Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Ігровицької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, [PERSON], просить визнати незаконним та скасувати рішення сьомої сесії сьомого скликання №65 від 18 травня 2018 року Ігровицької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] і [PERSON] в селі Ігровиця по вул. Зарічна, 20 та передачу земельної ділянки у їх спільну сумісну власність. [PERSON] мотивовано тим, що на земельній ділянці, яка передана сільською радою, розташований житловий будинок, належний позивачу, для обслуговування якого залишена площа 200 кв.м., що не дозволяє облаштування підїзду. Вважає, що вказаним рішенням допущена дискримінація його прав на справедливий розподіл земельної ділянки. Відповідно до заперечень Ігровицької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 16 березня 2018 року, відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що розподілу земельної ділянки не відбувалося, оскільки [PERSON], в якої позивач придбав будинок, мала в користуванні на його обслуговування відповідно до рішення ради від 14 березня 1994 року 200 м.кв., вказана площа закріплена за вказаним будинком та не зменшувалася. Ухвалою судді Сташків Н.М. від 16 березня 2018 року відкрито провадження по справі, а ухвалою судді Позняка В.М. від 31 травня 2018 року справу прийнято до свого провадження. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, викладених в ньому. Відповідачі повідомлялися про час та місце слухання справи належним чином, в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили. Судом встановлено такі обставини. Позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2009 року, який посвідчений державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №794, придбав в [PERSON] житловий будинок №20«а» по вулиці Зарічна в селі Ігровиця Тернопільського району Тернопільської області загальною площею 44,3 кв.м. Продавцю [PERSON] цей будинок належав: ? частка на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого Ігровицької сільською радою 19 листопада 2008 року та ? частина на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27 серпня 1996 року (п.3 договору). Право власності на будинок за позивачем [PERSON] на підставі договору від 10 червня 2009 року був зареєстрований в Тернопільському районному госпрозрахунковому бюро технічної інвентаризації 13.01.2010 року, реєстраційний номер 25465223. Відповідно до рішення Ігровицької сільської ради народних депутатів Тернопільського району Тернопільської області від 14 березня 1994 року №125, сільська рада вирішила приватизувати жителям села Ігровиця земельні ділянки для обслуговування будівель, в тому числі [PERSON] в розмірі 0,02 га. Як видно з облікової картки погосподарського обліку за 2016-2020 роки Ігровицької сільської ради, на території Ігровицької сільської ради за [PERSON], який зареєстрований в [INFO], обліковується житловий будинок за №20 «а» по вулиці Зарічна загальною площею 44,3 кв.м. та земельна ділянка на підставі рішення від 1994 року розміром 0,02. Крім того, як видно із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта №112209634 від 30.01.2018 року, за [PERSON] зареєстровано також право власності на 2/3 частини житлового будинку по вулиці в селі Ігровиця по вулиці Зарічна,20 загальною площею 69,4 кв.м. на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №1915/8159/2012 від 30.07.2012 року. Рішенням Ігровицької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 18 травня 2016 року №65 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо вставлення меж земельної ділянки внатурі на (місцевості) площею 0,1924 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за рахунок земель житлової та громадської забудови, за кадастровим номером 6125283400:02:001:1491 в селі Ігровиця по вулиці Зарічна,20 (п.1), передати гр. [PERSON], [PERSON] безоплатно у спільно-сумісну власність земельну ділянку площею 0,1924 га за кадастровим номером 6125283400:02:001:1491 для будівництва та обслуговування житлового будинку в селі Ігровиця по вулиці Зарічна,20 (п.2) зареєструвати речове право на земельну ділянку у встановленому законом порядку (п.3). Як стверджує позивач в позовній заяві, [PERSON] померла 25 грудня 2017 року. Розглянувши матеріали справи, суд прийшов до переконання що в позові слід відмовити, виходячи із такого. Відповідно до\~статтей 152\~Земельного кодексу\~України,\~держава забезпечує\~громадянам та\~юридичним особам\~рівні умови\~захисту прав\~власності на\~землю. Власник земельної\~ділянки або\~землекористувач може\~вимагати усунення\~будь-яких\~порушень його\~прав на\~землю,\~навіть якщо\~ці порушення\~не пов'язані\~з позбавленням\~права володіння\~земельною ділянкою,\~і відшкодування\~завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, серед іншого, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Як розяснив\~пленум Верховного\~Суду України\~у своїй\~постанові від\~16.04.2004\~N\~7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», (п.18«Ґ»), при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V і згідно зі статтею 120 ЗК, до покупця будівлі переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI. При вирішенні\~вимог про\~визначення розміру\~земельної ділянки,\~ необхідної\~для обслуговування\~житлового будинку,\~будівлі або\~споруди,\~право власності\~на які\~при їх\~відчуженні перейшло\~до набувача\~без визначення\~в договорі\~права на\~земельну ділянку,\~суд має\~з'ясовувати,\~зокрема,\~чому це\~питання не\~було визначено\~ в\~договорі,\~можливість укладення\~між відчужувачем\~і набувачем\~додатку до\~цього договору\~щодо права\~набувача на\~земельну ділянку\~та чи\~не свідчить\~реальна можливість\~використання всієї\~земельної ділянки\~за цільовим\~призначенням саме\~про той\~ розмір\~земельної ділянки\~для обслуговування\~житлового будинку,\~будівлі або\~споруди,\~який існував\~до їх\~відчуження. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо (п.18-1 Постанови). Із змісту\~статті 12,\~13\~ЦПК України\~вбачається,\~що кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~статті 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Із змісту\~статті 81 ЦПК України кожна\~сторона повинна\~довести ті\~обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як видно із матеріалів справи, позивач придбав житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2009 року, договором не було визначено площу земельної ділянки, яка переходить покупцю будинку, право власності на будинок було зареєстровано в Тернопільському районному госпрозрахунковому бюро технічної інвентаризації 13.01.2010 року. На момент укладення договору, рішенням від 1994 року для обслуговування будинку була закріплена земельна ділянка розміром 0,02 га, однак продавець не оформила правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Інших доказів позивач суду не надав. Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилається на те, що на земельній ділянці, яка передана у власність рішенням Ігровицької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 18 травня 2016 року №65 розташований його житловий будинок. Однак, як видно із долученого ним кадастрового плану на земельну ділянку кадастровий номер 6125283400:02:001:1491 площею 1924 метри та пояснень в судовому засіданні позивача та представника, придбаний [PERSON] житловий будинок №20 «а» по вулиці Зарічна в селі Ігровиця розташований на земельній ділянці площею 200 кв. метрів, на земельній ділянці із кадастровим номером 6125283400:02:001:1491 площею 1924 метри знаходиться житловий будинок №20 по вулиці Зарічна в селі Ігровиця, власниками якого є [PERSON] та [PERSON] Як видно із інформації Ігровицької сільської ради саме площа земельної ділянки розміром 200 кв.м. закріплена за будинком №20 «а» по вулиці Зарічна в селі Ігровиця відповідно до рішення ради від 14 березня 1994 року №125, а отже позивач не мав гарантованого права на отримання земельної ділянки в більшому розмірі для обслуговування вказаного будинку. Позивачем, всупереч вимогам статтей 12,13, 79,81,82 ЦПК України не надано будь-яких доказів порушення його прав. Зокрема, не надано доказів того, що рішенням Ігровицької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 18 травня 2016 року №65 передана земельна ділянка, була закріплена за належним йому житловим будинком, передача земельної ділянки у власність створить перешкоди в користуванні будинком. Так само, позивачем не надано будь-яких доказів того, що розмір земельної ділянки 0,02 є недостатній для обслуговування його житлового будинку На думку суду посилання на статтю 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є безпідставними, оскільки не зазначено, за якою ознакою допущено дискримінацію його прав - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. Сам факт передачі земельної ділянки [PERSON], [PERSON] в розмірі 0,1924 га, що є більшим від розміру земельної ділянки,я кА закріплена за будинком позивача не є підтвердженням факту дискримінації. Відповідно до частини першої ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивачем не доведено, що його права є порушеними, у звязку із чим потребують судового захисту, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст.ст.120, 152 Земельного Кодексу України,

Outcome: dismissed