Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

[PERSON] звернуласт до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу [PERSON], про визнання договору купівлі - продажу недійсним. Свої вимоги обґрунтовує наступним. 31.03.2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 1675. 18.07.2011 року [PERSON] було складено розписку, згідно якої останній зобов'язався у строк до 31.03.2016 року продати вказану квартиру громадянці [PERSON] за суму 17000 доларів США по курсу 8 гривень за 1 долар США, що еквівалентно 136000 гривень. Дані умови викликані усною домовленістю сторін, а також тим, що вказаний договір є договором застави вказаної квартири. З огляду на вищевикладене, посилаючись на ст.ст. 203, 235, 572 ЦК України, просить суд визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири від 31.03.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 1675. Позивач [PERSON], будучи повідомленою судом своєчасно та належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилася, жодних заяв та клопотань на адресу суду не надходило. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у ньому, наполягав на його задоволенні, додатково суду пояснив, що вважає договір купівлі-продажу удаванним правочином, який є договором застави квартири [PERSON], який оформили, щоб приховати договір застави квартири [ADDRESS]. Просить суд визнати договір купівлі-продажу недійсним, оскільки він був складений у виді розписки і підтверджує, що договір купівлі-продажу є удаванним, тобто заставою. Відповідач [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених у ньому, наполягав на його задоволенні. Крім того, суду пояснив, що йому необхідні були гроші. [PERSON] (своїй матері) він повідомив про те, що грошові кошти він бере під заставу квартири, у зв'язку з чим, вона повірила йому та підписала всі необхідні документи у нотаріуса, не читаючи їх. Таким чином, [PERSON] був впевнений, що [PERSON] поверне грошові кошти, які взяв у борг у [PERSON] При укладанні договору [PERSON] не був присутній. Строк повернення грошових коштів - 2016 рік. [PERSON] борг частково повертав [PERSON] Пояснив, що була ще одна розписка про те, що він отримав від [PERSON] 11 тисяч доларів США. Згодом він взяв у борг ще 6 тисяч доларів США, і [PERSON] у розписці змінив дату, щоб розписка відповідала дійсності. Загальна сума боргу становить 17 тисяч доларів США. В розписці зазначено, що саме [PERSON] отримав грошові кошти. Будь-які дії щодо відчуження квартири не вчиняв. Також зазначив, що будь-які інші грошові кошти він не отримував. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову заперечували, зазначивши, що розписка була укладена через чотири місяці після укладення договору і тому вона не має ніяких правових наслідків та не відноситься до договору купівлі-продажу. [PERSON] зазначив, що вони уклали договір купівлі-продажу квартири, продали квартиру, а через чотири місяці [PERSON] та [PERSON] прийшли взяти у нього в борг гроші. Зазначений договір укладав з [PERSON] Гроші за квартиру передав [PERSON] Будь-які інші суми грошових коштів не надавав. [PERSON] просив [PERSON] не продавати квартиру, зазначивши, що вони її у нього викуплять, тому він, не подумавши, віддав розписку, щоб [PERSON] та [PERSON] не переймалися, що він не продасть їм квартиру. Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, жодних заяв та клопотань на адресу суду не надходило. Відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України, його неявка не перешкоджає розгляду справи. Суд, вислухавши думки учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. За вимогами ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 31.03.2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстраційний № 1677. [PERSON] зобов'язався продати в строк до 31.03.2016 квартиру [ADDRESS], яка належить йому на праві власності, [PERSON] за 17 тисяч доларі США за курсом 8,00 гривень, за першою вимогою. Зазначені обставини узгоджені усною домовленістю між [PERSON] та [PERSON], а також тим, що договір купівлі-продажу насправді є договором застави вищезазначеної квартири по якому [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 11 тисяч доларів США та 6 доларів США під 3 % в місяць, не пізніше 2016 року. При поверненні зазначеної суми, угода анулюється. Всі витрати [PERSON] бере на себе, або він доплачує залишок вартості квартири за ринковою ціною. Також [PERSON] має право зареєструватися у квартирі та реєструвати там будь-яких осіб, що підтверджується розпискою від 18.07.2011 року. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Термін «правочин» не виключає вживання терміна - «угода» у значенні домовленості між щонайменше двома сторонами. Перший із них є більш широким і включає в себе терміни «договір» (згідно зі ст. 11 ЦК України), «угода», «домовленість». Договір та угода є тотожними поняттями, тому дво- і багатосторонні правочини є водночас як договорами, так і угодами, а термін «домовленість» слід розуміти як договір чи угоду, якщо така домовленість досягнута з дотриманням вимог, встановлених для укладення договору. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Так, наприклад, якщо правочин про заставу нерухомого майна укладений письмово, але не посвідчений нотаріусом, то його правомірність спростовується ст. 577 ЦК України. Відповідно до ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях (пунктах). Відповідно до статей 203, 204 ЦК України підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК України. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК України, зміст правочину має відповідати: ЦК України; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно з ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», роз'яснено, що якщо угода виконана повністю або частково однією із сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд за вимогою сторони, що виконала угоду, вправі визнати угоду дійсною. Одночасно, судом приймаються до уваги й положення ЦК України у редакції 2003 року, що діє на момент ухвалення рішення по справі, а саме ст. 204 ЦК України, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним та ст. 321 ЦК України, згідно до якої право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] усвідомлюючи природу правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, добровільно за відсутності будь-якого примусу уклала договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 1675, що підтверджується підписом [PERSON] та [PERSON] Щодо визнання правочину удаваним слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Виходячи із змісту цього Закону, суд вважає, що суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладений з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений саме з такою метою. Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад, договір купівлі-продажу квартири, що насправді є договором застави в забезпечення повернення позики або укладений з метою уникнути звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку). При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини Дійсність договору купівлі-продажу квартири, а не його удаваність підтверджує і нотаріально посвідчена згода на купівлю нерухомого майна від 31.03.2011 року, в якій [PERSON] дає згоду на купівлю квартири [ADDRESS]. Отже, суд вважає, що до удаваних правочинів правові наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки тоді, коли правочин, який сторони дійсно мали на увазі, є нікчемним або суд визнає його недійсним. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] У зв'язку з тим, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed