Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Приватного Акціонерного Товариства «Ямпільське автотранспортне підприємство 10551» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості невиплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку та зобов`язати вчинити дії, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ ПрАТ «Ямпільське автотранспортне підприємство 10551» про його звільнення №18-к від 30.12.2020; поновити його на посаді водія ПрАТ «Ямпільське автотранспортне підприємство 10551», шляхом зобов`язання відповідача видати наказ про поновлення його на роботі з 30.12.2020; стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період січень грудень 2020 року у розмірі 57784 грн.; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та за час вимушеного прогулу, за період з 01.01.2021 по день ухвалення судом рішення у справі, без утримання податку й інших обов`язкових платежів; стягнути з відповідача на його користь судовий збір та зобов`язати відповідача, на підставі прийнятого судом у цій справі судового рішення, нарахувати на суму стягнутої судом заборгованості заробітної плати за період січень грудень 2020 року у сумі 57784 гривень, а також на суму стягнутої судом середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за час вимушеного прогулу, єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в порядку ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», сплатити цю суму єдиного соціального внеску на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку відповідача та у зв`язку з цим подати звітність до пенсійного фонду та податкового органу за місцем обліку відповідача. На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 30 грудня 1982 року він був прийнятий на роботу на посаду слюсаря-кочегара 3-го розряду в Ямпільське АТП 10175 згідно наказу №334 від 30.12.1982. 04.04.1983 переведений водієм 3-го класу в Ямпільське АТП 10175 згідно наказу №105 від 04.04.1983. 02.08.1993 йому присвоєно 2-й клас водія. 28.10.1997 йому присвоєно 1-й клас водія. 14.06.2000 він був переведений водієм на автобус ПАЗ-672. Ямпільське АТП 10175, згідно Наказу Мінавтотранспорту №76 від 07.07.1986 було перейменовано з 15.04.1986 в Ямпільське автотранспортне підприємство 10551. Далі, згідно Наказу №907 від 20.12.1996 «Про завершення процесу приватизації» та протоколу загальних зборів акціонерів №1 від 08.04.1997 Ямпільське автотранспортне підприємство 10551 перетворено у Відкрите акціонерне товариство «Ямпільське автотранспортне підприємство 10551». Далі, згідно рішення загальних зборів акціонерів від 29.04.2011 Протокол №1 Відкрите акціонерне товариство «Ямпільське автотранспортне підприємство 10551» перейменовано у Приватне акціонерне товариство «Ямпільське автотранспортне підприємство 10551». В січні та лютому 2021 року він із колегами виходили на роботу та в січні він ще робив рейс автобусом. Проте, 18 березня 2021 року директор ПрАТ Ямпільське АТП-10551 [PERSON] вручив йому на руки належну йому трудову книжку, дві довідки за №4 і №6 датовані 18.02.2021 та сказав, що він звільнений, без проведення будь-яких розрахунків. Відкривши трудову книжку він був здивований, оскільки в трудовій книжці відповідач зробив запис про його звільнення за згодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП зроблений ще - 31.12.2020 згідно Наказу №18-к від 30.12.2020. При цьому, згоди на своє звільнення він відповідачеві не надавав, відповідної заяви не писав. Жодної угоди між ним та відповідачем щодо припинення ним трудового договору за угодою сторін укладено не було. Отже, його звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулось з порушенням положень трудового законодавства. Тому, вважає, що відповідач звільнив його незаконно, звільнення відбулось з порушенням трудового законодавства, порушенням його трудових прав, що є підставою для скасування оскаржуваного наказу №18-к від 30.12.2020, та поновлення його на посаді водія з дати незаконного звільнення. З 30 грудня 1982 року по день незаконного звільнення 31.12.2020 року, він перебував у трудових відносинах із відповідачем. За весь 2020 рік, тобто з січня по грудень 2020 року, відповідач допустив виникнення заборгованості із виплати йому заробітної плати. Відповідач сплачував заробітну плату виходячи із законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати. Так, з 01.01.2020 по 31.08.2020 мінімальна заробітна плата складала 4723 грн., з 01.09.2020 по 31.12.2020 мінімальна заробітна плата складала 5000 грн. Таким чином, у відповідача перед ним за повний 2020 рік виникла заборгованість по заробітній платі, всього на загальну суму 57 784 грн., яку відповідач добровільно сплачувати відмовляється. Оскільки з моменту незаконного звільнення та на момент звернення до суду із позовом у відповідача існує перед ним заборгованість невиплаченої заробітної плати як звільненому працівникові, після звільнення відповідач жодних розрахунків з ним не проводив, тому відповідач повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням. Вважає за необхідне розраховувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням виходячи із наступної дати після його незаконного звільнення з 01.01.2021. Його заробітна плата за останніх два календарних місяців перед незаконним звільненням (листопад грудень\~2020\~року), виходячи із законодавчо\~встановленого мінімального\~розміру заробітної\~плати, становила 10000 грн. Середньоденна заробітна плата при цьому становила 169,23 грн. (10000 грн./43 робочих дні = 232,56 грн.). Розрахунок середньоденної заробітної плати помісячно: Січень 2021 року - 19 робочих днів (232,56 х 19 = 4418,64 грн.); Лютий 2021 року 20 робочих днів (232,56 х 20 = 4651,20 грн.); Березень 2021 року - 22 робочих днів (232,56 х 22 = 5116,32 грн.); Квітень 2021 року - 22 робочих днів (232,56 х 22 = 5116,32 грн.). Таким чином, з відповідача на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та за час вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням з роботи, із розрахунку за період з 01.01.2021 по 31.04.2021, всього у розмірі 19302 гривні 48 копійок, без утримання податку й інших обов`язкових платежів. Згідно виписки з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, сформованої Пенсійним фондом України 24.03.2021, відповідач, як роботодавець, за період січень - грудень 2020 року не нарахував та не сплатив єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із мінімального розміру заробітної плати, а також не подав звіт за 2020 рік про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до пенсійного фонду. Як вище зазначено за період з січня по грудень 2020 року відповідач заборгував йому заробітну плату у розмірі 57784 грн., та з цієї заробітної плати відповідачем не було сплачено єдиний соціальний внесок за 2020 рік, що призвело до порушення його прав відповідно до законодавства України на оформлення, призначення та виплату у подальшому у відповідному розмірі сум пенсій в органах ПФУ, яке вираховується із сум цих страхових внесків, які повинен був відраховувати відповідач, як роботодавець, в Пенсійний фонд України. Окрім цього відповідач, як роботодавець, який порушив трудове законодавство в частині своєчасності виплати йому заробітної плати має сплатити середній заробіток за порушення строків виплати заробітної плати та за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням, всього у розмірі 19302,48 грн., а також на підставі цього повинен нарахувати та сплатити єдиний соціальний внесок та подати звітність, оскільки середній заробіток за порушення строків виплати заробітної плати та за час вимушеного прогулу повинна бути включена у складову заробітної плати відповідно до чинного законодавства України. Вказані обставини змусили його звернутися до суду із цим позовом. \~ \~ \~ \~11 жовтня 2021 року за вхід.№6662 позивач [PERSON] подав до суду письмову заяву про поновлення строку звернення до суду. Заява мотивована тим, що 18 березня 2021 року директор ПрАТ «Ямпільське автотранспортне підприємство 10551» Волошин В.А. вручив йому на руки належну йому трудову книжку, дві довідки за №4 і №6 від 18.02.2021 та сказав, що він звільнений, без проведення будь-яких розрахунків. Наказ про його звільнення відповідач йому не вручав. Він звернувся до суду із позовом 19 квітня 2021 року. Просив поновити йому пропущений з поважних причин строк звернення до суду з позовом до ПрАТ «Ямпільське автотранспортне підприємство 10551» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості не виплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити дії. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та суду пояснив, що про його звільнення його ніхто не попереджував. У грудні 2020 року він був звільнений. Відповідач з ним при звільненні не розрахувався. У січні 2021 року та лютому 2021 року він ще працював, але ніхто не виплачував заробітну плату. У березні 2021 року він дізнався, що його звільнено з роботи. Заяву про звільнення він не писав і про наявність наказу про його звільнення він не знав. Про отримання трудової книжки він ніде не розписувався. Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі Представник позивача [PERSON] адвокат Вітвіцький О.Ю., який діє на підставі Доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги №129 від 10.06.2021 (а.с.35) у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Зазначив, що позивач не давав згоди на його звільнення. Представник відповідача Приватного Акціонерного Товариства «Ямпільське автотранспортне підприємство 10551» - Волошин В.А. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що у 2021 році підприємство не працювало і не було підстав для виплати заробітної плати. Виникла заборгованість по сплаті податків. Кошти не поступали на підприємство. З водіями була домовленість про те, що підприємство не працює. Позовні вимоги визнає в частині несплати податків і ЄСВ. З водіями мали мову про те, що їх звільняють щоб вони мали змогу стати на облік у центр зайнятості. Водії працювали до кінця 2020 року. На сьогодні підприємство на стадії припинення. Водії заробітну плату отримували з виручки. У касу ніхто кошти не здавав. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Заяви, клопотання: клопотання позивача про допит свідків від 17.05.2021 вхід.№3152 (а.с.15); клопотання позивача про витребування доказів від 17.05.2021 вхід.№3153 (а.с.16); заява позивача про поновлення строку звернення до суду від 11.10.2021 вхід.№6662 (а.с.64); клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи від 01.11.2021 вхід.№7213 (а.с.68), заява представника позивача про долучення письмових доказів для огляду у сукупності із іншими від 07.12.2021. Інші процесуальні дії у справі: відкриття провадження у справі та призначення підготовчого засідання на 08.06.2021 на 10 годину 00 хвилин (а.с.20-23); відкладення підготовчого засідання на 22.06.2021 на 10 годину 30 хвилин без виходу суду до нарадчої кімнати (а.с.28-29); оголошення перерви у підготовчому засіданні до 12.07.2021 до 09 години 00 хвилин за клопотанням представника позивача (а.с.36); задоволення клопотання позивача про допит свідків та витребування доказів, закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 02.08.2021 о 09 годині 00 хвилин (а.с.42-47); оголошення перерви у судовому розгляді справи по суті до 11.10.2021 до 10 години 00 хвилин у зв`язку із неявкою свідка та ненадходження витребуваних доказів без виходу суду до нарадчої кімнати (а.с.57-60), оголошення перерви у судовому розгляді справи по суті до 09.11.2021 до 11 години 00 хвилин у зв`язку із неявкою свідків без виходу суду до нарадчої кімнати (а.с.65), оголошення перерви до 23.11.2021 за письмовим клопотанням представника відповідача, оголошення перерви до 07.12.2021 за усним клопотанням представника відповідача, задоволення клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи письмових доказів отриманих 07.12.2021 для огляду і дослідження у сукупності із іншими доказами, про що постановлено ухвали окремими процесуальним документами та без виходу суду до нарадчої кімнати. Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини: Із досліджених судом письмових доказів копії паспорта громадянина України (а.с.6-8) судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] у селі Довжок Ямпільського району Вінницької області, зареєстрований у [ADDRESS] . Із оригіналу Трудової книжки серії [NUMBER] заповненої 10.01.1983 та довідок №6 від 18 лютого 2021 року та №4 від 18 лютого 2021 року (а.с.11-12) судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді водія автотранспортного засобу у ПрАТ «Ямпільське АТП 10551», 31 грудня 2020 року його звільнено з посади водія автотранспортного засобу за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП (наказ №18-к від 30.12.2020). Із копії реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с.13) судом встановлено, що за звітний 2020 рік відповідачем не сплачувався єдиний соціальний внесок на відповідний рахунок органу доходів та зборів за місцем обліку відповідача, та не подано звіт за 2020 рік про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до пенсійного фонду. Із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] від 07.12.2021 вих.№10991 судом встановлено, що за звітний 2020 рік страхові внески сплачені не були взагалі. Із показань свідка [PERSON] даних ним у судовому засіданні, судом встановлено, що він також працював водієм у відповідача. Їх звільнили без попередження. У трудовій книжці був запис про звільнення в грудні 2020 року за згодою сторін. Жодних розмов з директором підприємства про звільнення не було. До 20.01.2021 вони їздили автобусами у рейс. Шляхові листи виписував директор. В лютому 2021 року можливо позивач виходив на роботу ремонтувати автобуси. Розрахунків після звільнення не було. Директор сказав робити зарплату за рейс. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, заслухавши позиції сторін, враховуючи обставини, які викладені у відзиві на позовну заяву, приходить до наступних висновків: Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли трудові правовідносини, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, КЗпП України. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п.18 постанови від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді трудових справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядження) і перевіряти їх відповідність законові. За змістом п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Ці норми КЗпП України застосовуються лише у випадку взаємної згоди сторін трудового договору на його припинення. Відповідно до\~п.8\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №9\~від 06.11.1992\~«Про практику\~розгляду судами\~трудових спорів»,\~судам необхідно\~мати на\~увазі,\~що при\~домовленості між\~працівником і\~власником підприємства,\~установи,\~організації або\~уповноваженим ним\~органом про\~припинення трудового\~договору за\~пунктом 1\~статті 36\~КЗпП України\~(за\~згодою сторін)\~договір припиняється\~в строк,\~визначений сторонами.\~Анулювання такої\~домовленості може\~мати місце\~лише при\~взаємній згоді\~про це\~власника або\~уповноваженого ним\~органу і\~працівника.\~Сама по\~собі згода\~власника або\~уповноваженого ним\~органу задовольнити\~прохання працівника\~про звільнення\~до закінчення\~строку попередження\~не означає,\~що трудовий\~договір припинено\~за п.1\~ст.36\~КЗпП України,\~якщо не\~було домовленості\~сторін про\~цю підставу\~припинення трудового\~договору.\~В останньому\~випадку звільнення\~вважається проведеним\~з ініціативи\~працівника (ст.38\~КЗпП України). Суд звертає увагу на те, що при звільненні за угодою сторін, однією з основних умов його правомірності є обопільне волевиявлення як працівника, так і роботодавця. Адже, виходячи зі змісту поняття «угода», можна дійти висновку, що повинно мати місце взаємне волевиявлення сторін, аби така угода могла бути реальною. Це положення знаходить своє підтвердження одразу у кількох Постановах Верховного Суду: у постанові ВС від 31.10.2019 у справі №1340/6082/18 та Постанові ВС від 05.04.2020 у справі №524/466/17, де суд визначає поняття «волевиявлення», як «засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій» та поняття «угода», як «дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін». Також вказується, що відсутність узгодженої дати звільнення та дати написання заяви свідчить про відсутність обопільного волевиявлення між сторонами та підкреслює важливість наявності взаємної згоди на звільнення. Суди вказують на необхідність наявності спільного волевиявлення не тільки при укладанні угоди про звільнення, а й при її анулюванні. Верховний Суд України у постанові від 26.10.2016 за результатами розгляду справи №6-1269цс16 роз`яснив, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. В даному випадку, з пояснень представника відповідача вбачається, що підприємство з початку 2021 року не працювало. Однак з водіями була домовленість про їх звільнення за угодою сторін, щоб вони мали змогу стати на облік у центр зайнятості. Проте, представником відповідача не надано суду доказів на спростування обставин, якими він заперечує проти позовних вимог позивача. Встановлено, що жодної угоди між позивачем [PERSON] та відповідачем щодо припинення ним трудового договору за угодою сторін укладено не було, таких заяв він відповідачеві не писав. Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно позиції ВСУ, викладеної в ухвалі ВСУ від 15 грудня 2010 року по справі №6-20213св0, в справах у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. З огляду на те, що під час судового розгляду відповідачем не надано належних та допустимих доказів існування підстав для розірвання трудового договору з позивачем за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, вимоги позивача про поновлення його на посаді водія Приватного акціонерного товариства «Ямпільське Автотранспортне Підприємство 105541» є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п.4 вказаного порядку при обчисленні середньої заробітної плати за два останні місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Заробітна плата [PERSON] за останніх два календарних місяці перед незаконним звільненням (листопад-грудень 2020 року), становила 10000 грн. Кількість робочих днів з 01.01.2021 по 23.11.2021 становить 238 дні. Таким чином, середньоденна заробітна плата, помісячно, з 01.01.2021 по день ухвалення рішення суду, складає всього 232 грн. 56 коп., виходячи з такого розрахунку: за два останніх місяці, які передували дню звільнення (листопад-грудень 2020 року) було 43 робочих дні, таким чином середньоденна заробітна плата [PERSON] становила 232,56 грн. (10000/43) = 232,56 грн. Звідси слідує - січень 2021 року 19 робочих дні (232,56 х 19) = 4418,64 грн.; лютий 2021 року 20 робочих дні (232,56 х 20) = 4651,20 грн.; березень 2021 року 22 робочих дні (232,56 х 22) = 5116,32 грн.; квітень 2021 року 22 робочих дні (232,56 х 22) = 5116,32 грн.; травень 2021 року 18 робочих дні (232,56 х 18) = 4186,08грн.; червень 2021 року 20 робочих дні (232,56 х 20) = 4651,20 грн.; липень 2021 року 22 робочих дні (232,56х 22) = 5116,32 грн.; серпень 2021 року 21 робочих дні (232,56 х 21) = 4883,76 грн.; вересень 2021 року 22 робочих дні (232,56 х 22) = 5116,32 грн.; жовтень 2021 року 20 робочих дні (232,56 х 20) = 4651,20 грн.; листопад 2021 року 22 робочих дні (232,56 х 22) = 5116,32грн.; грудень 2021 року 5 робочих днів (232,56 х 5) =1162,80 грн. Середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 54186 грн. 48 коп. (233 х 232,56 грн.), і ця сума підлягає стягненню на користь позивача без урахування податків і інших обов`язкових платежів. Відповідно до вимог податкового законодавства України утримання із заробітної плати це податки, які утримуються з суми доходу яка виплачується працівнику, а їх перерахування до відповідних бюджетів покладено на роботодавця. Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата має наступну структуру: основна заробітна плата винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Додаткова заробітна плата винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Як вбачається із роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - справляння і сплата податку із заробітної плати є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а суд визначає таку суму без утримання цього податку та інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи наведене, із суми 54186 грн. 48 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача ПрАТ «Ямпільське автотранспортне підприємство 10551» на користь [PERSON] , слід провести стягнення податків та обов`язкових зборів, які підлягають стягненню при виплаті заробітної плати. За викладених обставин позов в цій частині підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за 2020 рік, то суд зазначає наступне: Відповідно ст.43 Конституції України гарантується, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У відповідності до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що позивач, працюючи водієм у ПрАТ «Ямпільське автотранспортне підприємство 10551», отримував мінімальну заробітну плату розмір якої визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» місячний розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2020 року становить 4723 гривні, а з 01 вересня 2020 року 5000 гривень. Встановлено, що позивач [PERSON] за весь 2020 рік (січень грудень 2020 року) заробітної плати не отримував, що підтверджується копією Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с.13), а також поясненнями представника відповідача, який зазначив, що «…за 2020 рік водії заробітну плату отримували з виручки…». Окрім того, в день звільнення відповідач з позивачем не провів жодних розрахунків. Таким чином, у ПрАТ «Ямпільське автотранспортне підприємство 10551» перед позивачем [PERSON] виникла заборгованість за 2020 рік у сумі 57784 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Тому, позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на стягнуту судом заборгованість по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу та подання звіту до управління Пенсійного фонду, суд зазначає: Частинами 4, 5 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача. Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати. Відповідно до ч.2 ст.9 вказаного Закону обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. За приписами ч.5 ст.8 Закону України «Про облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотків до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. Суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати відносяться до фонду додаткової зарплати. Частиною 4 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Згідно п.3 ч.1 ст.16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку. Відповідно до положень ст.2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. З наведених вище положень законодавства вбачається, що в разі стягнення судом заборгованості по заробітній платі роботодавець зобов`язаний включити стягнену суму до фонду оплати праці, попередньо нарахувавши та відобразивши її в бухгалтерському обліку підприємства, а також у встановленому законом розмірі сплатити єдиний соціальний внесок на відповідний казначейський рахунок органу доходів і зборів. База нарахування єдиного соціального внеску визначається шляхом ділення встановленої судом середньої заробітної плати на кількість місяців, за які вона стягнена. Обов`язковою передумовою перерахування єдиного соціального внеску до бюджету є нарахування роботодавцем вказаної в судовому рішенні суми як заробітної плати та її відображення в бухгалтерському обліку. З матеріалів справи встановлено, що відповідачем не було сплачено єдиний соціальний внесок за 2020 рік, що призвело до порушення прав позивача відповідно до законодавства України на оформлення, призначення та виплату у подальшому у відповідному розмірі сум пенсій в органах Пенсійного фонду України. Натомість, відповідач не сплатив єдиний соціальний внесок до бюджету. Тим самим, з вини відповідача індивідуальні відомості про позивача, як застраховану особу не відображали страхового періоду та сплати єдиного соціального внеску за цей період протягом часу з січня 2020 року по грудень 2020 року. Отже, права позивача в цій частині підлягають поновленню судом шляхом зобов`язання відповідача нарахувати на суму стягнутої судом заборгованості заробітної плати за період січень 2020 року грудень 2020 року у сумі 57784 грн. єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в порядку ст.7 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», сплатити цю суму єдиного соціального внеску на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку відповідача та подати звітність до пенсійного фонду та податкового органу за місцем обліку відповідача. Разом з тим, позивачем заявлено вимогу про зобов`язання відповідача нарахувати на суму стягнутої судом середнього заробітку за час вимушеного прогулу єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в порядку ст.7 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» сплатити цю суму єдиного соціального внеску на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку відповідача та подати звітність до пенсійного фонду та податкового органу за місцем обліку відповідача. Однак, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні цієї частини позовних вимог, так як це питання вирішено при задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також, суд звертає увагу на те, що строк звернення позивача до суду з позовом підлягає поновленню, оскільки він пропущений з поважних причин, оскільки з письмовим наказом №18-к від 30.12.2020 про його звільнення з роботи, позивач ознайомлений не був, 18.03.2021 представник відповідача вручив йому на руки трудову книжку і повідомив, що його звільнено. Окрім того, відповідно до Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Встановлено, що на момент звернення позивача до суду з цим позовом дія карантину встановленого Кабінетом Міністрів України продовжувалась і відповідно строки звернення позивачем не були порушенні. В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з урахуванням звільнення позивача від сплати судового збору (вимога про поновлення на роботі; стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу), з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2724 грн. за одну вимогу немайнового характеру та дві вимоги майнового характеру. Разом з тим, у порядку ст.141 ЦПК України суд має підстави стягнути із відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору у сумі 1816 гривень згідно квитанцій №23 від 17.05.2021 та №55 від 06.05.2021, за пред`явлення двох вимог немайнового характеру (визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та зобов`язання відповідача вчинити дії). Пункт 2 та 4 частини 1 статті 430 ЦПК України вказує на те, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Відповідно рішення щодо стягнення заробітної плати за один місця та поновлення на роботі позивача підлягає до негайного виконання.

Outcome: partial