Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цією заявою, мотивуючи її тим, що [INFO] помер [PERSON] , який на день смерті постійно проживав в [ADDRESS], після смерті якого відкрилася спадщина, зокрема, на належний йому житловий будинок [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] заявник здійснював його поховання, проводив поминальні обряди, залишив собі на зберігання всі його документи, в тому числі і свідоцтво на право особистої власності на домоволодіння від 26 жовтня 1963 року, доглядав та продовжує до цього часу доглядати за спадковим житловим будинком та обробляти присадибну земельну ділянку, тобто фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. [PERSON] просив: - встановити факт, що місцем відкриття спадщини після смерті [PERSON] є [ADDRESS]; - встановити факт, що [PERSON] , прийняв спадщину після смерті [PERSON] . У судовому засіданні заявник заяву підтримав з підстав, які у ній зазначені, та просив її задовольнити. У судове засідання представник Носівської міської ради Чернігівської області не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без участі їх представника за наявними у матеріалах справи доказами. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності представника заінтересованої особи за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. У судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] дали показання про те, що вони добре знають [PERSON] , знали його батька [PERSON] , який по день смерті проживав у своєму будинку по [ADDRESS]. [PERSON] здійснював поховання, проводив поминальні обряди, доглядає за житловим будинком та обробляє земельну ділянку. Вислухавши пояснення заявника, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 9). Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом і за заповітом. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за життя заповіту не складав, спадкова справа після його смерті не заводилася, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 19-26). Таким чином, спадкоємство після смерті [PERSON] здійснюється за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. У судовому засіданні встановлено, [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 11). Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Абзацом 2 пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, встановлено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на день смерті був зареєстрований та проживав у [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] заявник здійснював його поховання, проводив поминальні обряди, залишив собі на зберігання всі його документи, в тому числі і свідоцтво на право особистої власності на домоволодіння від 26 жовтня 1963 року, доглядав та продовжує до цього часу доглядати за спадковим житловим будинком та обробляти присадибну земельну ділянку, що підтверджується поясненнями заявника та показаннями свідків. Таким чином, в силу ст. 549 ЦК УРСР заявник вважаєтся таким, що фактично вступив в управління та володіння спадковим майном [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 526 ЦК УРСР встановлено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до п. 114 Інструкції місце відкриття спадщини підтверджується, зокрема, довідкою житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої держадміністрації або з місця роботи померлого про постійне місце його проживання; записом у будинковій книзі про постійну прописку спадкодавця, а якщо місце проживання померлого невідоме, - документом (довідкою виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів та ін.) про місцезнаходження спадкового майна або його частини. У випадку відсутності у спадкоємців зазначених документів державний нотаріус вимагає копію рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення місця відкриття спадщини. Аналогічне положення закріплене також у п. 1.13 глави 10 «Видача свідоцтв про право на спадщину» чинного Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. У судовому засіданні встановлено, що заявник не має можливості отримати довідку, яка б підтверджувала місце відкриття спадщини після смерті [PERSON] , у зв`язку з відсутністю домової книги. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Докази по справі суд визнає належними і допустимими, та такими, що підтверджують факти, які просить встановити заявник. Встановлення цих фактів має для [PERSON] юридичне значення, так як дозволить йому реалізувати своє право, як спадкоємця [PERSON] першої черги за законом, на спадкове майно, яке залишилося після його смерті. [PERSON] позбавлений можливості в іншому порядку встановити зазначені факти. За таких обставин суд приходить до висновку, що заява [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved