Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом у якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та зобов»язати тетироріальний районний орган Державної міграційної служби Старобешівського району Донецької області зняти відповідачку з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Вимоги мотивує тим, що його син, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою вмовив його зареєструвати її з 1992 року. Рішенням Старобешівського районного суду Донецької області від 08.08.2006 р. шлюб розірваний. З серпня 2007 року відповідачка у спірній квартирі не проживає. Спірна квартира належить на праві власності позивачу. В судове засідання ні позивач, ні його представник не з»явились, представник відповідача просив у позові відмовити, надав письмові заперечення. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно Договору дарування квартири від 09.04.1999 року квартира №18 у будинку 22 в місті Комсомольське Старобешівського району Донецької області належить [PERSON]. (а.с. 13). Згідно ст. ст. 41, 47 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Судом встановлено, що відповідачка є колишньою дружиною сина позивача. Як вбачається із матеріалів справи, шлюб між сторонами розірваний рішенням Старобешівського районного суду Донецької області від 08.08.2006 р. (а.с. 40). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як зазначено вище, за заявленими вимогами позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування квартирою №18 у будинку 22 в місті Комсомольське Старобешівського району Донецької області та зобов»язати територіальний районний орган Державної міграційної служби зняти відповідачку з реєстраційного обліку за вказаною адресою. При цьому вимоги щодо визнання відповідачки втратившою право на користування житлом ґрунтуються на ст. ст. 71, 72 ЖК України. Згідно ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вказані норми ст. ст. 71, 72 Житлового кодексу України регулюють правовідносини щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського жилого фонду. Проте спірна квартира, як зазначено, вище, приватизована та належить позивачу на праві спільної часткової власності, тому ст. ст. 71, 72 ЖК України на спірні правовідносини не поширюються, у зв»язку з чим вимоги з посиланням на вказані норми закону є безпідставними. В даному випадку слід застосовувати норму статті 405 ЦК України, якою визначається право користування житлом членів сім»ї власника житла. Крім того, порядок та процедуру проведення реєстрації на території України врегульовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відповідно до якого реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. При цьому статею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, серед іншого, на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За викладених обставин, враховуючи предмет спору, зміст заявлених вимог, наявних сторін у справі та вищенаведені норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд не вбачає також підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов»язання третьої особи у справі зняти відповідачку з реєстрації, у зв»язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed