Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю Матеріальна база «КОМПЛЕКТ» про визнання договору недійсним та захист прав споживачів. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на обставини викладені в позові, з урахуванням наданих додаткових письмових пояснень. Відповідач надав письмові заперечення на позовну заяву, заяву про застосування строків позовної давності та заяву про слухання справи без участі представників. В запереченнях Відповідач посилався на ту обставині, що Позичальнику було надано всю необхідну інформацію про умови кредитування, окрім того у Банку були всі необхідні ліцензії та дозволи на укладення кредитного договору в валюті та Позивачем пропущено строк позовної давності з даними позовними вимогами. Третя особа в судове засідання не з'явилася, представників не направила. Жодних заяв не подавала. Суд, вивчивши матеріали справи, з'ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 02.02.2007 року [PERSON] (Позичальник) та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (Кредитор) було укладено договір про надання відновлюваної кредитної лінії № 07.1/30-7 (далі - Кредитний Договір). Правонаступником Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» є Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК». Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору Кредитор зобов'язується надати Позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, надалі за текстом - «кредит». Ст203 Цивільного кодексу України встановлює вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме: 1.Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тобто ні ст.. 203, ні ст.. 215 ЦК України не передбачає серед підстав недійсності договору надання/не надання інформації перед укладенням договору. Окрім того, Згідно з п. 3 ст. 203 ЦК - волевиявлення учасника правочину має бути: 1.Вільним (формуватися за відсутності тиску на психіку або особистість тощо). 2.Таким, що відповідає внутрішній волі (намірам) суб`єктів правочину. Жодних зауважень чи застережень від Позивача на момент укладання та підписання договору не було. Підписання договору свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов'язки, зазначені у договорі. Відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» споживач мав право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Позивач не використав свого права на розірвання договору протягом 14 днів з моменту його укладення, жодної заяви на протязі даного строку до Банку не надходило. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК Українизміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч. 5 ст. 18). Отже, за змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, можна дійти до висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з відсутністю передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання недійсним кредитного договору. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч.2 даної статті, банк несе відповідальність, яка встановлена ст.ст.15 та 23 цього Закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсним у такому випадку кредитного договору. Зазначені вище висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. Окрім того, згідно заяви на отримання кредиту Позивач підтвердив той факт, що Банк надав йому повну, достовірну та вичерпну інформацію про всі умови отримання, користування та повернення кредиту, щодо якого ця заява підписана ним та подана на розгляд Банку. Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту на які посилається Позивач не діяли на момент укладення оспорюваного кредитного договору, адже були прийняті через декілька місяців після цього. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції та статті 5 Цивільного кодексу акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акти цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Що ж стосується надання Банком кредиту фізичній особі в доларах США, то згідно ст. Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. На підставі ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», АКБ «Укрсоцбанк» мав право надавати кредити в доларах США на підставі ліцензії Національного банку України на здійснення банківських операцій та відповідних дозволів до неї. Банківська ліцензія , видана АКБ «Укрсоцбанк», надає право АКБ «Укрсоцбанк» здійснювати банківські операції, зокрема - визначені частиною 1 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», тобто надавати кредити в іноземній валюті. Стаття 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносить до кредитних операцій операції, зазначені у п.3 ч.1 статті 47 вказаного Закону. При цьому, під терміном «кошти» згідно статті 2 вказаного закону, розуміються гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно з частиною 3 статті 47 вищезгаданого закону дана операція належить до виключно банківської операції, здійснювати яку дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію. Резиденти України мають право розпоряджатися отриманим кредитом в іноземній валюті за умовами, передбаченими кредитним договором. Згідно зі статтями 47, 49 і частиною 1 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статтями 1054, 1055 Цивільного кодексу України комерційні банки здійснюють кредитне обслуговування позичальників на договірних умовах. Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (стаття 3), Закон України «Про Національний банк» (стаття 35) визначаючи національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження грошових зобов'язань в іноземній валюті. Пункт 2 статті 524 Цивільного кодексу України та частина 2 статті 198 Господарського кодексу України прямо дозволяє сторонам визначити грошові зобов'язання в іноземній валюті . Отже, визначення грошового зобов'язання в кредитному договорі в іноземній валюті не суперечить законодавству України. Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»: Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Також суд приймає до уваги доводи та заяву Відповідача про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Кредитний договір було укладено в 2007 році. Факти на які посилається Позивач також сталися в 2007 році. Позивач звернувся до суду в 2016 року, тобто із пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст.. 72 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку. Відповідно до ч. 4 ст.. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У своїх Постановах від 04 лютого 2015 року по справі 6-239цс14 та 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13) Верховний Суд України приходить до висновку, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, судом встановлено, що Позивачем не надано належних та допустимих доказів у підтвердження позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed