Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар-Україна» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у вересні 2017 року в мережі інтернет з\~ оголошення дізнався, що на акційних умовах проводиться розпродаж автомобілів марки «ВАЗ 2110» 2014 року випуску за ціною 83500 гривень. 22 вересня 2017 року позивач та ТОВ «Єврокар Україна» уклали Договір фінансового лізингу № 3628, за умовами якого товариство зобовязалось придбати у свою власність та передати позивачу в користування транспортний засіб «ВАЗ 2110» 2014 року випуску за ціною 83500 гривень, а позивач повинен\~ сплачувати лізингові платежі відповідно до умов договору. [PERSON] у день укладення договору 22 вересня 2017 року\~ сплатив на користь ТОВ «Єврокар Україна» платіж у розмірі 17680 гривень. Відповідач повинен був\~ передасти автомобіль на третій день, після сплати авансу. Однак на обумовлену дату автомобіль переданий позивачу не був. Крім того, після детального вивчення договору\~ зясувалось, що в договорі зазначено інший автомобіль, а саме «ZAZ Sens», та вартість автомобіля була значно вищою та становила 17680 гривень. Позивач вважає Договір фінансового лізингу № 3628 від 22 вересня 2017 року недійсним та зазначає, що оспорюваний ним договір всупереч положенням цивільного законодавства не був нотаріально посвідчений, а тому в силу ст. 220 ЦК України є нікчемним. Також позивач зазначив, що ТОВ «Єврокар Україна» не має ліцензії на надання фінансових послуг і до Державного реєстру фінансових установ не внесене. Крім того, Договір фінансового лізингу укладено з багатьма порушеннями, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін. Просив суд визнати Договір фінансового лізингу № 3628 від 22 вересня 2017 року\~ недійсним та стягнути з відповідача на його користь сплачені за договором грошові кошти у розмірі 176800 гривень. Позивач в судове засідання не зявився, надіслав\~ до суду заяву в якій просить справу розглядати без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до вимог ч.2 ст. 191 ЦПК України,\~ у\~ разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. За згодою позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності\~ осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази,\~ дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи,\~ вважає позовну заяву [PERSON]\~ обґрунтованою та\~ такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 76 ЦПК України\~ визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~ Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~\~ За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 22 вересня 2017 року\~ між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» укладено Договір фінансового лізингу № 3628 (далі - Договір), предметом Договору, відповідно до п.1.1. зазначено транспортний засіб марки «ZAZ Sens», комплектація/модифікація стандарт +, обєм двигуна 1300/бенз, тип КПП 5 мех (а.с. 8-15). Вартість автомобіля, відповідно до п. 8.2. Договору, становить 6696,97 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 176800 гривень. Позивач у день укладення договору, а саме: 22 вересня 2017 року сплатив на користь ТОВ «Єврокар Україна» платіж у розмірі 10 % від вартості транспортного засобу, а саме 17680 гивень, що підтверджується копією квитанції № ПН7785 від 22 вересня 2017 року (а.с. 16). Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Як передбачено\~ ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Оскільки предметом оспорюваного Договору є автомобіль, то до відносин сторін застосуванню також підлягають положення ЦК України про найм (оренду) транспортного засобу. Відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Аналогічний висновок міститься в правовій позиції Верховного Суду України, ухваленій за наслідками розгляду цивільної справи № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року. Відповідно до зазначеної правової позиції, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. В свою чергу ч. 2 ст. 215 ЦК України передбачає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Договір фінансового лізингу № 3628 від 22 вересня 2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна», не був нотаріально посвідченим. Відповідно до п. 3 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», діяльність з надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Згідно з ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Доказів, на спростування доводів позивача щодо відсутності ліцензії у ТОВ«Єврокар Україна», відповідачем суду не надано. Відповідач не скористався своїм процесуальним правом, передбаченим ст.178 ЦПК України, жодних заперечень на спростування наведених позивачем обставин суду не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 807 ЦК України, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Предметом вищевказаного договору лізингу, відповідно до п. 1.1. Договору, є транспортний засіб марки «ZAZ Sens», комплектація/модифікація стандарт +, обєм двигуна 1300/бенз, тип КПП 5 мех. Вказані ознаки не є індивідуальними, а є виключно родовими. У випадку з автомобілем індивідуальними ознаками є номер кузова, рік випуску, колір і т.п. Із вказаних в Договорі ознак не вбачається який саме автомобіль має отримати Позивач - новий або вживаний, якого покоління і року випуску, тощо. Згідно\~ ч. 1, 2 ст. 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. З огляду на це, предмет Договору не визначено індивідуальними ознаками, що є порушенням норм ЦК України і є підставою для визнання його оспорюваним правочином. Спірний Договір містить ряд несправедливих умов, що в силу положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» також є підставою для його оспорювання. Так, зокрема, в Договорі в цілому відсутня будь-яка конкретна відповідальність Лізингодавця за невиконання своїх зобовязань, прострочення передачі предмета лізингу, несвоєчасне повернення коштів і т.п. Ще однією несправедливою умовою Договору є п. 12.2., 12.8.-12.14., які надають право Відповідачу в односторонньому порядку розірвати Договір чи достроково припинити його дію у випадку порушення позивачем будь-якого із зобовязань за Договором. Несправедливими є положення Договору щодо вартості предмета лізингу. Так, у випадку його здорожчання, всі платежі Позивача за Договором підлягають безумовному і автоматичному збільшенню, який в такому випадку зобовязаний доплатити відповідачу різницю (п. 9.4.). Несправедливими, згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зі змісту оспорюванного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. До таких висновків дійшов Верховний Суд України у справах № 6-2766 цс 15 від 15 грудня 2015 року, № 6-330 цс 16 від 8 червня 2016 року та № 6-1551 цс 16 від 19 жовтня 2016 року. За положеннями даної норми, ані комісія за укладення Договору, ані адміністративний платіж не відносяться до витрат лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Договір не містить жодного обґрунтування співмірності розміру комісії (10% вартості предмета лізингу) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не вважається лізинговим платежем, а відповідні дії фактично полягали лише у виготовленні типової форми договору. Те саме стосується і комісії за передачу предмета лізингу (3% вартості предмета лізингу). Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно з ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. За викладених обставин, оцінюючи наявні письмові докази, враховуючи зазначені положення чинного законодавства, суд приходить до висновку про недодержання в момент вчинення правочину, а саме укладання Договору фінансового лізингу № 3628 від 22 вересня 2017 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ«Єврокар Україна», сторонами вимог, які встановлені Цивільним кодексом України, а також Законом України «Про захист прав споживачів», у звязку з чим спірний договір слід визнати недійсним, а відтак позовні вимоги позивача\~ в цій частині підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відтак, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з ТОВ «Єврокар Україна», на його користь суми сплаченого авансового платежу в розмірі 17680 гривень, оскільки спірний договір судом визнано недійсним. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.\~ Способом захисту, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. За таких обставин, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є вірним. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі\~ Закону України «Про захист прав споживачів». За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. Так, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1280 гривень, які складаються з 640 гривень - за вимогу немайнового характеру та 640 гривень - за вимоги майнового характеру. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved