Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, яким просить визначити за [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS], для звернення стягнення на неї, зобов'язати [PERSON] зареєструвати право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] в Реєстраційній службі Харківського міського управління юстиції, стягнути судові витрати з [PERSON] в сумі 1144 грн.. В обґрунтування позову посилався на те, що 30.12.2009 року він придбав двокімнатну квартиру [ADDRESS] у [PERSON] за 228 800 грн.. Проте рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.01.2011 року були задоволені позовні вимоги [PERSON] та визнано право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на вищевказану квартиру, як на сумісне майно подружжя. Даним рішенням визнано недійсним договір купівлі -продажу вказаної квартири, сторони повернуто в первісний стан: повернуто [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову суму у розмірі 228 800 грн.. Рішення набрало законної сили. Позивач отримав виконавчий лист по вказаному рішенню та пред'явив його до Фрунзенського ВДВС Харківського МУЮ для примусового виконання. Але, на протязі двох років рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.01.2011 року так виконано не було, гроші не повернуті. Постановою державного виконавця Фрунзенського ВДВС Харківського МУЮ від 26.12.2013 року виконавчий документ повернутий стягувачу у зв'язку з тим, що боржник не мешкає за адресою: [ADDRESS], майно, на яке може бути звернуто стягнення, відсутнє, за боржником об'єктів рухомого та нерухомого майна не зареєстровано. 15.07.2014 року позивач звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з заявою про скасування заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.05.2010 року, а саме: скасування арешту з квартири [ADDRESS] від 26.09.2014 року було відмовлено у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову у зв'язку з тим, що рішення суду в частині стягнення суми не виконано, тому потреба в забезпеченні позову не відпала. Позивач зазначав, що повернення виконавчого документа є передчасним, оскільки на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.01.2011 року було визнано право спільної сумісної власності за [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS], як на сумісне майно подружжя. Таким чином, можна визначити частку [PERSON] для звернення стягнення на неї. У відповідності зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Тобто частка [PERSON] в спірній квартирі буде складати 1/2 від всієї квартири. Відсутність реєстрації спірної квартири за [PERSON] свідчить про ухилення відповідача від виконання рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.01.2011 року. Позивач, посилаючись на ст.ст. 366, 371 ЦК України, просив визначити за [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS], для звернення стягнення на неї відповідачки [PERSON]. На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов. До судового засідання позивач не з'явився, проте присутні його представники [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені вище. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, повідомлялися про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, дослідивши докази у їх сукупності, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідним ним правовідносини. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, визначений законами України. (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до договору купівлі - продажу від 30.12.2009 року [PERSON] продала, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS]. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.01.2011 року визнано право спільної сумісної власності за [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS], як на сумісне майно подружжя. Даним рішенням визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], укладений 30.12.2009 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О.. Повернуто сторони в первісний стан: повернуто [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму у розмірі 228 800 грн., стягнуто судові витрати. Рішення набрало законної сили. Суду представлена копія постанови головного державного виконавця Фрунзенського ВДВС Харківського МУЮ від 26.12.2013 року, відповідно до якої виконавчий лист № 2-260/11, виданий 20.09.2013 року, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми у розмірі 228 800 грн. повернуто стягувачу. В обґрунтування постанови зазначалося, що в ході виконання виконавчого документа було встановлено, що за вказаною адресою: [ADDRESS] боржник не мешкає, а його майно, на яке може бути звернено стягнення, в квартирі відсутнє. Згідно даних органів, яким надано право реєстрації власності на рухоме та нерухоме майно, за боржником об'єктів вказаного майна не зареєстровано. Таким чином, в результаті вжитих заходів державним виконавцем неможливо з'ясувати місцезнаходження боржника, майно боржника, на яке може бути звернено стягнення, також відсутнє. Відповідно до Інформації реєстру прав власності на нерухоме мано від 12.09.2014 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON]. Право власності на вищевказану квартиру за відповідачами не зареєстровано. Згідно ст. 371 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому ст. 366 цього Кодексу. Статтею 371 ЦК України передбачені підстави припинення права спільної сумісної власності - виділ частки зі спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Тобто, зазначеними правовими нормами визначено спосіб захисту прав кредитора у разі недостатності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, та особливості звернення на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Особливістю звернення стягнення на частку в спільній власності є невизначеність часток кожного зі співвласників, що обумовлює необхідність попереднього визначення судом частки, на яку буде звернене стягнення. Відповідно до ст. 366 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку. Кредитором, який наділений правом звернути стягнення на частку в майні, що є в спільній частковій власності, може бути будь-яка особа, що має право на стягнення з боржника певної суми, у тому числі, інший співвласник спільного майна, на яке звертається стягнення. Волевиявлення кредитора на звернення стягнення на частку в майні, що є в спільній частковій власності, може виражатися в пред'явленні ним: 1) позову про виділ частки боржника зі спільного майна в натурі з подальшим зверненням стягнення на неї; 2) вимоги про продаж боржником своєї части в праві спільної часткової власності, у тому числі іншим співвласника; 3) вимоги або позову про продаж з публічних торгів; 4) вимоги або позову про переведення на кредитора прав та обов'язків співвласників - боржника. Виділ частки в натурі неможливий тоді, коли він не допускається згідно із законом бо спільне майно є неподільною річчю. Для визначення в натурі частки, що підлягає виділу зі спільного майна, може бути призначена відповідна судова експертиза. Проте вимоги про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, позивачем не заявлялися, а зазначалося про визначення за відповідачкою 1/2 частки квартири [ADDRESS], для звернення стягнення на неї. Також цивільно-процесуальним законодавством, зокрема ст. 379 ЦПК України, передбачено право суду за поданням державного виконавця визначити частку майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Пред'явлений позивачем позов про визначення частки майна боржника, зобов'язання відповідача зареєструвати право власності на частку в квартирі не відповідає способу захисту цивільних прав, передбаченому ст. 16 ЦК України, та зазначеним вище нормам матеріального та процесуального права.

Outcome: dismissed