Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], у якому просив визнати будинковолодіння по [ADDRESS] таким, що належить на праві спільної сумісної власності йому та його дружині [PERSON], визнати недійсною довіреність від 18 жовтня 2010 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О. А. та зареєстрована в реєстрі за № 3298, за якою [PERSON] уповноважила [PERSON] на продаж житлового будинку по [ADDRESS] з моменту її вчинення, тобто з 18 жовтня 2010 року, а також визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 17 жовтня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О. А., за реєстровим № 4446 про продаж житлового будинку по [ADDRESS], розташований на земельній ділянці площею 0,0460 га за кадастровим номером [NUMBER] з моменту його укладення, тобто з 17 жовтня 2011 року . Свої вимоги мотивував тим, що вказаний житловий будинок було набуто відповідачкою на підставі договору дарування, однак у подальшому протягом спільного проживання внаслідок спільних трудових та грошових затрат це майно істотно збільшилось у своїй вартості, а тому воно має бути визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя відповідно до вимог ч.1 ст.62 СК України. Однак у 2010 році відповідачка без згоди позивача уповноважила [PERSON] продати цей будинок , що остання і зробила, уклавши 17 жовтня 2011 року договір купівлі продажу цього будинку з відповідачкою [PERSON] Позивач стверджував, що відповідачка розпорядилася майном без його згоди, чим порушила його права, а тому вказана довіреність та договір мають бути визнанні недійсними з моменту їх вчинення. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24 грудня 2015 року у задоволені цього позову було відмовлено повністю ( а.с.101-11). З рішенням не погодився представник позивача [PERSON], подав на нього апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення місцевого суду як таке, що не відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Апелянт стверджує, що місцевий суд невірно встановив фактичні обставини справи, зробив висновки, які цим обставинам справи не відповідають та спростовуються зібраними у справі доказами. Зокрема, суд не врахував, що за період перебування сторін у шлюбу вартість будинку зросла з 66169 грн. до 262303 грн., тобто майже у чотири рази. Цей факт доведено матеріалами справи, однак суд не надав належного правової оцінки наявним у справі доказам. У судовому засіданні в апеляційній інстанції представник позивача скаргу підтримав із наведених у ній підстав, відповідачка [PERSON] та її представник скаргу підтримали та просили задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала та просила відхилити як безпідставну. Крім того, вона подала до апеляційного суду письмове заперечення, у якому зазначила, що між сторонами існує кілька судових спорів щодо спірного будинку, а тому вважає дії позивача шахрайськими. Придбавши спірний будинок, позивачка не може ним користуватися, а через судові спори лише зазнає додатковий фінансових витрат ( а.с.126-127). Вислухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія перевірили законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та прийшла до наступних висновків. Відповідно до вимог статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог статті 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішкення справи, та докази на їх підтвердження та інші. Відповідно до вимог частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно з'ясувати фактичні обставини справи та вирішити спір у межах заявлених позовних вимог та зібраних у справі доказів. Згідно статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Зібрані у справі докази мають бути оцінені судом за правилами статті 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд має оцінити належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність іі взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. На переконання колегії апеляційного суду цей обов'язок був виконаний місцевим судом у даній справі не повною мірою. Так судом встановлено, що право власності на спірний житловий будинок відповідачка [PERSON] набула на підставі договору дарування від 14 січня 2004 року, яке у подальшому було зареєстровано належним чином ( а.с. 9). Право власності на земельну ділянку вона набула на підставі рішення Ужгородського міської ради від 23 листопада 2007 року , яке посвідчене відповідним державними актом про право власності на земельну ділянку від 12 січня 2009 року ( а.с. 12). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 04 жовтня 1980 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб ( а.с. 8). 18 жовтня 2010 року [PERSON] підписала довіренність яка посвідчена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О. А. та зареєстрована в реєстрі за № 3298, за якою вона уповноважила [PERSON] на продаж спірного житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований. У довіреності зазначено, що цей будинок та земельна ділянка належить особисто [PERSON] Згода на видачу такої довіреності [PERSON] не надавалася (а.с. 10). 17 жовтня 2011 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу спірного будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, з відповідачкою [PERSON] Договір було посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О. А., за реєстровим № 4446. Згода на укладення цього договору [PERSON] також не надавалась ( а.с. 11). Вказані обставини підтверджені матеріалами справи та сторонами не оспорено. Визначаючи правовий статус спірного будинку, суд першої інстанції виходив із того, що за загальним правилом, передбаченим статтею 60 чинного СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку) доход. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Загальний перелік об'єктів права спільної сумісної власності подружжя зазначений у статті 61 СК України. Водночас відповідно до статті 57 СК України не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них тощо. Виходячи із цих положень закону суд першої інстанції зробив висновок, що хоча спірний будинок було одержано відповідачкою [PERSON] за час перебування у шлюбі з позивачем, однак саме на підставі договору дарування, а тому він є особистою власністю відповідачки, відтак вона була вправі розпоряджатися ним без згоди чоловіка. При цьому суд послався на те, що ця обставина була встановлена рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30 березня 2015 року у справі за №308/13025/13-ц, а тому не потребує доказуванню у даній судовій справі ( а.с. 109). Колегія апеляційного суд констатує, що рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 березня 2015 року у справі за №308/13025/13-ц не набуло законної сили і є предметом апеляційного перегляду в апеляційному суді Закарпатської області. При цьому апеляційне провадження у цій справі зупинено ухвалою апеляційного суду від 16 липня 2015 року. Отже процесуальна презумпція, передбачена ч.3 ст.61 ЦПК України, в даному випадку застосована бути не може. Місцевий суд також встановив, що з моменту одержання спірного будинку ( з січня 2004 року) і до моменту його відчуження ( до жовтня 2011 року) його було добудовано і він істотно збільшився у своїй вартості, однак не з'ясував, внаслідок чого відбулося таке збільшення вартості. Між тим, у матеріалах справи наявні два технічні паспорти на спірний будинок, виготовлені у 2004 та у 2007 роках відповідно з детальним описом будинку, його складових в абсолютних величинах та у грошовому вимірі ( а.с. 71-78). Відповідно до технічного паспорту, виготовленому у 2004 році ТОВ «Уж-інвентаризатор» ( на момент одержання будинку в дар відповідачкою [PERSON] ), це був житловий будинок 1995 року побудови і його вартість склала 66169 грн. ( а.с. 75-78). Відповідно до технічного паспорту, виготовленому ТОВ «Уж-інвентаризатор» у 2007 році, вартість будинку склала 262303 грн. (а.с. 75-78). Відповідно до довідки ТОВ «Уж-інвентаризатор» від 05 квітня 2016 року, виданої на запит апеляційного суду, інвентаризаційна вартість будинку змінилася внаслідок двох причин : переобладання та проведення індексації. Відповідно до наявної у технічному паспорті, виготовленому ТОВ «Уж-інвентаризатор» у 2007 році, характеристики будівель та споруд вартість будинку 1995 року побудови у цінах 2007 року складала 174103 грн., вартість перебудов здійснених у 2007 році складала 62315грн., що складає 33,63 % від загальної його вартості ( а.с. 74). Ці дані підтверджено матеріалами інвентарної справи № 2434 на будинок [ADDRESS] дослідженій апеляційним судом у судовому засіданні. Таке збільшення вартості спірного майна, на переконання колегії, є істотним, відбулося протягом перебування подружжя [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі внаслідок їх спільних трудових та грошових затрат, а тому відповідно до вимог статей 60, 61 та 62 СК України є спільною сумісної власністю подружжя. Ця обставина доведена належними та достатніми доказами, визнана сторонами [PERSON] та [PERSON], а відповідачкою [PERSON] не спростована. Належність подружжю майна, придбаного та створеного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи Відповідно до ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісної власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Такого договору у матеріалах справи немає. За цих обставин колегія вважає доведеними й інші вимоги позивача про визнання недійсними правочинів щодо розпорядження спірним будинком з надвірними спорудами [PERSON] без згоди позивача. Відповідно до ч.2 статті 369 ЦК України розпорядження майно, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і ( або) державної реєстрації, а також договори стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і ( або державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Встановлено, що такої згоди [PERSON] своїй дружині [PERSON] не надав, остання це усвідомлювала, діяла недобросовісно, чим порушила права позивача, а отже укладені нею правочини, спрямовані на відчуження спільного майна, слід визнати недійсними виходячи з вимог ст.215, ч.1 ст.203, ч.1 ст.236 , ч.4 ст.369 ЦК України з моменту їх укладення. Такий підхід узгоджується з висновками, викладеними у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду судових справ про визнання правочинів недійсними» та в постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 у справі за №6-1622 цс15. Щодо спірної земельної ділянки, то колегія констатує, що цей об'єкт є самостійним об'єктом права власності, достатніх доказів належності його до спільної сумісної власності подружжя Гладинець судом не здобуто, а тому у задоволенні позовних вимог, що стосуються цього об'єкту та розпорядження ним відповідачкою судом першої інстанції відмовлено правомірно. Позовних вимог щодо застосування наслідків недійсності правочину, передбачених статтею 216 ЦК України у даній справі ніхто із учасників не заявляв, а тому такі судом не розглядаються, що не позбавляє їх права заявити такі у майбутньому. Враховуючи викладене,

Outcome: partial