольору, № кузова [NUMBER], [NUMBER], реєстраційний номерний знак - [NUMBER] та звільнення цього автомобіля з-під арешту. Позов мотивує тим, що 05 березня 2012 року він придбав у відповідача по справі - [PERSON] автомобіль марки Hyundai Accent 1.4, 2008 року випуску, синього кольору, № кузова [NUMBER], [NUMBER], реєстраційний номерний знак - [NUMBER]. З метою розрахунку за вищевказаний автомобіль, він передав [PERSON] 10400,00 грн. , а відповідачем [PERSON] була написана на його ім'я розписка про отримання 10400,00 грн. за проданий автомобіль. На підтвердження придбання транспортного засобу, [PERSON] видав на його ім'я довіреність, посвідчену приватним нотаріусом 05 березня 2012 року, якою надав право позивачу розпоряджатися, експлуатувати та відчужувати автомобіль марки Hyundai Accent 1.4, 2008 року випуску, синього кольору, № кузова [NUMBER], [NUMBER], реєстраційний номерний знак - [NUMBER]. Пзивач вважає, що 05 березня 2012 року між ним та відповідачем фактично був укладений договір купівлі- продажу автомобіля, оскільки вони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору. Вказує на те, що він безперешкодно користувався автомобілем як своєю власністю, за власні кошти здійснював технічне обслуговування автомобіля, займається його поточним ремонтом. Однак, при намірі зняти автомобіль з обліку в Ужгородськоу МРЕВ ВДАЇ йому було відмовлено з тих підстав, що на автомобіль державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції накладено арешт на підставі відкритих виконавчих проваджень. З посиланням на вище викладені обставини, а також на норми ст.ст. 207,328, 638, 655 ЦК України, ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» просить постановити рішення, яким визнати за ним право власності на автомобіль марки Hyundai Accent 1.4, 2008 року випуску, синього кольору, № кузова [NUMBER], [NUMBER], реєстраційний номерний знак - [NUMBER] та зобов'язати МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції зняти арешт накладений державним виконавцем з автомобіля. Позивач в судовому засіданні уточнив позовні вимоги в частині зобов'язання МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції зняти арешт накладений державним виконавцем з автомобіля, вказавши, що відповідачем по справі 15.10.2014 року внесено на депозитний рахунок МВ ДВС з метою погашення заборгованості суму в розмірі 76 грн.10 коп. за виконавчим провадженням № 8973395 від 04.12.2008 року . В решті позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Пояснив, що між ним та [PERSON] фактично був укладений договір купівлі - продажу автомобіля марки Hyundai Accent 1.4, 2008 року випуску, реєстраційний номерний знак - [NUMBER], [PERSON] передав йому автомобіль, а він передав йому грошові кошти за даний автомобіль в сумі 10400,00 грн., що підтверджується розпискою. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, пояснив, що продав автомобіль марки Hyundai Accent 1.4, 2008 року випуску - [PERSON] Під час продажу автомобіль не перебував у заставі , банк надав дозвіл на продаж автомобіля. За отримані кошти від продажу автомобіля він сплатив заборгованість банку у повному обсязі яка у нього існувала. Пояснив, що договір купівлі - продажу не був оформлений в зв'язку з відсутністю коштів у позивача та у нього на зняття з обліку транспортного засобу та взяття його на облік, тому він оформив довіреність. Вказує на те, що йому не було відомо про те, що на автомобіль накладено арешт. Повністю підтвердив доводи позивача викладені у позовній заяві. Представник відповідача МВ ДВС Ужгородського МРУЮ в судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечив проти задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] видане Ужгородським ВРЕР УДАІ УМВС України в Закарпатській області 24.04.2008 року автомобіль марки Hyundai Accent 1.4, 2008 року випуску, синього кольору, № кузова [NUMBER], [NUMBER], реєстраційний номерний знак - [NUMBER] належить [PERSON]. /а.с. 10 -11/ В судовому засіданні встановлено, що 05 березня 2012 року року [PERSON] на ім'я позивача [PERSON] надав довіреність посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу - [PERSON] за №868 на управління та розпорядження автомобілем марки Hyundai Accent 1.4, 2008 року випуску, синього кольору, № кузова [NUMBER], [NUMBER], реєстраційний номерний знак - [NUMBER] , строк дії якої до 05.03.2022 року. В межах строку даної довіреності позивачу надано право зняти транспортний засіб з обліку./а.с. 13-14/. Згідно довідки від 05.03.2012 року № 15.0.0/139 виданої начальником ЦВ АТ «Ерсте Банк» в м. Ужгород та адресованої начальнику управління ДАІ УМВС України в Закарпатській області , у зв'язку з реалізацією заставного майна позичальника [PERSON], АТ «Ерсте Банк» не заперечує щодо зняття з обліку та переоформлення свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки Hyundai Accent 1.4, 2008 року випуску, синього кольору, № кузова [NUMBER], [NUMBER], реєстраційний номерний знак - [NUMBER] , зареєстрований в Ужгородському ВРЕР УДАІ УМВС України в Закарпатській області 24.04.2008 року, оригінал довідки оглянуто в судовому засіданні, копія якої приєднана до матеріалів справи /а.с.12/ Судом встановлено, що відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] було передано майно у вигляді автомобіля, а він передав йому грошові кошти за даний автомобіль, що підтверджується розпискою. Згідно з розпискою від 05.03.2012 року (а.с.16) оригінал якої досліджено в судовому засіданні, [PERSON] отримав від [PERSON] 10400,00 грн. за проданий автомобіль марки Hyundai Accent 1.4, 2008 року випуску, реєстраційний номерний знак - [NUMBER]. Як достовірно встановлено судом, на даний час договору купівлі-продажу спірного автомобіля між позивачем та відповідачем так і не укладено, між сторонами в подальшому не виникало будь - яких спорів з приводу цього транспортного засобу. Сторони в судовому засіданні ствердили, що фактично між ними укладено договір купівлі - продажу автомобіля, але з причин відсутності коштів на зняття з обліку транспортного засобу та взяття його на облік, вони оформили довіреність. Судом встановлено, що на вищевказаний автомобіль накладено арешти на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у межах виконавчого провадження № 8973395 від 04.12.2008 року ; у межах виконавчого провадження № 20017809 від 12.09.2011 року ; у межах виконавчого провадження № 22539601 від 04.03.2011 року ; у межах виконавчого провадження № 31475035 від 05.03.2012 року ; у межах виконавчого провадження № 34486654 від 10.04.2013 року ; у межах виконавчого провадження № 40131064 від 23.10.2013 року та розшук майна боржника у межах виконавчого провадження № 40131064 від 17.03.2014 року . Як встановлено судом, 15.10. 2014 року відповідачем [PERSON] внесено на депозитний рахунок МВ ДВС з метою погашення заборгованості суму в розмірі 76 грн.10 коп. за виконавчим провадженням № 8973395 від 04.12.2008 року, дані обставини сторонами визнані в судовому засіданні та стверджується квитанцією від 15.10.2014 року приєднаною до матеріалів справи. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст.627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента. Згідно ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Приписами статті 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Варто також зазначити, що у п.25 Постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленумом Верховного Суду України надано роз'яснення про те, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року по справі № 6-133цс12 за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України - відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. При укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч.1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено , що дійсна воля сторін при укладенні правочину видачі довіреності була спрямована на укладення договору купівлі - продажу, таким чином укладений правочин видачі довіреності на право розпорядження автомобілем був укладений з метою приховати іншу угоду , а саме договір купівлі - продажу автомобіля. При укладенні удаваного правочину волевиявлення сторін (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі. З огляду на вищезазначені положення чинного законодавства, виходячи з характеру спору і суб'єктного складу сторін у даній справі, суд вважає, що при укладенні удаваного правочину видачі довіреності волевиявлення сторін (як зовнішній прояв волі) не відповідало їх внутрішній волі, укладений правочин видачі довіреності на право розпорядження автомобілем був укладений з метою приховати іншу угоду , а саме саме договір купівлі - продажу автомобіля , а тому фактично був укладений договір купівлі- продажу автомобіля , із досягненням згоди з усіх істотних умов, які притаманні договору купівлі-продажу, зокрема, щодо ціни товару, порядку його передачі, використання, оформлення, а тому фактично між сторонами 05.03.2012 року було укладено договір купівлі-продажу автомобіля марки Hyundai Accent 1.4, 2008 року випуску, синього кольору, № кузова [NUMBER], [NUMBER], реєстраційний номерний знак - [NUMBER] за яким відповідач [PERSON] був продавцем, а позивач [PERSON] - покупцем, що стверджується зокрема розпискою від 05.03.2012 року згідно якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти за проданий автомобіль. Оскільки наявні підстави для визнання довіреності удаваним правочином, то і наявні підстави для задоволення вимог про визнання права власності на автомобіль. Окрім вимог про визнання за [PERSON] право власності на автомобіль, позивач заявляв вимогу і про зобов'язання МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції зняти арешт накладений державним виконавцем з автомобіля марки Hyundai Accent 1.4, 2008 року випуску, синього кольору, № кузова [NUMBER], [NUMBER], реєстраційний номерний знак - [NUMBER]. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України особа має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що відповідача [PERSON] та представник відповідача МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції позовні вимоги [PERSON] визнали у повному обсязі. Це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв'язку з чим, суд вважає позовні вимоги [PERSON], такими що підлягають задоволенню у повному обсязі. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, визнання відповідачами позовних вимог , суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності та звільнення майна з -під арешту є обгрунтованими і такими що підлягають до задоволення, оскільки обставини на які посилався позивач знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved