Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

[PERSON]. звернувся до суду із позовною заявою, відповідно до вимог якої, просить визнати незаконним його звільнення із посади начальника міського комунального підприємства «Управління житлово-комунального господарства м.Кам'янка-Бузька» та поновити на цій посаді з 17.02.2014 року. У подальшому, в ході розгляду справи, збільшивши позовні вимоги, просить визнати неправомірним та скасувати розпорядження міського голови [PERSON] №13 від 24.02.2014 року «Про звільнення з посади начальника МКП УЖКГ м.Кам'янка-Бузька [PERSON].». Крім цього, просить визнати незаконним та скасувати розпорядження міського голови [PERSON] №24 від 09.04.2014 року «Про звільнення з посади начальника МКП УЖКГ м.Кам'янка-Бузька [PERSON].», а у задоволенні решти вимог, наполягає. В обґрунтування вимог зазначає, що 20.12.2013 року на засіданні XXXXIII сесії VI скликання Кам'янка-Бузької міської ради було прийняте рішення №19 «Про припинення юридичної особи Кам'янка-Бузького міського комунального підприємства «Управління житлово-комунального господарства» м.Кам'янка-Бузька та створено ліквідаційну комісію, головою якої призначено [PERSON]. Під час чергового засідання комісії з припинення юридичної особи, 15.02.2014 року було вирішено звільнити позивача з посади начальника Кам'янка-Бузького міського комунального підприємства «Управління житлово-комунального господарства» м.Кам'янка-Бузька по ч.1 ст.41 КЗпП України з 17.02.2014 року. Із посилання на норми чинного законодавства та на узагальнення судової практики, просить вимоги задоволити. Сторони у судове засідання не з'явилися. Позивач та його повноважний представник надавши суду письмові заяви, із підтриманням позовних вимог, клопотали розгляд справи здійснювати без їх участі. На винесенні заочного рішення не заперечили (а.с.75-76). Відповідачі та їх представники у судові засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином. Про причини, що унеможливили їх прибуття в засідання, суд не повідомили. Із врахуванням наведеного, на підставі п.3 ч.1, ч.4 ст.169 та ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін та фіксування судового засідання технічними засобами і на підставі представлених суду доказів. У відповідності до положень ст.11 та ст.60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. За змістом ч.6 ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Так, судом встановлено, що відповідно до розпорядження голови Кам'янка-Бузької міської ради №13 від 24 лютого 2014 року, [PERSON] був звільнений з посади начальника Кам'янка-Бузького міського комунального підприємства «Управління житлово-комунального господарства» м.Кам'янка-Бузька (а.с.8,40). Підставами звільнення [PERSON] у оскаржуваному розпорядженні вказано ст.ст.36,40 КЗпП України. Статтею 36 КЗпП України законодавець визначив ряд підстав відповідно до яких припиняється трудовий договір, а у статті 40 цього Кодексу - визначено випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Поряд з цим, у розпорядженні міського голови №13 не вказано із яких саме підстав вирішено звільнити начальника МКП - позивача у справі. Крім цього, відповідно до розпорядження голови Кам'янка-Бузької міської ради №24 від 09 квітня 2014 року, [PERSON] був звільнений з посади начальника Кам'янка-Бузького міського комунального підприємства «Управління житлово-комунального господарства» м.Кам'янка-Бузька за одноразове грубе порушення трудових обов'язків згідно ч.1 ст.41 КЗпП України (а.с.41). Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу). Тобто, слід зробити висновок, що запорукою остаточного звільнення особи, яка виконує керівні функції, є обґрунтована наявність всіх ознак порушення, визначеного як підстава звільнення у п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, зокрема - категорія працівників, порушення трудових обов'язків працівником, одноразовість порушення та необхідність щоб таке було грубим. Важливим елементом застосування п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості. Так, і рішення компетентного органу, власника підприємства, і наказ про звільнення мають містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою звільнення керівника. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити цілу систему порушень, за які був звільнений позивач, а лише посилання на одноразове грубе порушення. Крім цього, відповідно до роз'яснень, які містяться в п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Із наявних в матеріалах справи доказів, жодним чином не доводиться, що [PERSON]. вчинив грубе порення трудових обов'язків. Крім перерахованих вище особливостей щодо розірвання трудового договору за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, при звільненні працівника за одноразове грубе порушення трудових обов'язків мають бути додержані інші загальні вимоги трудового законодавства України. Так, відповідно вимог ст.149 КЗпП України до прийняття рішення про звільнення керівника за одноразове грубе порушення трудових обов'язків у нього мають бути витребувані письмові пояснення. У супереч наведеному, виконання даних вимог закону під час звільнення [PERSON]. дотримано не було. Як зазначив Верховний Суд України у правовій позиції, яка висловлена у постанові від 21.05.2014 року (справа №6-33 цс 14), вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов'язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов'язку, який входить до кола його трудових обов'язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов'язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв'язку між невиконанням працівником трудових обов'язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення. Узагальнюючи вищенаведене, судом робиться висновок, що позовні вимоги [PERSON]. слід задоволити в повному обсязі. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до вимог ст.88 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до частини 3 ст.6 закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Таким чином із відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 243 гривні 60 гривні.

Outcome: approved