Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з 01.08.2017 року по 01.11.2017 року в сумі 11 804,35; суму компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в сумі 816,04 грн., стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку станом на 01.04.2018 року у сумі 25 547,55 грн. та моральну шкоду у сумі 5000 грн., посилаючись на те, що він працював у державному підприємстві «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» на посаді оператора з липня 2017 року до жовтня 2017 року. У листопаді 2017 року ним подана заява на звільнення за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України. Фактичною причиною подачі заяви на звільнення було те, що роботодавець заборгував йому заробітну плату, починаючи з липня 2017 року по день звільнення в сумі 11 804,35 грн. З цього приводу він звернувся в управління державної інспекції праці в Івано-Франківській області, яка при перевірці підтвердила факт невиплати йому заробітної плати. За результатами інспектування складено акт та винесено припис. Проте відповідач до дня звернення до суду не провів з ним повний розрахунок. Відповідно до заяви від 29 травня 2018 року позивач збільшив позовні вимоги, за якими просить стягнути з відповідача на його користь: заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з 01.08.2017 року по 02.01.2018 року в сумі 13 415,77 грн.; суму компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в сумі 1098,75 грн.; стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку за період з 03.01.2018 року по день розгляду справи в суді у сумі 28 639, 56 грн., покликаючись на те, що згідно довідки, виданої йому відповідачем від 16.04.2018 року № 175, сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати і розрахункових складає 13 415,77 гривень. Позивач в судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує та просить справу розглядати без його участі. Представник відповідача в судове засідання не прибув повторно, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомлено. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як вбачається із матеріалів справи позивач [PERSON] працював у Державному підприємстві «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» на посаді апаратника з оброблення зерна 4 розряду з 20.07.2017 року (а.с. 37). Наказом № о/6 о/с від 02.01.2018 року позивача звільнено з роботи за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 36). Згідно довідки, виданої підприємством 27.11.2018 року № 811, заробітна плата [PERSON] за липень 2017 року по січень 2018 року склала 16 826, 22 грн.; заборгованість по заробітній платі перед працівником становить 10 800,00 грн. (а.с. 35). Як слідує з довідки Івано-Франківської обласної організації профспілки працівників харчової та переробної промисловості від 23.05.2018 року № 01-92, заборгованість по заробітній платі [PERSON] складає 13 415,77 грн.; сума компенсації становить 1098,75 грн. (а.с. 21). Частиною 1 ст. 115 КЗпП України та частиною 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Cтаттею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно зпостановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. Оскільки, відповідачем не були виплачені позивачу всі належні суми при звільненні, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з 01.08.2017 року по 02.01.2018 року в сумі 13 415,77 грн., а також компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в сумі 1098,75 грн. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд керується п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100. Відповідно до п. 2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. А тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки з 03.01.2018 року, який відповідно до розрахунку, проведенного позивачем, складає 28 639,56 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує положення ст. 23, 1167 ЦК України, та характер і обсяг страждань, яких зазнала позивач та інші обставини, що відповідає роз`ясненням, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової ) шкоди», а саме розмір та строки порушення виплати заробітної плати, страждання та переживання з приводу існування сім`ї позивача через несплату заробітної плати, внаслідок чого позивач та його сім`я були позбавлені нормальних життєвих зв`язків і вимагали додаткових зусиль для організації життя, та вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 1 000 гривень. Згідно положень ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах суми за один місяць за мінусом загальнообовязкових податків та зборів, що стягуються з нарахованої заробітної плати) підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 116, 117, 232, 235, 237-1, 430 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 ,

Outcome: partial