Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та Бобринецького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про зняття арешту з майна. Просить суд зняти арешт з всього майна, накладений у виконавчому провадженні №48749148 постановою Бобринецького відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області від 17.09.2015 року, номер обтяження 11229742 від 18.09.2015 року. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що заочним рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20.04.2015 року у цивільній справі №403/6/15-ц з позивача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнута заборгованість за кредитним договором № б/н від 27.10.2010 року станом на 31.10.2014 рік в сумі 19 503,99 грн. та судові витрати зі сплати судового збору у сумі 243,60 грн. На виконання вказаного рішення Бобринецьким РВ ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області відкрито виконавче провадження №48749148 з виконання у рамках якого, 17.09.2015 року Бобринецького РВ ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області винесено постанову про накладення арешту на все його майно. Але, оскільки ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 07.11.2019 року заочне рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20.04.2015 року скасовано, а відповідач ВДВС відмовляється самостійно скасувати арешт, тому просить зняти вказаний вище арешт в судовому порядку. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25.06.2020 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить суд зняти арешт з всього майна додатково пояснюючи, що після скасування вказаного ним у позові заочного рішення, Бобринецький районним судом Кіровоградської області 02.06.2020р. ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково та стягнено з нього на користь ПриватБанку 8492,71 грн. Оскільки рішення набрало законної сили, тому він сплатив суму заборгованості та надав квитанцію на підтвердження цього факту. Представник позивача адвокат Гончаренко В.О. підтримав позовні вимоги та також просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача - ПАТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Крім того, надав відзив на позов, у якому не визнавши позовні вимоги позивача зазначив, що за змістом позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) майном, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється. Таким чином, позивач, як сторона виконавчого провадження (боржник), який вважає, що при поверненні державним виконавцем виконавчого документа стягувачеві були порушені його права чи інтереси, зокрема, у зв`язку із не зняттям накладеного арешту, має право звернутися до суду зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, а не із позовом до стягувача про скасування арешту з майна, накладеного на виконання судового рішення у справі (а.с.46-48). Представник відповідача Бобринецький районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) у судове засідання не з`явився, до суду від представника надійшла заява про слухання справи за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що заочним рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20.04.2015 року у справі №403/6/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості позов задоволено повністю та стягнуто з [PERSON] на користь Банку заборгованість у сумі 19 503,99 грн. та судові витрати в розмірі 243,60 грн. (а.с.11-13). З листа Бобринецького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 10.02.2020 року № 1236 вбачається, що на примусовому виконанні у Бобринецькому РВ ДВС перебувало виконавче провадження №48749148 з виконання виконавчого листа № 403/6/15-ц, виданого 09.06.2015 року Бобринецьким районним судом Кіровоградської області, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 19\~503,99 грн., та 243,60 грн. судового збору, під час здійснення якого державним виконавцем накладено арешт на все майно боржника на підставі відповідної постанови від 17.09.2015 року. Вказане виконавче провадження завершено з підстав, визначених п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції що діяла на момент завершення виконавчого провадження) та наразі знищено. Факт накладення вищевказаного арешту на майно боржника [PERSON] також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21.05.2020 року, номер інформаційної довідки 209711445 (а.с.9-10). Ухвалою Бобринецького\~районного суду\~Кіровоградської області\~від 07.11.2019\~року у\~даній справі\~скасовано вказане\~заочне \~рішення суду\~(а.с.14-15)\~та 02.06.2020 року Бобринецьким районним судом Кіровоградської області постановлено нове рішення у справі №403/6/15-ц, яким позов задоволено частково та стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 8\~492,71 грн., в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено, рішення набрало законної сили 17.09.2020 року (а.с.81-85). Судом також встановлено, що накладений арешт на майно позивача в ході виконавчих дій до цього часу не скасований. Частиною 1статті 4\~ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3, 4\~ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно із ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Законодавець у ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим, зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Згідно із частиною першою статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (редакція, чинна на час виникнення правовідносин між сторонами) заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Відповідно до частин першої, другої, третьої та четвертої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із статтею 383 (розділ VII) ЦПК України 2004 року (редакція на час виникнення правовідносин між сторонами) сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Згідно із\~ст.\~447\~ЦПК України (2017р.), сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього\~Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент вчинення процесуальної дії). Згідно із статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (у редакції, що діяла на час виникнення правовідносин між сторонами) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Зазначені у цій статті постанови можуть бути оскаржені сторонами в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Частини третя та четверта статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV встановлюють випадки зняття арешту з майна боржника за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби або за постановою державного виконавця. Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб`єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов`язані з визнанням права власності на арештоване майно. Таким чином, за змістом наведених положень Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За змістом статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно. У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статтей 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент вчинення процесуальної дії). Відповідно до положень статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV і роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами) особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. З наведеного вище можна дійти висновку, що в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна лише у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, тобто не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно. Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України 2004 року. Відповідна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі №607/3894/17. Згідно роз`яснень викладених у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК розглядається в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. На рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбачену розділом VII ЦПК України, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства. Арешт майна, який не пов`язаний зі спорами про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. Підставою обтяження майна позивача є постанова від 17.09.2015 року, винесена державним виконавцем Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області в рамках виконавчого провадження ВП №48749148 з примусового виконання рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості в сумі 19503,99 грн. та 243,60 грн. судових витрат. Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач обґрунтував свої вимоги тим, що накладення арешту на майно порушує його права, як власника, захист якого передбачено статтею 41 Конституції України, статтями 317, 319, 321, 391 ЦК України. Але за\~змістом поданої\~позовної заяви,\~суд вбачає,\~що \~між сторонами\~немає спору\~про право\~власності (користування)\~на майно,\~на яке\~накладено арешт\~і таке\~право позивача\~ніким не\~оспорюється,\~тому питання\~щодо арешту\~17.09.2015\~р.\~майна \~боржника \~ [PERSON] \~слід розглядати в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України 2004 року, у редакції, яка була чинна на момент виникнення правовідносин, а не шляхом пред`явлення позову до стягувача та органу державної виконавчої служби., за цих обставин позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, згідно\~ст. 141 ЦПК України, не підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача судові витрати. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed