Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цивільним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Профі Фуд» про стягнення компенсації за невикористану відпустку за період з 05.05.2014 року по 16.07.2014 року у розмірі 250,00 грн. та середнього заробітку за час затримки за період з 23.07.2014 року по 07.11.2014 року виплати компенсації за невикористану відпустку у розмірі 5040,36 грн. Представник відповідача у судовому засіданні вимоги позову в частині виплати середнього заробітку не визнав. Позивач у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Суду пояснив, що про невиплату компенсації у належний термін свідчить лист відповідача від 06 жовтня 2014 року, в якому зазначена пропозиція з'явитися до уповноваженої особи та отримати ці кошти. Приходив до відповідача з вимогою отримати компенсацію неодноразово, однак кошти не отримав. Просив суд позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у письмовому запереченні, та суду пояснив, що позивач уникав отримання коштів, оскільки вимагав значно більшу суму. Вважає, що така невиплата відбулася з вини позивача, який не мав наміру отримувати компенсацію, щоб отримати середньомісячний заробіток. Просив у задоволенні позову в частині виплати середнього заробітку відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, надані суду сторонами на обґрунтування їхніх вимог та заперечень, об'єктивно та всебічно з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що із встановлених обставин справи випливають трудові правовідносини щодо оплати праці, а також про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно вимог статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень, крім випадків наявності підстав для звільнення від доказування, передбачених статтею 61 ЦПК України. За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як вбачається з записів у трудовій книжці позивача, наказу № 75-к від 05.05.2014 року про прийняття позивача на роботу та наказу № 80-к від 16.07.2014 року про звільнення позивача з роботи, і визнається сторонами, [PERSON], [INFO], працював в ТОВ «Профі Фуд» на посаді бармена-касира з 05.05.2014 року по 16.07.2014 року та звільнився за власним бажанням (а.с.а.с. 12, 33-34, 35, 36). Згідно ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Суд вважає, що відповідачем не надано доказів письмового повідомлення працівника [PERSON] про нараховані суми перед їх виплатою, оскільки лист № 06/10/14 від 06 жовтня 2014 року є відповіддю на претензію позивача, про що зазначено у самому листі, тобто реагуванням на звернення позивача після невиплати компенсації (а.с. 41). З наведених обставин слідує, що 16 липня 2014 року в день звільнення відповідачем позивачу не виплачена сума компенсації за невикористану відпустку за період з 05.05.2014 року по 16.07.2014 року у розмірі 250,00 грн., що підтверджується листом № 06/10/14 від 06 жовтня 2014 року та визнається представником відповідача. Не виплачена ця сума і 07.08.2014 року, коли позивач отримав трудову книжку, про що зазначив у відповідній відомості (а.с. 37). Відповідно до частини 1 статті 23 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Згідно ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці», оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці. До структури заробітної плати, за змістом норм ч. 3 ст. 2 Закону України «Про оплату праці», входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Твердження представника відповідача про відмову позивача отримати грошову компенсацію за невикористану відпустку та уникання від отримання такої компенсації суд вважає необґрунтованими, оскільки відсутні докази такої відмови, а будь-які сумніви з приводу трудових правовідносин суд, з огляду на високі Конституційні цінності, вважає за необхідне тлумачити на користь працівника. Таким чином, суд вважає, що невиплата компенсації за невикористану відпустку за період з 05.05.2014 року по 16.07.2014 року у розмірі 250,00 грн. відбулася з вини відповідача, який, будучи стороною трудових правовідносин, не вжив заходів для такої виплати. Вимога про стягнення компенсації за невикористану відпустку за період з 05.05.2014 року по 16.07.2014 року у розмірі 250,00 грн. до задоволення не підлягає, оскільки відповідачем сплачено цю компенсацію на користь позивача 08.12.2014 року, що підтверджується платіжним дорученням № 554 від 08.12.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд вважає, що доведена у судовому засіданні обставина вини відповідача у невиплаті у день звільнення 16.07.2014 року відповідачем позивачу компенсації за невикористану відпустку у розмірі 250,00 грн. є підставою для виникнення у відповідача обов'язку сплати позивачу його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи вимоги ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає, що вимога про стягнення з відповідача на користь позивача його середнього заробітку за час затримки з 23.07.2014 року по 07.11.2014 року (з розрахунку 46,67 грн. заробітної плати за один день) підлягає до задоволення. Враховуючи досліджені вищенаведені обставини щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог та відсутність спростувань цих обставин,

Outcome: partial