Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

[PERSON] звернулась 24.09.2013 р. в суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , що посвідчений нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Питлюком В.І. 01.11.2008 р. за реєстраційним №3915. Позов обґрунтувала тим, що вона є власником квартири в [ADDRESS] . У тій квартирі зареєстрований відповідач, який є онуком позивача. Маючи похилий вік і мінімальну пенсію, позивач сподівалася, що відповідач буде її доглядати та надавати матеріальну допомогу. Позивач звернулася в суд з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття його з реєстрації і під час розгляду справи в квітні 2013 р. їй стало відомо про договір дарування квартири, укладений між нею і відповідачем. Вважає, що вона підписувала заповіт, позаяк квартира є єдиним її житлом, сподівалася, що відповідач догляне її до смерті, а після - квартира залишиться йому. Позивач не мала наміру дарувати квартиру, бо в ній постійно проживала і не знала, чи відповідач буде її доглядати. Позивач вказує, що їй не було роз`яснено суть та наслідки договору. Позивач вважає, що її навмисно було введено в оману, замовчуючи суть правочину. Просить визнати недійсним договір дарування квартири від 01.11.2008 р., укладений між нею та відповідачем, посвідчений нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №3915. Клопотанням від 05.12.2013р. позивач просила поновлення строку позовної давності. 20.01.2014 р. відповідач подав до суду заперечення на позов, в якому зазначив, що позивач з часу укладення договору дарування, вважаючи його договором довічного утримання, у встановлені строки до суду не зверталась щодо розірвання, хоча дійсно проживала у подарованій квартирі. Відповідач та його батько здійснювали догляд за бабусею. Її дочка [PERSON] живе у м.Києві та намагається отримати все майно батьків. Саме за заявою дочки [PERSON] було поміщено позивача [PERSON] до психіатричної лікарні з метою визнання її недієздатною і встановлення опіки дочки над нею для оскарження опікуном договору дарування. Саме в справі окремого провадження про визнання недієздатною [PERSON] (залишено заяву без розгляду, рішення не прийнято), свідки підтвердили, що саме онук здійснював піклування, займався придбанням продуктів харчування, робив ремонти. А на початку 2013 року [PERSON] насильно забрала маму [PERSON] у м.Київ. Також в січні 2013р. [PERSON] в інтересах [PERSON] позивалась до суду про визнання онука таким, що втратив право користування спірною квартирою, проте суд відмовив у задоволенні позову, дізнавшись про власність відповідача на дану квартиру (а.с.170 т.1). Спірний договір не укладався під впливом обману обдаровуваного, а п.5 договору підтверджував факт укладення такого по домовленостях сторін договору. Просив застосувати суд сплив строків позовної давності, який закінчився 02.11.2009 р. Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 20.01.2014 р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11.11.2014 р. позов задоволено. Ухвалою ВССУ від 04.02.2015 р. рішення першої та апеляційної інстанцій скасовано, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. [INFO] позивачка [PERSON] \~ померла (а.с.144 т.1). Ухвалою Яремчанського міського суду від 20.04.2015 року правонаступником померлої позивача\~\~ залучено до участі у справі\~\~ її спадкоємця\~ за законом і заповітом\~ [PERSON] 19.06.2015 р. правонаступник позивача уточнила позовні вимоги (а.с.49-51 т.2). \~\~\~\~\~\~\~ Ухвалою\~ Яремчанського міського суду від 22.06.2015 року, третьою особою на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог, залучено приватного нотаріуса Яремчанського міського нотаріального округу\~ Питлюка В.І. Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 10.07. 2015 р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15.09.2015 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено. Ухвалою ВССУ від 13.04.2016 р. рішення першої та апеляційної інстанцій скасовано, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. 02.08.2018р. правонаступник позивача надала додаткові письмові пояснення по суті позову (а.с.38-40 т.3). Шляхом проведення автоматизованого розподілу судової справи, визначено 02.04.2019р. головуючого суддю Польську М.В. Правонаступник позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в\~ судові\~засідання \~28.05.2019р.\~(повістка,\~яка направлялась\~за адресою\~зазначеною самим\~відповідачем в\~матеріалах справи,\~повернута поштовим\~зв`язком за\~закінченням терміну\~зберігання),\~ 09.07.2019р.\~(повістка\~повернута поштовим\~зв`язком за\~закінченням терміну\~зберігання),\~27.08.2019р.\~(повістка\~повернута поштовим\~зв`язком за\~закінченням терміну\~зберігання),\~17.10.2019р.\~(повістки,\~які направлялись\~за двома\~адресами,\~повернуті поштовим\~зв`язком за\~закінченням терміну\~зберігання)\~та 07.11.2019р.\~(повістка\~повернута поштовим\~зв`язком за\~закінченням терміну\~зберігання)\~та додатково\~повідомлено про\~виклик на\~сайті судової\~влади, не\~з`являвся,\~про день\~та час\~розгляду справи\~повідомлявся завчасно\~та належним\~чином судовими\~повістками,\~які направлялись\~судом за\~вказаною відповідачем\~адресою в\~останніх наявних\~в матеріалах\~справи заявах\~від 05.07.2018р.\~та 20.07.2018р. (а.с.27,31-34 т.3), причин своєї неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань про перенесення розгляду справи до суду не подавав. Водночас у матеріалах справи є наявний відзив (заперечення) на позов від 20.01.2014р., а тому суд вважав за можливе, зважаючи на строки розгляду справи з вересня 2013 року судами, завершити розгляд справи без участі відповідача. З урахуванням положень\~ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, свідків, диски звукозапису судових засідань як по даній справі, так і з іншої справи окремого провадження, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно нотаріально посвідченого договору\~ від 01.11.2008 року [PERSON] \~\~ подарувала [PERSON] , який є її онуком,\~ квартиру [ADDRESS] , яка належала їй на праві власності (а.с.34 т.1).\~ Позивач [PERSON] первісно та її правонаступник [PERSON] після заміни сторони позивача, оспорюють вказаний правочин\~ з тих підстав,\~ що\~ позивач не мала наміру укладати саме договір дарування квартири, оскільки така була її єдиним житлом. Підписуючи договір,\~ позивач вважала укладеним заповіт (у позові), чи договір\~ довічного утримання (з пояснень правонаступника), оскільки сподівалася, що відповідач [PERSON] \~ буде\~ її доглядати та надавати матеріальну допомогу, яку останній так і не надавав. [PERSON] указувала в позові також і те, що їй не було роз`яснено суть та наслідки договору, а через поганий зір, похилий вік та стан здоров`я вона не могла прочитати те, що підписує.\~ Відповідач та нотаріус навмисно ввели її\~ в оману, замовчавши суть\~ правочину. При цьому, позивач до її смерті жодного разу в судових засіданнях участь не брала і самостійно свої доводи не висловлювала. Тому, суди під час розгляду даної цивільної справи так і не отримали позицію самого позивача [PERSON] . Також, правонаступник [PERSON] суду пояснила, що її мама [PERSON] у липні 2008 року травмувала ногу (перелом у похилому віці), і оскільки ні син, ні онук травмованої не забезпечили огляд хворої у лікаря для своєчасного лікування, у [PERSON] травма спричинила обмеження руху і вона не могла вже добре ходити, а отже з часу травмування потребувала сторонньої допомоги. На той час, і по сьогоднішній день, [PERSON] проживала у м.Києві, тому і не знала про такий стан матері, а приїхавши у вересні 2008 року (це була п`ятниця) до матері у селище Ворохту, одразу повезла її в санаторій, що знаходиться в цьому ж селищі для огляду та лікування, після чого їй одразу призначили таке лікування і оформили в санаторій. Однак, оскільки [PERSON] повернулась в Київ після оформлення мами на лікування, маму на другий же день забрали знову додому (покази сусідка [PERSON] з матеріалів справи окремого провадження, про що буде зазначено нижче) і лікування припинили без згоди дочки [PERSON] . При цьому, дійсно це було єдине житло матері, а тому вона не могла безоплатно подарувати у листопаді 2008 р. його онукові, так як постійно проживала в квартирі як до, так і після укладення оспорюваного договору, і як наслідок, вона помилялась щодо виду правочину. Мама також помилялася щодо природи правочину, мала поганий зір, що унеможливлювало самостійне прочитання договору. Як слідує з матеріалів справи, згідно п.4, 5 \~ вказаного договору дарувальник свідчив про те, що укладання цього договору не пов`язане з виконанням обдаровуваного будь-яких дій майнового чи немайнового характеру на користь дарувальника чи в майбутньому; сторони підтвердили, що укладання договору відповідає їхнім інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які стосуються дарування. Зазначено, що нотаріусом роз`яснено сторонам наслідки укладання вказаного договору. Водночас, п.9 цього договору містить зобов`язання обдаровуваного надати право довічного користування дарунком самому дарувальнику. Як слідує\~зі ст.717\~ЦК України\~за договором\~дарування одна\~сторона (дарувальник)\~передає або\~зобов`язується\~передати в\~майбутньому другій\~стороні (обдаровуваному)\~безоплатно майно\~(дарунок)\~у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Правочин - це правомірна, не заборонена законом дія, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст.204 ЦК, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.3, 5 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання сторонами або стороною правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, є підставою для визнання його недійсним (ч. 1 ст. 215 ЦК). Згідно з ч.3\~ст.203\~ЦКволевиявлення учасника правочину має бути вільним, і відповідати його внутрішній волі. На цій саме підставі можуть бути визнані недійними правочини, вчинені в т.ч. під впливом помилки (ст. 229 ЦК), обману (ст. 230). Заявлені вимоги про визнання правочину недійсним з вказаних підстав можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману. Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення За змістом ст.230 ЦК України, на яку посилалась позивач у позові, якщо одна із сторін правочину\~навмисно ввела\~другу сторону\~в оману\~щодо обставин,\~які мають\~істотне значення\~(частина\~перша статті\~229\~цього Кодексу),\~такий правочин\~визнається судом\~недійсним.Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, то вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом вказаної статті саме позивач повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність обставин, щодо яких його введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Такими є помилки стосовно правової природи правочину, його змісту. Хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні отриманих наслідків даного правочину. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. А за\~нормами ч.1\~ст.229\~цього ж\~кодексу якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до\~постанови Пленуму\~ВСУ від\~06.11.2009\~р.\~№9\~«Про судову\~практику розгляду\~цивільних справ\~про визнання\~правочинів недійсними»,\~вказано,\~що відповідно до\~статей 229\~-\~233\~ЦК правочин,\~вчинений \~під \~впливом \~помилки,\~ обману,\~ насильства,\~ зловмисної\~домовленості представника\~однієї сторони\~ з\~ другою\~ стороною\~ або\~внаслідок впливу\~тяжкої обставини,\~є оспорюваним. Обставини,\~щодо яких\~помилилася сторона\~правочину (стаття\~229\~ЦК),\~ мають\~існувати саме\~на момент\~вчинення правочину.\~Особа \~на \~підтвердження \~своїх \~вимог \~про \~ визнання\~ \~правочину недійсним\~ повинна\~довести,\~ що\~така помилка\~дійсно мала\~місце,\~ а\~також що\~вона має\~істотне значення. Не\~є \~помилкою \~щодо якості\~речі неможливість\~її використання\~або виникнення\~труднощів \~у \~її \~використанні,\~ що\~ сталося\~ після\~виконання \~хоча \~б \~однією \~зі \~сторін зобов`язань,\~ які\~виникли з\~правочину,\~і не\~пов`язане\~з поведінкою\~іншої сторони\~правочину.\~Не має\~ правового\~ значення\~помилка щодо\~розрахунку одержання\~користі від\~вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається\~вчиненим під\~впливом обману\~у випадку\~навмисного введення\~іншої \~сторони \~в \~оману \~щодо \~обставин,\~ які\~впливають на\~вчинення правочину.\~ На\~відміну від\~помилки,\~ ознакою\~обману є\~умисел у\~діях однієї\~зі сторін\~правочину. Наявність\~умислу \~в \~діях \~відповідача,\~ істотність\~ значення\~обставин,\~ щодо\~яких особу\~введено в\~ оману,\~ і\~ сам\~ факт\~ обману\~повинна \~довести особа,\~ яка\~діяла під\~впливом обману.\~ Обман\~щодо мотивів\~правочину не\~має істотного\~значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Тому, в даному спорі суд зобов`язаний встановити наявність волевиявлення особи (позивача) за ч.3 ст.203 ЦК України і саме ця підстава, зазначалась стороною позивача для вирішення спору судом. При цьому, пояснення правонаступника [PERSON] і про необхідність застосування судом ч.5 ст.203 ЦК України, оскільки не відбулось реальне настання наслідків правочину, тобто передача квартири чи реєстрація права власності за відповідачем (за відсутності участі відповідача у судових засіданнях з`ясування реєстрації прав та передачу йому квартири після укладення договору як новому власнику - не вдалось), відхиляються судом, так як за вимогами ст.234 ЦК України даний правочин позивач не просила визнати судом фіктивним, і це не було предметом спору за позовом, який розглядається з вересня 2013 року в судовому порядку. Обґрунтовуючи підстави позову, позивач (за життя) зазначала, що укладаючи оспорюваний договір (а вона назвала цей договір заповітом в мотивувальній частині, а договором дарування у прохальній частині позову) сподівалась, що через похилий вік відповідач буде її доглядати і допомагати матеріально через мінімальну пенсію (абзац другий позову). Про укладення саме договору дарування та порушення її прав власності, позивач дізналася із судового засідання, яке відбулося 04.04.2013 р. по розгляду справи №2/354/41/13 за її позовом до онука про визнання його таким, що втратив право користування житлом та зняття його з реєстраційного обліку. В зв`язку з цим і просила поновлення строку позовної давності, яка пропущена з поважних причин через незнання факту підписання саме договору дарування. [PERSON] , як правонаступник позивача також підтвердила, що померла за життя потребувала допомоги у догляді, оскільки була хворою з поламаною ногою і фізично обмеженою у побутових потребах (пічне опалення квартири, заготівля дров на зимовий період часу, купівля ліків, які необхідні через похилий вік, купівля щоденно їжі тощо). В 2008 році та в подальшому відповідач перестав здійснювати належний догляд за позивачем, не забезпечив їй належне лікування, вона\~ була залежною від відповідача, який\~ її ізолював не надаючи можливості спілкуватися з дочкою, та забрав паспорт (дане твердження підтверджується і вимогою лікарні щодо надання паспорту [PERSON] , який належить [PERSON] а.с.168 т.1). Пізніше, [PERSON] ще намагалась влаштувати на лікування маму, і положила під нагляд лікарів у психіатричну лікарню, бо там також на її думку можна було забезпечити повне лікування, однак її звідти забрали одразу. Правонаступник зазначає, що в грудні 2011 року (одразу після судового засідання 05.12.2011р.) забрала остаточно позивача до себе у м. Київ, зареєструвавши її місце проживання там після виготовлення паспорта (а.с.152 т.1), вона забезпечила належний догляд та лікування мами. Саме у дочки вже проживала мама з грудня 2011р. до кінця свого життя, тобто до січня 2014 р. \~При цьому, допитаний свідок [PERSON] , на прохання правонаступника позивача, підтвердила суду факт умов проживання дарувальника та її стан здоров`я після отриманого перелому ноги, а не обставини, які є предметом саме даного спору у цивільній справі (наявність помилки, відсутність волевиявлення, тощо при укладенні оспорюваного договору). Виходячи зі змісту статей 203 та 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його умов. А умова договору, яка містить обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника дію, не є вже договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної вигоди, про що зазначив ВССУ в ухвалі від 13.04.2016 р., скасовуючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Касаційний суд у вказаній вище ухвалі також зазначив, що особа, на підтвердження вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі доказів, наявність обставин, що вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді і сторонній допомозі, наявність спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного майна за договором дарування та продовження проживання в квартирі після укладення договору. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом його суті, а й за такими обставинами як вік позивача, стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді і сторонній допомозі, наявність спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного майна за договором дарування та продовження проживання в квартирі після укладення договору. І лише у разі встановлення цих обставин, норми ч.1 ст.229, ст.203 та ст.717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. При цьому, цей ж касаційний суд, скасовуючи рішення суду в ухвалі від 18.02.2015 р. вказав на те, що суди не встановили докази наявності факту помилки, чи обману, а підстава недійсності договору дарування через намір дарувальника й надалі там проживати, не вірна, оскільки позивач не вказала, яким чином втрачена така можливість проживання після укладення договору. Суди в порушення дослідження обставин наявності обману не допитали нотаріуса, як свідка. Не була допитана і сама позивач [PERSON] . При цьому, у разі наявності б у неї помилки, не враховано за нормами ст.229 ЦК України, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Досліджуючи наявність усвідомлення дарувальника щодо предмета договору дарування та уявлення дарувальника про його природу, суть, зміст та досягнуті умови зазначені в договорі, суд дослідив докази, наявні в цивільній справі, в т.ч. допити свідків, прослуховування дисків судового засідання від 14.05.2015 р. і 15.09.2015 р. (пояснення нотаріуса, що посвідчував оскаржуваний договір дарування), та диск судового засідання за 10.06.2011 р. у справі №2-0-1/2011(допит свідка [PERSON] сусідки позивача, яка її доглядала до моменту переїзду в м.Київ) і надано оцінку як кожному доказу зокрема, так і у їх сукупності. Так, ще в 2009 році [PERSON] склала заповіт, на ім`я [PERSON] на все належне майно (а.с.101 т.1). Окрім того, за довіреністю від 10.08.2010 р. уповноважувала [PERSON] на представництво по оформленні спадкових прав за законом після смерті її чоловіка у жовтні 2009 р., така була в подальшому скасована за заявою заповідача 14.06.2011 р. (а.с.172-173 т.1)., довіреності від 22.02.2011р. на отримання належної пенсії за конкретні місяці 2011 року та від 04.03.2011 р. на ведення та представництво справ у судових органах (а.с.102-104 т.1). Саме за останньою довіреністю [PERSON] представляв інтереси її онук [PERSON] у справі окремого провадження №2-0-1/2011 за заявою [PERSON] про визнання недієздатною [PERSON] та встановлення опіки над нею. Таку ж довіреність на ведення судових справ та представництва в інших органах Бойчук [PERSON] надала у грудні 2012 року (проживаючи вже в м.Києві) дочці [PERSON] (а.с.107 т.1), а 18.04.2012 року склала заповіт на дочку [PERSON] (а.с.151 т.1). Як слідує з матеріалів справи, онук при розгляді справи про визнання недієздатною [PERSON] висловлював бажання бути опікуном також, про це просила і заявниця [PERSON] щодо призначення її опікуном над недієздатною у разі визнання такої судом (а.с.105 т.1). Дійсно, в матеріалах справи є наявна копія заяви від 09.02.2011р. заявниці [PERSON] про визнання недієздатною [PERSON] , однак дана цивільна справа не була розглянута по суті вимог, а залишена без розгляду заявницею (а.с.93-95 т.1). При цьому, 04.02.2010р. відбувався огляд [PERSON] на дому лікарем терапевтом на виклик дочки, і описано дезорієнтацію хворої в часі, не могла згадати вік (на той час [PERSON] , 1925 р.н. було 85 років), а також зазначено, що проживає одна, виписано направлення на госпіталізацію у психлікарню з діагнозом (а.с.98 т.1), але як стверджується матеріалами справи на обліку у лікаря психіатра в Яремчанській ЦМЛ остання не знаходилась (а.с.99 т.1). На запит адвоката відповідача, обласна психіатрична клінічна лікарня повідомила, що 20.05.2011 р. хвора [PERSON] поступила за направленням лікаря Яремчанської поліклініки, була оглянута комісією лікарів-психіатрів, встановлено діагноз (когнітивний розлад судинного ґенезу, помірно виражений), проте підстав для лікування в психіатричному стаціонарі не встановлено (а.с.100 т.1). Зі справи окремого провадження, за клопотанням правонаступника позивача судом прослухано диск запису журналу судового засідання від 10.06.2011 р., під час якого допитувалась свідок [PERSON] . З даного доказу, судом встановлено, що свідок [PERSON] підтвердила те, що вона як сусідка (в одному будинку) протягом 30 років була добре знайома з [PERSON] . Після похорону чоловіка [PERSON] , свідок їй допомагала, доглядала. Дочка дуже рідко приїжджала до матері. Дійсно, у сусідки була зламана нога, що неправильно зрослася після травми, але вона самостійно варила собі їжу, могла робити все по квартирі. Допомогу хворій надавав онук [PERSON] , приїжджав з м.Івано-Франківська та привозив продукти, часто телефонував свідку і цікавився, як бабуся. Свідку часто жалілась [PERSON] і плакала через відношення дочки до мами, так як остання рідко бувала у мами і то на 5 хв. з конфліктами, а у 2008 р. Приїхавши на день, одразу здала її у санаторій, де проживають ті, хто не мають житла. Саме свідок забрала [PERSON] з санаторію, так як та попросила її забрати і плакала, що дочка її туди завезла. Потім, дочка також приїхавши на один день, відвезла маму свою у психлікарню, хоча та була здорова, звичайно могла дещо не пригадувати, але тільки через поважний вік 85 років. Жодних підозр на психічну хворобу сусідка [PERSON] не мала, лікарів щодо такого захворювання ніколи не викликали. Тому одразу її і забрали з психлікарні, як тільки дізнались що Зою [PERSON] туди відвезла дочка. Після прослуховування даного диску, [PERSON] підтвердила суду, що саме цей свідок дійсно допомагала матері за кошти, які платила мама з пенсії у розмірі 400 грн. (сама ж пенсія становила приблизно 600грн.). Тому, доводи сторони позивача що відповідач не допомагав нічим бабусі, є спростовані доказом у матеріалах цивільної справи, при цьому допит свідка здійснювався в іншій справі в присутності і [PERSON] , і [PERSON] , які мали право задавати питання свідку. Щодо доводів про те, що [PERSON] помилялась щодо природи правочину, то судом встановлено з досліджених доказів, зокрема і пояснення нотаріуса, який на місці в квартирі посвідчував правочин укладений між [PERSON] та [PERSON] , наступне. Третя особа нотаріус Питлюк В.І., який допитувався спершу і як свідок (у першій інстанції), і надавав пояснення як третя особа без самостійних вимог (в апеляційній інстанції), суду пояснив (прослухано журнали двох судових засідань наявних у даній цивільній справі), що восени 2008 року у першій половині дня він був викликаний на прохання відповідача до бабусі, яка висловила бажання укласти правочин та самостійно не мала змоги прибути до нотаріуса через, як потім з`ясувалось, хворобу ноги. Нотаріус наодинці довший час спілкувався з [PERSON] , приблизно годину, мав з собою два проекти правочину, і договір дарування, і договір довічного утримання. Роз`яснив їй види правочину і те, що є його природою і відмінністю, в т.ч. що є ще поняття заповіту. [PERSON] незважаючи на поважний вік була досить спокійною, доброю, уважною, не маючи жодних вад зору, самостійно (біля вікна, пригадує що був сонячний день) прочитувала тексти угод і висловила намір на укладення саме договору дарування. Тому, на переконання нотаріуса, пункти які обумовлювались і зачитувались п.4,5 договору відповідали дійсним намірам особи дарувальника. Після чого, переконавшись про намір особи на укладення саме договору дарування, він залишив їй проект договору і сам повернувся на місце роботи, підготував на бланках такий договір дарування. У другій половині дня він ще раз поїхав до дому [PERSON] , яка підписала договір дарування. Примірник оригіналу підписаного договору залишено дарувальнику. Отже, з врахуванням того, що суд з жовтня 2013 року не отримував жодних пояснень за життя [PERSON] , як позивача, а отже її позиції стосовно обставин, як саме відбувалося укладання правочину не встановлено, суд першочергово оцінює ті докази, які надані особою яка мала змогу з`ясовувати наміри та бажання перед його укладенням, при цьому що інших осіб - дочки чи онука (сторін по справі) при такому з`ясуванні волевиявлення дарувальника не було, а відповідач тільки був вподальшому при підписанні договору. Тому суд, з врахуванням норм ч.3 ст.203 ЦК України прийшов, до ствердного переконання, що волевиявлення учасника правочину [PERSON] було вільним і відповідало її внутрішній волі, не було ні обману зі сторони нотаріуса і відповідача, як зазначено в мотивах позову, ні не встановлено помилки за ст.229 ЦК України з вищевказаних підстав, на спростування чого інших доказів матеріали справи не містять. Цей висновок суду випливає і з тих ще обставин, що позов [PERSON] було подано аж у вересні 2013 року на час перебування її у дочки в м.Києві, тобто через п`ять років після його укладання, при цьому, що такий примірник договору у неї був після укладання залишений. Правонаступник [PERSON] зазначила, що мамі стало відомо природу правочину тільки з іншої цивільної справи про визнання онука таким, що втратив право користування (у квітні 2013 року), однак представником позивача у даній справі була тільки сама [PERSON] , жодної участі [PERSON] при розгляді даної справи не брала, а тому можна прийти до переконання, що саме [PERSON] , а не її мама, дізналась про наявність договору дарування укладеного між [PERSON] та [PERSON] у 2008 році. З врахуванням даних обставин, позовна вимога про поновлення пропущеного строку позовної давності для звернення до суду щодо оскарження договору дарування, суд не вважає доведеним, так як позивачу було відомо про укладення саме договору дарування у момент його укладення. З врахуванням вимог ст.256-257, 261 ЦК України суд приходить до переконання, що позивачу саме 01.11.2008р. було відомо про договір який оспорюється і цим днем не є судове засідання іншої справи окремого провадження, в якому участь у справі брала представник [PERSON] [PERSON] А як наслідок вимога позову про поновлення строків позовної давності, є недоведеною перед судом. Пропущення строку просив застосувати і відповідач. Водночас, зважаючи, що суд вподальшому прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог про визнання недійсним договору дарування, заяву відповідача про пропущення строку давності не бере до уваги та не відмовляє у позові саме з цих підстав пропущення строку, який не поновлений судом за вимогою позивача. Щодо наявності п.9 в оспорюваному договорі, який містить обов`язок обдаровуваного на проживання дарувальника в квартирі, яка вже є подарована, то нотаріус вказав, що з 2004 року такий пункт у нього був у проектах всіх договорів дарування (з типових договорів наявних в нотаріаті), згідно\~ методичних рекомендацій\~ Міністерства\~ юстиції України 2006 року, видання\~\~ було здійснено за сприяння прогорами МАТРА в рамках українсько-нідерландського проекту\~ «Впровадження\~ Цивільного кодексу в Україні», до якого було долучено зразок договору дарування\~\~ із зазначенням\~ такого пункту.\~ Вказуючи\~ на необхідність включення\~\~ такого пункту до договору дарування\~ Міністерство юстиції\~ виходило з того,\~ що існують певні випадки, які не можна вважати порушенням\~ ознаки безоплатності договору дарування, серед яких: покладення на обдаровувану особу\~\~ обов`язку\~ на користь дарувальника, наприклад, дарувальник залишає за собою право проживання\~ у подарованому будинку,\~ обдаровуваний\~ у цьому випадку\~ зобов`язаний\~ надати можливість\~ здійснення такого права дарувальником. Вважає, що такий пункт закладається в договір саме з метою можливого захисту дарувальника в майбутньому, якщо він бажатиме й надалі користуватися предметом дарування. Нотаріус не знав, що такий пункт є суперечливим до норм ЦК України, оскільки він не змінює суті волевиявлення особи дарувальника щодо дарування, а тільки надає їй більше прав за законодавством. Дійсно, судом встановлено те, що дарувальник [PERSON] й надалі залишилась проживати до грудня 2011 року у квартирі, яка вже була подарована. Водночас, скасовуючи двічі судові рішення, касаційний суд висловився про те, що тільки в сукупності встановлених обставин, аналіз таких за нормами ч.1 ст.229, ст.203 та ст.717 ЦК та оцінкою всіх доказів в сукупності, можна прийняти правильне законне рішення. Зі змісту укладеного між сторонами договору дарування - п.9 випливає, що сторони договору домовились про встановлення так званого сервітуту, який полягає в особистому праві дарувальника [PERSON] безоплатного користування відповідно до цільового призначення вищезазначеною квартирою в цілому. Таке поняття міститься і в нормах ст.401, 403 ЦК України. Враховуючи передбачений сторонами п.9 договору дарування, та обставина, що позивач після укладення спірного договору продовжувала проживати у вказаній квартирі, не свідчить про недійсність відповідного договору, оскільки відсутність фактичного передання спірного нерухомого майна, в цьому випадку, не пов`язана з відсутністю волі дарувальника, чи помилки щодо природи спірного правочину. Укладений між сторонами договір дарування не містить застережень чи вказівок про фінансові зобов`язальні умови для його сторін, а тому немає підстав вважати, що такий договір є оплатним і суперечить вимогам\~статті 717 ЦК України. Саме таку правову позицію висловив і ВС у постанові від 12.09.2018 року (справа №335/8252/14-ц). В підсумку всього вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову за недоведеністю, оскільки не встановлено ні наявність помилки зі сторони дарувальника, так і відсутність волевиявлення позивача [PERSON] на укладення саме такого правочину як договір дарування. Вона розуміла природу правочину, права та обов`язки сторін. При цьому, мотиви правочину, як наприклад допомога обдаровуваного дарувальнику що доводилось перед судом стороною позивача, за нормами ст.229 ЦК значення не мають, хоча судом і встановлено саме наявність такої допомоги від обдаровуваного й надалі до часу проживання дарувальника в селищі Ворохта до грудня 2011року (свідчення свідка), а не навпаки. Факт залишення проживання дарувальника після укладення договору дарування у квартирі дійсно має місце та встановлено судом з зібраних доказів. Водночас, оскільки судом не встановлено помилки дарувальника та її волевиявлення щодо дарування, наявність й надалі проживання дарувальника в цій квартирі на переконання суду, не є підставою для задоволення позову про оскарження правочину у сукупності обставин встановлених судом за ст.203 та 229, 230, 717 ЦК України. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі вищевказаного, \~ст.\~ 203, 229, 230, 717 ЦК України,

Outcome: dismissed