Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення з відповідача 19900,00 грн. авансового платежу за вказаним договором, а також стягнення 199,00 грн. банківської комісії, сплаченої позивачем за перерахування коштів на рахунок відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 07 квітня 2018 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу №01936, відповідно до якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати йому у користування автомобіль «Лада Ларгус», об'ємом двигуна 1250 куб.см., вартістю 120000,00 грн. У цей же день позивачем було перераховано на банківський рахунок відповідача у ПАТ «РВС Банк» (МФО 339072, код отримувача 41597671, р/р 26003012722001) авансовий платіж у розмірі 19900,00 та комісію банка в сумі 199,00 грн., що підтверджується копією рахунку та банківською квитанцією. Автомобіль зобов'язувались надати у день укладення договору за умови сплати авансового платежу, але автомобіль відповідачем так і не було надано. Вважає, що укладений між ним та відповідачем договір фінансового лізингу №01936 від 07.04.2018 року не відповідає вимогам чинного законодавства та має бути визнаний недійсним, оскільки не було дотримано встановлену законом форму укладання такого договору, не здійснено його нотаріальне посвідчення, отже цей договір є нікчемним. Крім того, умови договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують його права як споживача, оскільки сторони не погодили такі істотні умови договору, як постачальника автомобіля, остаточної вартості предмета лізингу, графіку сплати лізингових платежів, лізингоодержувач не був обізнаний з обсягом своїх грошових зобов'язань. Предметом договору у п.1.1 вказано автомобіль Лада Ларгус з об'ємом двигуна 1,25 літри, механічна трансмісія, а ціна вказана нерозбірливо. Вказані ознаки не є індивідуальними, а є виключно родовими, у випадку з автомобілем індивідуальними ознаками є номер кузова, рік випуску, колір, тощо, оскільки предмет договору не визначений індивідуальними ознаками, це є порушенням норм ЦК України і є підставою для визнання договору недійсним. Також вважає, що договір містить ряд несправедливих умов та суттєве обмеження прав споживача, надання переваг продавцю, що в силу ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» також є підставою для його оспорювання. У зв'язку з наведеним просить визнати оспорюваний ним договір фінансового лізингу №01936 від 07.04.2018 року недійсним та застосувати наслідки недійсного та нікчемного правочину і стягнути з ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ » на його користь сплачений за договором лізингу авансовий платіж в розмірі 19900,00 грн. та 199,00 грн. комісії банку за перерахування вказаного платежу. Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 07.05.2018 р. позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін та відкрито провадження у справі. 07.05.2018 року винесена ухвала по відмову у задоволенні клопотання [PERSON] про забезпечення позову шляхом накладання арешту на майно ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ». Позивач та його представник будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з'явились, надали заяву, що не заперечують щодо заочного розгляду справи. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у судове засідання не з'явився, у визначений судом строк для надання відзиву на позовну заяву, відзиву або будь-яких клопотань не надав, заяви із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не надав. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи за правилами ст.280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив обставини справи та перевірив їх наявними у справі письмовими доказами, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 07 квітня 2018 року між ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» (лізингодавцем) та [PERSON] (лізингоодержувачем) у простій письмовій формі укладено договір фінансового лізингу №01936, за яким лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) - автомобіль Лада Ларгус, об'ємом двигуна 1,25 куб.см. та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувача на строк та на умовах, передбачених договором, відповідно до ст.10 Договору, графік погашення лізингових платежів міститься у Додатку 1 до договору, який є невід'ємною частиною Договору, проте додаток №1 до договору позивачем не отримувався та в матеріалах справи відсутній. 07.04.2018 року [PERSON] згідно банківської квитанції 0.0.1005918781.1 через термінал ПАТ «КБ «Приватбанк» у м.Черкаси на рахунок відповідача у «ПАТ РВС Банк» сплачено ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» авансовий платіж за договором фінансового лізингу №01936 від 07.04.2018 року 19900,00 грн., сума комісії банку склала 199,00 грн. Статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.2 ст.806 Цивільного кодексу України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 807 ЦК України визначено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, яка висловлена 16.12.2015 року у постанові за наслідками розгляду цивільної справи №6-2766цс15, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) транспортного засобу та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно із ст.ст. 203, 627 ЦК України, правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З урахуванням вищевикладеного суд дійшов переконання, що договір фінансового лізингу №01936, укладений 07.04.2018 року юридичною особою - ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» з фізичною особою [PERSON], предметом якого є транспортний засіб Лада Ларгус, всупереч положень ст.799 ЦК не було укладено в нотаріальній формі, а тому він в силу положень ст.220 цього ж Кодексу є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеним у постановах від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16. Крім того, відповідно до п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб, а отже на послуги фінансового лізингу поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Відповідно до ч.5 ст.18 вищевказаного закону, визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Таким чином, умови договору є несправедливими при наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п.п.2, 3 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 ст.18 Закону). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання про обґрунтованість доводів позивача про те, що при укладанні договору сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договору, оскільки остаточно не визначили предмета лізингу та його індивідуальних ознак, його вартості, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком №1 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу як на невід'ємний додаток, проте який до договору не доданий, а також з тим, що додаток до договору фінансового лізингу ним не був отриманий. Крім того, як встановлено судом із змісту спірного договору №01936 фінансового лізингу від 07 квітня 2018 року, укладеного між сторонами, в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом; звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Відповідно до ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. З п.4.3. оспорюваного договору вбачається, що вибір продавця предмета лізингу здійснює відповідач, проте в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, що на думку суду суперечить положенням ст.808 ЦК України. Крім того, зі змісту частин 1, 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» вбачається, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно д п.9.1 Договору комісія за організацію договору являє собою погоджений відсоток від вартості Предмета лізингу в розмірі 10 %, який Лізингоодержувач сплачує на користь Лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію Договору зазначено у Додатку №1 до договору. Комісія за організацію договору входить до обов'язкових лізингових платежів. Відповідно д п.9.2 Договору авансовий платіж складає частину від вартості Предмета лізингу в розмірі 25 відсотків від вартості предмета лізингу, зазначеного у даному договорі та у Додатку №1 до нього. З урахуванням викладеного, дослідивши надані позивачем письмові докази, суд дійшов висновку, що сплативши 19900,00 грн. (яка складає 10 % від вартості Предмета лізингу), позивач фактично сплатив комісію за організацію договору, передбачену п.9.1. Відповідно до п.12.1 договору, у випадку розірвання договору, поверненню підлягають 80 % від сплаченого авансового платежу або частини авансових платежів, 20 % Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається. Суд погоджується з доводами відповідача, що вищевказана комісія (яка у платіжних документах визначена як авансовий платіж) не відноситься до витрат відповідача, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору, тобто не є лізинговим платежем, а також є несправедливою умовою договору. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру цього платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору, оскільки, по-перше, дана умова порушує принцип добросовісності, встановлений п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України, тому що комісія за організацію договору фінансового лізингу №01936 від 07.04.2018 року у сумі 19900,00 грн. є неспівмірною із затратами лізингодавця при укладенні договору, оскільки за вчинення лізингодавцем інших дій на виконання договору, передбачені інші платежі, які належить сплатити лізингоодержувачу. По-друге, дана умова договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, оскільки на порушення вимог п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» договором №01936 від 07.04.2018 року не встановлено право позивача, як споживача, на одержання відповідної компенсації від ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ», як виконавця, у зв'язку з розірванням договору. У випадку розірвання договору відповідальність за це покладається тільки на позивача. По-третє, даний пункт договору завдає шкоди споживачеві, оскільки сплачені ним 19900,00 грн. після розірвання договору залишаються у лізингової компанії. Суд вважає, що є несправедливими умови договору фінансового лізингу про нарахування штрафних санкцій за дострокову сплату лізингових платежів, а також є несправедливими умови договору фінансового лізингу, які передбачають жорстку відповідальність лізингоодержувача за невиконання умов укладеного договору та відсутність відповідальності лізингодавця за невиконання останнім умов договору, а також умови договору в частині того, що у випадку розірвання договору комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається, а авансовий платіж повертається лише у розмірі 80 відсотків, оскільки такі умови договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін. Таким чином, судом встановлено, що в договорі фінансового лізингу №01936 від 07.04.2018 року відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження; встановлена жорстка відповідальність лізингоодержувача, як споживача за порушення умов договору; усувається відповідальність лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом; звужені права лізингоодержувача як споживача, в тому числі вимагати дострокового розірвання договору; передбачено покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору (п.12.1 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг» та нормами ЦК України; не передбачено відповідальності лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості; вказаний договір не посвідчений нотаріально. Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов переконання, що умови договору № 01936 фінансового лізингу від 07 квітня 2018 року є такими, що суперечать нормам ЦК, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Враховуючи викладене, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги щодо визнання договору недійсним та вважає необхідним застосувати правові наслідки недійсності правочину відповідно до статті 216 ЦК України, стягнувши на користь позивача авансовий платіж за договором в сумі 19900,00 грн. Разом з тим, оскільки відповідач не набув право власності на 199,00 грн., вказані кошти є комісією банку за надання банківської послуги та здійснення банківської операції, банк не є стороною у справі та учасником провадження, суд вважає на необхідне відмовити у задоволенні позову в цій частині. При цьому суд вирішує питання судових витрат, які складаються із судового збору, відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, та покладає їх на відповідача. Враховуючи, що у справах про визнання правочину недійсним із застосуванням наслідків недійсності судовий збір сплачується в за загальною сумою всіх вимог (немайнового та майнового характеру), з відповідача на користь Держави підлягають стягненню 1409,60 грн.

Outcome: partial