Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] трьох відсотків річних та інфляційних витрат. В обгрунтування позовних вимог вказує, що 01.08.2003 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав від нього грошові кошти в сумі 2800 доларів США, що в перерахунку на національну валюту становило 15120 грн., які він зобовязався повернути до 20.08.2003 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26.10.2006 року було стягнуто з [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 14140 грн. та 1340,01 грн. штрафних санкцій, а всього на загальну суму 15480,01 грн. В період з 14.09.2013 року по 14.09.2016 року [PERSON] в рамках виконавчого провадження щодо виконання вищевказаного рішення суду сплатив йому частину грошових коштів. Однак, з врахуванням даних проплат залишок основного боргу становить 6590 грн. Тому просить стягнути з [PERSON] на його користь 34113,11 грн. інфляційних втрат та 4067,53 грн. 3% річних. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, від останнього до суду подано заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити, щодо винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26.10.2006 року у цивільній справі № 2-3635/06 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики встановлено, що 01.08.2003 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 2800 доларів США, що в перерахунку на національну валюту становило 15120 грн., які зобовязався повернути до 20.08.2003 року. Оскільки боргу повернуто не було, судом присуджено стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 14140 грн. та 1340,01 грн. штрафних санкцій, а всього на загальну суму 15480,01 грн. Разом з тим, як вбачається з виписки рахунків в національній валюті в період з 14.09.2013 року по 14.09.2016 року, на даний час за вказаним рішенням кошти частково сплачені, а сума боргу залишається 6590 грн. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, зобовязання з повернення коштів за договором позики існує між сторонами до даного часу, воно є грошовим, наявність прострочення встановлена рішенням суду, договором між сторонами не було погоджено іншого розміру процентів, ніж вказано в ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині 5 ст. 11 ЦК України, визначено, що у випадках встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникнути з рішення суду. Разом з тим, за змістом ч. 2 ст. 625 ЦПК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особистою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тобто, положення зазначеної норми права передбачають, що зобовязання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі №6-2168цс15. Тому, що стосується вимог про стягнення інфляційних витрат, то вони підлягають до задоволення, оскільки індекс інфляції це покажчик характеристики динаміки загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, ціни в Україні встановлені в національній валюті гривні, норма ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленої інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначено договором у гривні. Відповідно до представленого суду розрахунку заборгованості інфляційні нарахування позивач розрахував в розмірі 34113,11 грн. При визначенні розміру інфляційних втрат, суд бере до уваги те, що поданий позивачем розрахунок відповідає дійсному розміру вирахуваних інфляційних втрат, а тому вимоги позивача в цій частині підлягають до задоволення. Крім того, що стосується вимоги про стягнення трьох процентів річних, то вони підлягають до задоволення, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що боржником прострочено виконання грошового зобовязання, то на ньому лежить обовязок сплатити 3% річних, що згідно з поданим розрахунком становить 4067,53 грн. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення 3% річних та інфляційних втрат підлягають до задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: approved