Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою, втрат від інфляції, 3% річних. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 09.05.2013 року відповідач [PERSON] позичив у позивача грошові кошти в сумі 60000,00 грн., про що власноручно написав розписку в присутності свідків. Позивач в усній формі неодноразово звертався до відповідача щодо повернення боргу. 15.06.2017 року відповідач повернув частину боргу в розмірі 22000,00 грн., однак 01.07.2017 року [PERSON] знову взяв борг у позивача в розмірі 22000,00 грн. відповідно до іншої розписки, написану в присутності свідків. До дійсного часу відповідач зазначені борги позивачу не повернув, неодноразові усні нагадування та попередження про звернення до суду з позовом не дали бажаного результату, що зумовило позивача звернутися до суду та просить суд стягнути з відповідача основну суму боргу в розмірі 60000,00 грн., втрати від інфляції в розмірі - 58480,00 грн. та 3% річних за період прострочення з урахуванням інфляційних втрат в розмірі 12205,7 грн. У судове засідання позивач не з`явився, подав заяву, в якій просить суд розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причину своєї неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку, про що свідчить рекомендоване повідомлення про отримання поштового відправлення, відзив до суду не подавав. За відсутності заперечень позивача про ухвалення заочного рішення, від якої надійшла заява, враховуючи належне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, який не з`явився в судове засідання не повідомивши про причини неявки та не подав до суду відзив, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судове засідання проводиться без фіксації за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 218 ЦК України). Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Судом встановлено, що 09 травня 2013 року відповідач [PERSON] позичив у позивача грошові кошти в сумі 60000,00 грн. в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , зазначивши про строк повернення цих коштів 09 листопада 2013 року що підтверджується письмовою розпискою від 09.05.2013р. (а.с.10). Позивач у своїй позовній заяві зазначив, що відповідач повернув частину боргу відповідно до даної розписки від 09.05.2013р. в розмірі 22000,00 грн., що підтверджується розпискою від 15.06.2017р. (а.с.11), однак починаючи з 09.11.2013 року у відповідача перед позивачем виник борг за договором позики в сумі 38000,00 грн., який не повернуто до цього часу. 01.07.2017 року відповідач позичив в позивача 22000,00 грн., в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , строк повернення цих коштів в межах укладеного договору позики обумовлено 01.10.2017 року, що підтверджується власноруч написаною розпискою від 01.07.2017 р. (а.с.12). До указаної дати грошові кошти відповідач не повернув. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, факт отримання коштів відповідачем підтверджується борговими розписками від 09.05.2013р. (а.с.10), та 01.07.2017 р. (а.с.12). Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц зазначає: «Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У ч.2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Оскільки [PERSON] не було виконано грошове зобов`язання за договорами позики, позивач, в силу положень ст. 625 ЦК України, має право на стягнення боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. Розрахунок 3 % річних у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України проводиться за наступною формулою: розмір боргу множиться на кількість днів прострочення грошового зобов`язання, множиться на 3 (відсотки), ділиться на 100 та ділиться на 365 (днів у році). За борговою розпискою від 09.05.2013 року борг становить 38000,00 грн. з 09.11.2013 року (перший день порушення строку повернення позики) по 27.12.2019 року (день звернення до суду), тобто 2240 днів прострочення та з розрахунку 3% річних становить 6993,04 грн. (з 09/11/2013 до 31/12/2015 - 38 000,00 x 3 % x 783 : 365 : 100 = 2 445,53 грн.; з 01/01/2016 до 31/12/2016 - 38 000,00 x 3 % x 366 : 366 : 100 = 1 140,00 грн.; з 01/01/2017 до 27/12/2019 - 38 000,00 x 3 % x 1091 : 365 : 100 = 3 407,51 грн.). За борговою розпискою від 01.07.2017 року борг становить 22000,00 грн. з 01.10.2017 року (перший день порушення строку повернення позики) по 27.12.2019 року (день звернення до суду), тобто 818 днів прострочення та з розрахунку 3% річних становить 1 479,12 грн. (22000 х 818 х 3 : 100 : 365). Таким чином, сума нарахованих 3% річним за користування грошовими коштами в загальній сумі складає - 8472,16 грн. (6993,04 + 1 479,12) у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України, а не 12205,7 грн., як просив позивач у своєму позові посилаючись на свій розрахунок 3% річних (а.с.6), який судом не приймається, оскільки зроблено інший розрахунок. Суд засобами електронної системи «ЛІГА: Закон» визначив розмір інфляційнийх втрат за вказані періоди. Розрахунок інфляційних збитків здійснюється за формулою [Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]. Інфляційні збитки за періоди: з 09.11.2013р. по 27.12.2019р., з урахуванням суму боргу 38000,00 грн. за розпискою від 09.05.2013р. складають 61 905,03 грн.; з 01.10.2017р. по 27.12.2019р. з урахуванням суми боргу 22000,00 грн. за розпискою від 01.07.2017р. складають 3 917,02 грн.. Однак суд діє в межах позовних вимог, тому приймає розрахунок позивача щодо втрат від інфляції, задовольнивши вимогу в частині стягнення втрат від інфляції від суми заборгованості в розмірі 58480,00 грн. (а.с.3-5). Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи та підлягають частковому задоволенню на загальну суму в розмірі 126952,16 грн. ( 38000 +22000 + 8472,16 + 58480,00). Крім того, відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відшкодування судових витрат понесених позивачем пропорційно сумі задоволення позовних вимог, в розмірі 1269,66 грн. (126952,16/130685,7х1307).

Outcome: partial