Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком з надвірними будівлями в [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником даного будинковолодіння. Відповідач у вказаному житловому приміщенні не проживає більше року, участі у його обслуговуванні не бере, не сплачує комунальні платежі. Домовленості щодо збереження житлового приміщення між сторонами не було. З огляду на вказане, у позивача виникла необхідність звернутися до суду за захистом своїх прав. У судове засідання сторони не з'явилися, про дату і час розгляду справи були повідомлені у встановленому порядку. Позивач , в судове засідання не з'явився, подав заяву з проханням справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить задовольнити. Відповідач, будучи повідомленою про дату і час розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, причин неявки не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутності та відзиву не подала. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення, виходячи з таких міркувань. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вбачається з положень ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності набувається на підставах не заборонених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 06 лютого 2018 року приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №150, позивач є власником житлового будинку №66 по вул. Українська, що у смт. Підволочиськ, Підволочиського району Тернопільської області. Право власності зареєстроване, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №113062960 від 06 лютого 2018 року. Будинковою книгою для прописки громадян, що мешкають в будинку №66 по вул. Українська, підтверджується факт реєстрації відповідача за вказаною адресою. З довідки від 17 вересня 2018 року №2354, виданої виконкомом Підволочиської селищної ради, вбачається, що до складу сім'ї [PERSON], яка зареєстрована в [ADDRESS], входять: дочка - [PERSON], [INFO], чоловік - [PERSON], [INFO]; батько - [PERSON], [INFO], та матір - [PERSON], [INFO]. [PERSON], яка зареєстрована за адресою [ADDRESS], за місцем реєстрації не проживає з 2000 року, що стверджено актами, посвідченими Підволочиською селищною радою №№б/н від 20 березня, 20 травня, 20 липня та 12 вересня 2018 року. Отже, у даному випадку суд вважає що відповідач, який є членом сім'ї власника, не проживає у житловому будинку, що належить позивачу на праві приватної власності, понад один рік без поважних причин. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Конституційний принцип непорушності права власності означає неможливість втручання інших осіб у здійснення власником своїх повноважень, неможливість прояву свавілля відносно власника та відносно його прав, недопустимість будь-яких порушень його влади над своїм майном, а також недопустимість дій інших осіб всупереч інтересам власника та його волі. Непорушність права власності задекларована також статтею 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут). Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними, обґрунтованими та підлягають до задоволення. З огляду на вказане, відповідача слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням з цих підстав. На підставі наведеного,

Outcome: approved