Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення боргу за договорами банківського вкладу (депозиту) «Стандарт 3 місяця» у національній валюті України в сумі 25000-00 гривень, так як, вважає дії відповідача про відмову у поверненні суми депозитів такими, що суперечать вимогам ч. 2 ст. 1060 ЦК України. Також просив стягнути відсотки за користування депозитними коштами в сумі 4133-56 гривень, інфляційні витрати в сумі 7897-81 грн., моральну шкоду в сумі 20000 грн., та матеріальну шкоду в сумі 97660, через несвоєчасне лікування. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні. Відповідач позов не визнав, суду надав письмові заперечення, які зводяться до наступного, що відокремлений підрозділ ПАТ КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, після окупації АРК та м.Севастополя. Окупована влада з травня 2014 року здійснила конфіскацію частини майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк», а саме філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк», у зв»язку з чим банк не мав можливості здійснювати банківську діяльність на окупованій території. З 21.04.2014 року банком Росії прийнято рішення про припинення діяльності відокремлених структурних підрозділів на території республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя ПАТ КБ «Приватбанк». Наголошують на тому, що позивач не звертався до установ РФ та його позовні вимоги не входять до складу загальної суми, визначеної заочним рішенням Центрального районного суду м.Сімферополя Республіки Крим від 16.09.2014 року. Просять також відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, оскільки порушень законодавства з боку ПАТ КБ «Приватбанк» не було та позивач не надав суду доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди в розмірі 20000 грн. Також в судовому засіданні представник відповідача зазначив, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що станом на час звернення позивача до суду існує депозит саме на суму зазначену позивачем у позовній заяві та ніякої матеріальної шкоди відповідач не спричинив позивачу, також наголошує на тому, що депозит позивача за його завою було переведено до АРК, а тому просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, допитавши сторони, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав: Статтями 3, 11 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як убачається з копії паспорта, наявної у матеріалах справи (оригінал паспорта було оглянуто у судовому засіданні), [PERSON] є громадянином України, його місце проживання зареєстроване у [INFO] ( а.с.7-8). Відповідно до довідки виданої 29.10.2014 року №6517000034 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичних операцій, [PERSON] перемістився з тимчасово окупованої території в с.Томарино вул..Миру,9 Бериславського району Херсонської області (а.с.10). Тобто позивач є громадянином України, проживає в [INFO] та зареєстрований в [INFO] по пр.-ту Ленінській,8 кв.14. Позивач 07 листопада 2012 року уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір банківського вкладу №SAMDN01000730370839 (Вклад «Стандарт на 3 місяці») (а.с.13). Як вбачається із матеріалів справи договір, який був наданий позивачем свідчить про укладення його між позивачем, фізичною особою та ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, місцезнаходження якої розташоване у м. Дніпропетровську (не є окупаційною територією за Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території»). Згідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, та відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідач не спростував твердження позивача про те, що ним не укладався договір у філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк», а відтак, покладення на філію банку відповідальності щодо неповернення грошових коштів за договорами банківського вкладу не ґрунтується на нормах діючого законодавства, а саме ст. 95 ЦК України. Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Згідно п. 5 Постанови Правління Національного Банку України від 06.05.2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя», банки, в тому числі ПАТ КБ «Приватбанк», зобов'язані були припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів. Враховуючи, що відповідачем до теперішнього часу офіційно не оголошено про прийняття рішення щодо вкладників, вклади яких рахуються як такі що залишилися на окупованій території з урахуванням прийнятих державою законодавчих актів, суд вважає, що позивач вправі з урахуванням положень ст. 1075 ЦК України звернутися саме до банку з вимогою про повернення грошових коштів які перебувають на його рахунках, з урахуванням того, що законодавчо недопустима одностороння відмова від зобов'язання (ст. 525 ЦК). Відмова у видачі позивачу грошових коштів (якщо такі існують на рахунку на підставі належно оформленого договору, на час розгляду справи у суді), свідчить про незаконність дій відповідача, які полягають в обмеженні прав позивача щодо розпорядження належними йому грошовими коштами. Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України від 7 грудня 2000 року N 2121-III «Про банки і банківську діяльність»). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Положення статті 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Відповідно до пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженоїпостановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, пункту 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час, час виконання операції), також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-118цс14 від 29 жовтня 2014 року. Згідно ч.1 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов»язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком. Як убачається з матеріалів справи, позивач на підтвердження укладення між сторонами договору банківського вкладу та внесення ним суми вкладу надав ксерокопію Договору №SAMDN01000730370839 від 07 листопада 2012 року (Вклад «Стандарт на 3 місяці») та квитанції № 1 від 07 листопада 2012 року про внесення ним, [PERSON] на рахунок відповідача суми 25000 грн. (а.с.13). Оскільки ксерокопії зазначених документів належним чином не завірені, судом, відповідно до вимог ч.4 ст.10 ЦПК України вживалися заходи щодо сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та здійсненню сторонами їхніх прав, зокрема, надання оригіналів договору, квитанції та інших доказів на підтвердження наявності на час звернення до суду грошових сум на рахунку. З оглянутих у судовому засіданні наданих позивачем квитанції та Договору, вбачається, що квитанція не містить необхідних реквізитів, передбачених вищезазначеними Положенням та Інструкціями, зокрема, відбитку печатки (штампа) банку, а Договір, сторонами якого зазначені [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Голови Правління [PERSON], не містить оригінального підпису відповідальної особи Банку та «мокрого» відбитку печатки Банку, а тому вважати надані документи належними доказами, суд не може. Крім того, доказів у розумінні ст. 60 ЦПК України, на підтвердження існування на час розгляду справи невиконаних грошових зобов'язань відповідача перед позивачем, сторонами суду не надано. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що виходячи з принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, суд позбавлений можливості самостійного витребовування та збирання доказів по справі та надання оцінки обсягу доказів, який би був достатній для задоволення вимог позивача. За таких обставин суд вважає за необхідне відмовити позивачу у стягненні на його користь з відповідача, не повернутої суми депозиту в розмірі 25000-00 грн, відсотків за користування депозитними коштами в сумі 4133-56 гривень, інфляційних витрат в сумі 7897-81 грн. Суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, виходячи з наступного: Відповідно до ст..23 ЦК України, кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушень її прав. Моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди та розміру її відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей реалізації цих здібностей, ступеня вини особи, які мають істотне значення (п.3 ч.2 ст.23 ЦК України). Критерієм оцінки моральних втрат при встановленні розміру відшкодування можуть бути: заподіяння фізичного болю та страждань, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя душевні страждання, повязані з протиправною поведінкою щодо себе, членів його сім`ї чи близьких родичів, або страждання у звязку із знищенням чи пошкодженням майна. Згідно ст..1167 ЦК України моральна шкода завдана, фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю,відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Таким чином, указана норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного звязку та вини заподіювача. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Також ст..23 ЦК України визначені способи прояви такої шкоди, а саме: - у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку із знищенням чи пошкодженням її майна; - у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Позивачем у розумінні ст.23 та ст.1167 ЦК країни не надано доказів на підтвердження спричинення йому відповідачем моральної шкоди. Крім того, суд зазначає, що законодавством, яким регулюються спірні правовідносини, відшкодування моральної шкоди не передбачено. Суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди, виходячи з наступного: Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам особи, а також шкода завдана майну особи, відшкодовуються в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування та відповідно до частини 2 зазначеної статті, збитки складаються з реальних збитків та упущеної вигоди. Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» у п.2 розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв»язок та є вина зазначеної особи. З огляду на вищезазначене відповідальність настає при існуванні складу правопорушення, що включає: протиправність поведінки, наявність шкоди, причинного зв»язку між ними та вини заподіювача шкоди. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивачем не надано суду доказів, що саме діями відповідача йому спричинено матеріальну шкоду в заявленому розмірі. Статтею 88 ч.1 ЦПК України передбачено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог то не підлягають задоволенню і позовні вимоги щодо стягнення судових витрат по справі. На підставі викладеного, в межах заявлених позивачем вимог, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства,

Outcome: dismissed