Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Ракошинської сільської ради Мукачівського району про визнання права власності в порядку спадкування на землю, загальною площею 1,17 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах Ракошинської сільської ради Мукачівського району за межами населеного пункту. Свої вимоги мотивує тим, що зазначена земельна ділянка належала його дідові [PERSON], який помер 20.09.2008 року на підставі державного акту на право власності на землю серії ІІІ-ЗК № 020884, який був виданий на підставі рішення 15-ої сесії 23 скликання Ракошинської сільської ради народних депутатів від 28.09.2000 року та сертифікату ЗК № 0049805. За життя [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого все майно заповів своєму внуку [PERSON] Звернувшись до приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу із запитом від 04.07.2016 року позивачу було розяснено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Також зазначає, що спадщину прийняв у визначений законом спосіб, однак у встановленому порядку отримати свідоцтво про право на спадщину на землю не може тому, що відсутні оригінали правовстановлюючих документів на землю. У звязку з цим просить визнати за ним право власності на права власності в порядку спадкування на земельну ділянку, загальною площею 1,17 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва,, яка розташована в межах Ракошинської сільської ради Мукачівського району за межами населеного пункту. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити з наведених в ньому підстав. При цьому пояснив, що насправді оригінал державного акту на право власності на землю серії ІІІ-ЗК № 020884 знаходиться не втрачений та представив його для огляду в судовому засідання. Крім того також пояснив, що до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину не звертався. Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ФМ № 073167 від 22.09.2008 року, [PERSON] помер 20.09.2008 року. На випадок своєї смерті [PERSON] залишив заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Ракошинської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області 12.09.2002 року, та відповідно до якого [PERSON] на випадок своєї смерті заповів все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось та взагалі все те, що буде належати йому та те, що за законом матиме право своєму внуку [PERSON] Крім того також встановлено, що відповідно до довідки № 2538/02-10 від 06.07.2016 року, виданої виконкомом Ракошинської сільської ради Мукачівського району, заповіт від імені [PERSON], який помер 20.09.2008 року та проживав за адресою [INFO], Ракошинською сільською радою не змінювався та не скасовувався. Також відповідно до довідки № 2537/02-10 від 06.07.2016 року, виданої виконкомом Ракошинської сільської ради Мукачівського району, на день смерті [PERSON], який помер 20.09.2008 року, за адресою Закарпатська область, Мукачівський район, с. Ракошино, вул. Перемоги, 15 разом з ним проживав [PERSON], [INFO]. Одночасно судом досліджено державний акт на право власності на землю серії ІІІ-ЗК № 020884, який виданого на підставі рішення 15-ої сесії 23 скликання Ракошинської сільської ради народних депутатів від 28.09.2000 року та сертифікату ЗК № 0049805, та відповідно до якого земельна ділянка, яка розташована на території Ракошинської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належить [PERSON] При цьому в судовому засіданні оглянуто оригінал такого акту. Згідно з ст. 328 ЦК України громадянин набуває права власності на майно на підставах, що не заборонені законом. Згідно з положеннями ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч. 1 ст. 1223 ЦК України). Частиною 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи зазначені у ст. 1261 ЦК України. Частиною 3 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином судом встановлено, що позивач прийняв спадщину за померлим [PERSON] за заповітом, так як на момент його смерті проживав разом з ним. Разом з тим судом також встановлено, що після смерті [PERSON], позивач звернувся до приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу із запитом від 04.07.2016 року, у відповідь на який нотаріусом було розяснено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач зазначає, що в нього відсутня можливість отримати свідоцтво про право на спадщину у звязку із втратою державного акту на право власності на землю. Разом з тим, в судовому засіданні судом оглянутий оригінал державного акту на право власності на землю ІІІ-ЗК № 020884, який знаходиться безпосередньо в позивача. З огляду на це суд враховує наступне. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 16 ЦК України). Згідно з розяснень, що містяться в 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», що при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати зокрема наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази (ч. 1 ст. 137 ЦПК). У разі якщо особи, які беруть участь у справі, не заявляють клопотання про витребування доказів, зокрема, копій документів із спадкової справи, обов'язком суду на підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК є роз'яснення наслідків невчинення такої процесуальної дії. Крім того також розяснено, що вирішуючи питання про те, чи підлягають розгляду судом справи про право на спадкування без попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, судам потрібно враховувати наступне. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до якого свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. При цьому звертається увага на те, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. І тільки у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З огляду на це Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 1 листа від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», вказує, що у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Як пояснив в судовому засіданні позивач, що до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину він не звертався, а відтак, жодної відмови не отримував. Також суд вертає увагу і на таке. Обрунтовуючи відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії позивач вказує на відповідь приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу від 04.07.2016 року на запит позивача від 04.07.2016 року, в якій зазначено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Разом з тим, в ст. 49 Закону України «Про нотаріат» визначені підстави для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії. При цьому про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Таким чином Законом України «Про нотаріат» визначено форму відмови у вчиненні нотаріальної дії у вигляді відповідної постанови. При цьому судом встановлено, що в матеріалах справи така відсутня, та більше того, позивач взагалі не звертався до нотаріуса. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про нотаріат» нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70 - 73, 85, 93 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України. Також як визначено п. 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, що нотаріальні дії можуть вчинюватися будь-яким нотаріусом на всій території України, за винятком обмежень у праві вчинення нотаріальних дій, установлених статтями 9, 53, 55, 60, 66, 72, 73, 94 Закону України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України. При цьому в п. 4 зазначено, що нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених законодавством. Статтею ст. 66 Закону України «Про нотаріат» регламентується порядок та строки видачі свідоцтва про право на спадщину, яка визначає, що на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Таким чином законодавством чітко визначено, що дії з приводу оформлення спадкових прав, в тому числі і видача свідоцтва про право на спадщину проводиться виключно нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Як розяснено в п. 1.12 Глав 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України. З огляду на зазначене суд приходить, що оскільки останнє місце проживання [PERSON] було с. Ракошино, місцем відкриття спадщини є територія Мукачівського району. Таким чином відповідь приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу від 04.07.2016 року не є тим документом, як би свідчив про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки таке рішення може прийняти тільки нотаріус в межах нотаріального округу за місцем відкриття спадщини. При цьому суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обовязок суду сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, зокрема шляхом розяснення особам їхніх прав та обовязків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи, зокрема шляхом забезпечення доказів. Як наслідок, суд приходить до висновку про відсутність відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії в юридичному розумінні. Тож оскільки відповідний юридичний факт відсутній, то необґрунтованими і передчасними є доводи позивача та відповідні підстави позову щодо відсутності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину. За таких обставин у позивача немає належних правових підстав предявляти позов. Крім того спростовується твердження позивача про відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку, а відтак можливість вирішення питання спадкування у позасудовому порядку. Таким чином, із врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності та враховуючи те, що позивач [PERSON] хоч і прийняв спадщину, поряд з тим до нотаріуса не звертався та відповідно не отримував відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, на спадкове майно є правовстановлюючі документи, що однозначно свідчить про відсутність перешкод в позивача на звернення у встановленому законом порядку до нотаріуса для вирішення питання оформлення спадкових прав у позасудовому порядку, а також те, що судом не встановлено жодних прав та інтересів позивача, що вказує на відсутність підстав для задоволення позову, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed