Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк Форвард» про повернення безпідставно набутого майна. В обґрунтування позову зазначалося, в березні 2016 року на адресу його мешкання поштою надійшов лист від ПАТ «Банк Форвард» з пропозицією про кредитування на споживчі цілі за допомогою електронної картки, яка була випущена на його імя. Давши на це згоду, акцептував з мобільного телефону, який став зареєстрованим телефоном, договір № 117260512 від 10.02.2016 року. Копія договору відповідачем так і не була надіслана. 18.05.2016 року з картки № 5168221850025882 було неправомірно списано грошові кошти в сумі 11069,50 гривень. Постановою слідчого від 21.11.2016 року в кримінальному проваджені № 12016080020001702 встановлено, що кошти були списані невідомим поза його волі та згоди з вини співробітника банка, який проявив халатність та порушив банківську інструкцію. В результаті вимог банку ним була сплачена сума фактично не отриманого кредиту та відсотків за користування кредитом на загальну суму 13848 гривень 25 копійок, що підтверджується відповідними квитанціями та рахунками виписками. У зв'язку з вищезазначеним, просив суд стягнути з ПАТ «Банк Форвард» на його користь грошові кошти у сумі 13484 гривень 25 копійок та судовий збір. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Зазначав, що дійсно [PERSON] отримав від ПАТ «Банк Форвард» кредитну карту, активізував її. Проте 18.05.2016 року з цієї карти були зняті грошові кошти невстановленими особами, про що він одразу ж повідомив [PERSON]. Як встановив слідчий, ці кошти були зняті співробітниками [PERSON], [PERSON] є потерпілим у кримінальному провадженні, у звязку із чим, просить позов задовольнити. Також зазначав, що дійсно на рахунок цієї карти були внесені кошти на погашення заборгованості, які банк примусив сплатити за неотриманні кредитні кошти за договором, які він і просить стягнути на підставі ст.1212 ЦК. Також підтвердив, що позивач, який є його сином, дійсно надав представнику позивача реквізити карти для внесення грошових коштів, проте надав лише номер карти. Зазначав також, що [PERSON] має негативні відзиви у мережі Інтернет він користувачів цього банку. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечує, зазначаючи, що з боку [PERSON] жодних порушень допущено не було, кредитні кошти видані, позивач сплачував кредитну заборгованість. Так пояснив, що на підставі оферти позивача [PERSON] акцептував укладення договору № 117260512 від 10.02.2016 року, за позивачем рахується декілька кредитів, кредитний договір, договір застави та картковий договір. Щодо постанови слідчого то вказав, що [PERSON] жодної заяви про визнання його потерпілим не подавав і він не може бути потерпілим у даному кримінальному провадженні, оскільки шкода банку завдана не була. Крім того, надав пояснення, що [PERSON] розголосив дані щодо кредиту третім особам, що ним самим і не спростовується, чим порушив умови договору. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч 1\~ \~\~ст. 3 ЦПК України\~ \~\~\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1\~\~\~ст. 15 ЦК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ч. 2\~ \~\~\~ст. 16 ЦК України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 17.02.2014 року від [PERSON] до ПАТ «[PERSON] Стандарт», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форвард», надійшла заява № 112237444 про укладення кредитного договору, відповідно до якої позивач погодився, що акцептом (прийняттям) оферти (пропозиції) про укладення такого договору будуть дії [PERSON] з відкриття позивачу поточного рахунку. Згідно п. 1 підписаної Заяви, Кредитний договір укладений на умовах, викладених у вказаній заяві та умовах надання та обслуговування кредитів [PERSON]. Відповідно до п. 15 вищезазначеної Заяви, дана Заява, Умови по картам є складовими та невід'ємними частинами Кредитного договору, із яким позивач ознайомлений. (а.с.83). [PERSON] акцептував (прийняв) пропозицію (оферту), викладену в Заяві Позивача, і уклав з Позивачем [PERSON] про надання та використання платіжної картки №117260512 від 10.02.2016 року, шляхом здійснення дій, які відповідно до п. 4.2. Заяви вважаються акцептом оферти Відповідача, а саме, відкрив Позивачу поточний рахунок №26254004133442 та випустив на ім'я Позивача платіжну картку. Випущена електрона картка № 5168221850025882, що не заперечується і позивачем, тобто [PERSON] вчинив дії для прийняття (акцепту) пропозиції (оферти). Відповідно до п. 3 підписаної Позивачем Заяви, [PERSON] укладений на умовах, викладених в цій Заяві, Тарифах по карткам [PERSON] та Умовах надання та обслуговування платіжних карток [PERSON], реквізити яких зазначені в п. 3.2 Інформаційного блоку (таблиці) Заяви. Відповідно до п. 8 Заяви, Позивач розуміє і погоджується з тим, що складовою та невід'ємною частиною Договору є Умови по карткам та [PERSON] (діючі [PERSON] та Умови по карткам, розміщені на офіційному сайті [PERSON] в мережі Інтернет, з якими Клієнт може у будь-який час ознайомитись (п.2.17 Умов по Карткам)). Тарифи, що діяли на момент укладення Договору були направлені Клієнту [PERSON] разом із карткою . Крім того, судом встановлено, не оспорюється позивачем, що за вказаним договором [PERSON] видано пластикову картку, якою він користувався, що підтверджується випискою по особовому рахунку з 10.02.2016 року по 23.03.2017 року, згідно до якого [PERSON] частково погашав кредитну заборгованість, у тому числі і сплачував відсотки за користування кредитною лінією, сплачував прострочену кредитну заборгованість (а.с.101-105). Згідно з ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якщо особа (у даному випадку [PERSON]), яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Таким чином, наслідком акцепту (прийняття) [PERSON] оферти (пропозиції), викладеної в п.3 Заяви Позивача, став факт укладення Договору. Стаття 627 Цивільного кодексу України, з посиланням на статтю 6 Кодексу передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли договірні правовідносини, які встановленні та врегулюванні договором № 117260512 від 10.02.2016 року, зобов'язання по яких сторонами виконувалися, сторонами було досягнуто згоди за всіма істотними для даних правочинів умовами, отримано акцепт стороною, що направила оферту. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на положення статті 1212 ЦК України і на протязі розгляду справи підстав позову не змінював. Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами\~глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України\~регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. За змістом частини першої\~статті 1212 ЦК України\~безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених\~статтею 11 ЦК України). Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті\~11, частин першої та другої статті\~509 ЦК України\~цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього\~Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою\~статті 177 ЦК України\~об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою\~статті 202 ЦК України\~встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із частинами першою та другою\~статті 205 ЦК України\~правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої\~статті 207 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст. 218 ЦК України\~недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Разом з тим, правила\~ст. 1212 ЦК України\~застосовуються тоді, коли майно передано на виконання юридично ще не укладеного договору. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті\~11, частини першої статті\~177, частини першої статті\~202, частин першої та другої статті\~205, частини першої статті\~207, частини першої статті\~1212 ЦК України\~дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою\~статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої\~статті 1212 ЦК України\~звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi\~статті 1212 ЦК України\~тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями\~11,\~600,\~601,\~604 - 607,\~609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України\~може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13, у справі № 6-122 цс14 від 24 вересня 2014 року.\~ В матеріалах справи наявна Виписка по рахункам, з яких вбачається, що кошти сплачувались позивачем відповідачу на виконання умов кредитного договору. Як і у позові, так і у судовому засіданні стороною позивача зазначалося про ті обставини, що при отриманні від ПАТ «Банк Форвард» кредитної карти із пропозицією кредитування його на споживчі цілі, він дав на це згоду та акцептував з мобільного телефону договір № 117260512 від 10.02.2016 року, активізував вказану кредитну карту. Про існування між сторонами саме кредитних правовідносин свідчать також самі дії позивача, які виражалися ним у внесенні коштів на відповідну карту з метою погашення кредиту, що вбачається з виписки його особового рахунку, а також, звернення позивача до ПАТ «Банк Форвард» щодо вказаного кредитного договору, який він визнавав укладеним, а тому доводи представника позивача щодо неукладеності кредитного договору спростовуються матеріалами справи і змістом позовної заяви. Як вбачається із позову та заперечень [PERSON] по рахунку, який відкрито на імя [PERSON], 18.05.2016 року були проведені спірні операції списання грошових коштів на суму 964,50 грн. о 19:11 годин та 18.05.2016 року на суму 10105,00 грн. о 19:24 години. 20.05.2016 року до ЄРДР за № 12016080020001702 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення за ч.1 ст.190 КК України, за обставинами, що невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами [PERSON] в сумі 11069 грн. які біли списані з його банківської картки ПАТ «Банк Форвард» № 5168221850025882 на його імя. Згідно із ч. 2\~ст. 59 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Даних щодо ухвалення вироку суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони певною особою матеріали справи не містять. Підстав для звільнення від доказування цих обставин відповідно до ч. 4 ст.61 ЦПК України за даними обставинами судом не встановлено. Позивач стверджує, що після передачі ним інформації про картку за допомогою реквізитів його картки були здійснені операції з коштами третіми, невстановленими особами, внаслідок чого нібито [PERSON] було спричинено матеріальну шкоду, пославшись на постанову слідчого від 21.11.2016 року. Разом із тим, додана Позивачем до позову постанова слідчого від 21.11.2016 р. щодо визнання потерпілим ПАТ «Банк Форвард» не може бути прийнята в якості належного доказу з огляду на ті обставини, що постанова слідчого не є підставою звільнення від доказування обставин, так як, згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Постанова слідчого не є підставою для звільнення від доказування. Виходять за межу предмету доказуванні і пояснення представника позивача щодо ухилення представників банку від виконання судових ухвал Жовтневого районного суду в межах кримінального провадження за ч. 1 ст.190 КК України. Посилання позивача на нібито неправомірність дій спіробітників [PERSON] а також на обставини, які викладені ним у поясненнях і які долучені до матеріалів справи не є підставами для стягнення коштів в порядку\~ст. 1212 ЦК України\~і не стосуються предмету позову. З матеріалів справи вбачається, що відповідач отримував грошові кошти від позивача за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, в рахунок погашення кредитної заборгованості, а доводи позову щодо примушення відповідачем до сплати суми фактично неотриманого кредиту та відсотків позивачем жодним належним та допустим доказом не підтверджується. За таких обставин майно (гроші) не може вважатися набутим чи збереженим відповідачем ПАТ «Банк Форвард» без достатніх правових підстав, оскільки це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин певних цивільних прав та обовязків і правовідносини сторін за цим договором регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не\~статтею 1212 ЦК України. Оскільки набуття грошей відповідачем ПАТ «Банк Форвард» переданих йому позивачем за кредитним договором не було безпідставним, то застосування ч. 3\~статті 1212 ЦК України\~можливо тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. При заявлених [PERSON] позовних вимог про стягнення коштів в сумі 13848,25 грн. із ПАТ «Банк «[PERSON]» як отриманих без достатніх на те правових підстав, за встановлених обставинах, оскільки позивачем не доведено тієї обставини, що відповідачем грошові кошти були отримані без достатньої правової підстави та той факт, що правовідносини між сторонами мають договірний характер, суд не вбачає вказаних підстав для можливості застосування у даних правовідносинах положення ст. 1212 ЦК, на які посилається позивач, а також порушення його прав і охоронюваних законом інтересів [PERSON], для захистом яких звернувся [PERSON] із даним позовом, що в свою чергу узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеній в постанові від 02 жовтня 2013 року по справі № 6-88цс13. Враховуючи ті обставини, що позивачем правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1212 ЦК України, суд не приймає до уваги заперечення та докази надані представником позивача на підтвердження своїх вимог, оскільки наведені обставини повинні доказуватися при оспоренні договору або застосування механізмів стягнення заборгованості у порядку ст. 611 ЦК України та не входять до предмету доказування в межах ст.1212 ЦК України. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позов, що підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, складається з двох обовязкових елементів предмету (матеріально-правових вимог) та підстав (обставин, на які посилається позивач, і норм матеріального права, які, на його переконання, підлягають застосуванню до спірних правовідносин). З огляду на диспозитивність як одну із складових цивільного процесу, суд не має права самостійно (на власний розсуд) змінювати підставу позову та застосовувати до спірних правовідносин іншу норму закону, ніж ту, на застосуванні якої наполягав позивач. За таких обставин, суд знаходить правильним відмовити в задоволенні позову, заявленому з підстав, передбачених ст.ст. 1212 ЦК України так як, встановивши наявність договірних правовідносин між сторонами, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту свого права, виходячи з формулювань позову, положенням вищевказаної норми цивільного кодексу не відповідає, приймаючи до уваги положення ст.11 ЦПК України щодо розгляду справ у межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а тому у задоволені вимог [PERSON] слід відмовити з підстав того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України\~судовий збір не відшкодовується.

Outcome: dismissed