Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

[PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] про стягнення боргу. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 10 березня 2016 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір займу, за яким він передав останньому в борг суму коштів в розмірі 5280 доларів США. При цьому [PERSON] надав йому розписку про те, що він отримав кошти та зобовязується повернути йому вказану суму коштів до 21 березня 2016 року. Після спливу вказаного строку він звернувся до відповідача з проханням повернути борг, але до цього часу відповідач так борг і не повернув. Зазначає, що оскільки відповідач добровільно не повертає йому борг, він змушений звернутися до суду з позовною заявою про стягнення боргу з [PERSON] За курсом НБУ станом на 21 вересня 2016 року 1 долар США складає 25,81 грн. Відповідно 5280 доларів США складає 136276,80 грн. Позивач прохає стягнути на його користь з відповідача суму боргу за договором позики від 10.03.2016 року в розмірі 136276,80 грн., а також судові витрати по справі: судовий збір в розмірі 1362,77 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, надіслав телефонограму про розгляд даної справи без його участі, свої позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, належним чином був сповіщений про день, час та місце розгляду справи в суді, заяви про причину неявки чи про відкладення розгляду справи до суду не надіслав. Вивчивши всі надані по справі докази та даючи їм оцінку у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 10 березня 2016 року між сторонами по даній справі укладено договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу для власних потреб позику в розмірі 5280 доларів США з кінцевим терміном повернення коштів до 21 березня 2016 року. На підтвердження факту отримання коштів відповідач написав розписку (а.с.4). У вказаний строк відповідач борг не повернув, ухиляється від виконання зобовязання, так як відсутні підтверджуючі документи про повернення коштів позивачу. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно вимог ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Також, відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Грошовою одиницею України є гривня, відповідно до положень ст. 99 Конституції України. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом, що передбачено ч.2 ст. 192 ЦК України. Тобто, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». За змістом ч.ч.1,2 даного Декрету резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України, користуватися та розпоряджатися ними на власний розсуд, в тому числі, здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Проте, будь-яких обмежень щодо укладення між фізичними особами догорів позики в іноземній валюті зазначеним Декретом не встановлено. За правилами ч.2 ст. 533, ч.2 ст. 524 ЦК України допускається, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. В постанові Верховного Суду України від 2\~липня 2014 року суд дійшов висновку про те що, відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Договір позики від 10.03.2016 року укладений у письмовій формі та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів. Дану розписку-договір суд розцінює, як борговий документ, який є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику позивачем [PERSON] Станом на 21 вересня 2016 року офіційний курс 1 долара США до гривні складає 25,81 грн. Сума взятої відповідачем позики складає 5280 доларів США, що в перерахунку на гривні становить 136276,80 грн. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 10.03.2016 року в заявленому позивачем розмірі в сумі 136276,80 грн. Розподіл судових витрат вирішується відповідно до вимог ст. 88 ЦК України, згідно якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, слід стягнути з відповідача на користь позивача 1362,77 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved