Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення зі свого сина [PERSON] аліментів на своє утримання в сумі 400 грн. на місяць, посилаючись на те, що він з 2010 року є пенсіонером за віком, отримує лише пенсію в розмірі 1176,26 грн., якої недостатньо для проживання, оскільки має проблеми зі здоровям, потребує лікування, вимушений в сторонніх осіб просити допомоги в забезпеченні одягом, продуктами харчування, позичати гроші, тоді як відповідач йому ніякої матеріальної допомоги не надає, не працює, постійно вживає алкоголь, знущається, бє. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з вищевказаних підстав, пояснивши, що крім пенсії щорічно отримує доход від орендної плати за земельний пай в розмірі близько 3000 грн. Також зазначив, що у нього є дочка [PERSON], яка з ним не проживає з чотирьохрічного віку, так як після розірвання шлюбу за домовленістю з дружиною син залишився з ним, а дочка з матірю. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що розмір доходу позивача від пенсійного забезпечення та орендної плати за земельний пай перевищує встановлений законом прожитковий мінімум у 1130 грн., а тому [PERSON] не є особою, яка потребує матеріальної допомоги. Потреба ж позивача у додаткових витратах на лікування не випливає з аліментних обовязків дітей по утриманню своїх непрацездатних батьків, передбачених ст.202 СК України, а регламентується іншими нормами сімейного законодавства. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку. Відповідно до ч.1 ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобовязані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Системний аналіз зазначеної норми закону вказує на те, що право на утримання від дочки, сина мати та батько можуть мати за сукупністю таких умов: 1/є непрацездатними; 2/потребують матеріальної допомоги. Непрацездатною вважається особа, яка досягла встановленого законом пенсійного віку (ст.1 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Потреба в матеріальній допомозі має визначатися залежно від наявності чи відсутності прожиткового мінімуму, оскільки відповідно до положень ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоровя набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлено у 2016 році прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність, в розрахунку на місяць у розмірі: з 01 січня 2016 року 1074 грн., з 01 травня 2016 року 1130 грн., з 01 грудня 2016 року 1247 грн. В судовому засіданні встановлено, що позивач є батьком відповідача, що підтверджується копією свідоцтва про народження. Також, позивач з 2010 року отримує пенсію за віком, а отже є непрацездатною особою; згідно довідки Управління ПФУ в Борзнянському районі розмір пенсії [PERSON] становить 1176,26 грн. на місяць; крім того, позивач зазначив про отримання ним доходу від здачі в оренду земельного паю в сумі близько 3000 грн. на рік, що становить 250 грн. у місяць. Отже, на час звернення до суду з даним позовом [PERSON] отримує щомісячний доход в розмірі, що забезпечує його прожитковий мінімум, встановлений для осіб, які втратили працездатність, а тому його не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні вимог ст.202 СК України. Зазначений висновок суду виходячи з принципу аналогії закону (ст.10 СК України, ст.8 ЦПК України) узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016р. по справі №6-3066цс15. Посилання [PERSON] на наявність у нього ряду захворювань, які вимагають додаткових витрат на лікування, суд не приймає до уваги, оскільки ця обставина не охоплюється положеннями ст.202 СК України (аліментний обовязок повнолітніх дітей утримувати батьків), а є предметом регулювання іншими нормами сімейного законодавства (ст.ст.203, 206 СК України). Таким чином, враховуючи викладені обставини, позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed