Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Ташлицької сільської ради Черкаської області про визнання права власності в порядку спадкування. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24 січня 2012 року померла його тітка [PERSON], після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок №23 з надвірними будівлями та спорудами по вул. Краснова в с. Ташлик Смілянського району Черкаської області. За життя тітка склала заповіт, яким все своє майно заповіла йому. Державним нотаріусом йому відмовлено в оформленні права на спадщину та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа на будинок, а тому він змушений звернутися до суду з позовною заявою про визнання за ним права власності на житловий будинок по вул. Краснова, 23 в с. Ташлик Смілянського району Черкаської області з надвірними будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом після смерті тітки. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник Ташлицької сільської ради Смілянського району Черкаської області в судове засідання не зявився, сільський голова надіслав до суду заяву в якій справу просить розглядати без участі представника Ташлицької сільської ради, проти задоволення позову не заперечує. Суд вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи вважає позовну заяву [PERSON] обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Статтею 57 ЦПК України визначено, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ч. 1 ст. 64 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: у тому числі визнання права. 24 січня 2012 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії І-БК №226659, яке видане 26 січня 2012 року відділом реєстрації смерті у м. Києві (а.с.30). Як вбачається із заповіту посвідченого секретарем виконкому Ташлицької сільської ради Смілянського району Черкаської області 5 грудня 1986 року, який на день смерті не змінений та не скасований, [PERSON] належний їй на праві особистої власності жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в с. Ташлик заповіла [PERSON] та [PERSON]Є.(а.с.28). З нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 2 листопада 2012 року вбачається, що він відмовився від прийняття спадщини після смерті [PERSON], яка померла 24 січня 2012 року (а.с.6). Як вбачається з експертного висновку від 20 червня 2017 року №056/708-m Українського бюро лінгвістичних експертиз прізвища «Горобієнко» (паспорт, запис [PERSON]) та «Горобіенко» (заповіт, запис [PERSON]), а також рос. «Горобиенко» (паспорт, запис російською мовою [PERSON]) попри розбіжності в орфографічній фіксації в документах, наданих для експертизи, а також в інших документах зазначеної особи є ідентичними. Відповідно до виписки з погосподарської книги №205 від 15 лютого 2017 року Ташлицької сільської ради Смілянського району Черкаської області будинковолодіння по вул. Краснова, 23 в с. Ташлик Смілянського району Черкаської області належить [PERSON], яка померла 24 січня 2012 року (а.с.7). Згідно довідки Ташлицької сільської ради Смілянського району Черкаської області №230 від 16 квітня 2014 року [PERSON], яка померла 24 січня 2012 року постійно проживала та була зареєстрована в [INFO] (а.с.9). Із матеріалів спадкової справи №481/2012 після смерті [PERSON] вбачається, що з заявою до Смілянської державної нотаріальної контори Черкаської області про прийняття спадщини звернувся [PERSON]І.(а.с. 61-123). З листа від 18 жовтня 2016 року №1174 о Смілянського відділку комунального підприємства «Черкаське обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» вбачається, станом на 1 січня 2013 року право власності на житловий будинок №23 по вул. Краснова в с. Ташлик Смілянського району Черкаської області не зареєстроване (а.с.29). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особа яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено до складу спадщини входять усі права та обовязки що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи визначені у заповіті. Згідно із ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Статтею 1270 ЦК України визначено, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. На підставі п. 4.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Постановою державного нотаріуса Смілянського міського нотаріального округу від 5 листопада 2016 року відмовлено у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом в звязку із відсутністю правовстановлюючого документа на будинок №23 по вул. Краснова в с. Ташлик Смілянського району Черкаської області(а.с.27). Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК). Статтею 392 ЦК України визначено, власник майна може предявити позов про визнання його права власності якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV, право власності на нерухомість підлягає обов'язковій державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації. Будь-які правочини щодо нерухомого майна, в тому числі видача свідоцтва про право на спадщину, вчиняються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону. Відповідно до ч. 4 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до ст.128 ЦК в ред. 1963 року право власності (право оперативного управління) виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а саме п.3.1 державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, яке затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 та зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками №32 та №33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на житловий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року №105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалося рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56 передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Статтею 131 ЦК 1963 року визначено, складовою частиною речі є все те, що не може бути відділене від неї без пошкодження і істотного знецінення речі. При переході права на річ складові частини її не підлягають відділенню. Стаття 132 ЦК 1963 року передбачає, приналежністю є річ, призначена служити головній речі, зв'язана з нею спільним господарським призначенням. Приналежність наслідує долю головної речі, якщо в договорі або в законі не встановлено інше. За таких обставин суд вважає доведеними позивачем обставини щодо належності на праві приватної власності будинку №23 по вул. Краснова в с. Ташлик Смілянського району Черкаської області спадкодавцю на підставі записів в погосподарській книзі №7, що вбачається із виписки з погосподарської книги Ташлицької сільської ради Смілянського району Черкаської області №205 від 15 лютого 2017 року та визнає за позивачем право власності на вказане будинковолодіння та надвірні споруди, які є його принаналежністю. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved