Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

[PERSON], звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з [PERSON], 28 464,04 грн., які останній не повернув відповідно до умов договору позики від 01 березня 2011 року. Відповідач позов не визнав та подав до суду зустрічну позовну заяву в якій просить визнати договір позики недійсним. В судове засідання зявився представник позивача [PERSON] та підтримав заявлені до суду позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, що зазначені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив та подав зустрічний позов, в якому просив визнати недійсним договір позики від 01 березня 2011 року, оскільки цей договір на його думку суперечить вимогам законодавства. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. 01 березня 2011 року між сторонами в простій письмовій формі укладено договір позики на суму 325000грн., що підтверджується договором позики та власноручною розпискою відповідача [PERSON], про отримання грошових коштів. За умовами договору позики відповідач зобовязався сплачувати 25% річних за користування грошовими коштами та повернути борг на вимогу позивача, але не пізніше трьох років з моменту укладення договору. 07 травня 2013 року позивач звернувся до відповідача з листом в якому повідомив про свій намір придбати нерухоме майно та просив узгодити наступний графік повернення грошових коштів 210000грн., до 30 травня 2013 року, 85000грн. до 30 червня 2013 року, 85000 грн. до 30 липня 2013 року, 85000грн. до 30 серпня 2013 року, що разом становить 465000грн. 13 травня 2013 року відповідач передав позивачу лист-відповідь та проект додаткової угоди, якою погодив зазначений вище графік повернення грошових коштів та запропонував внести зміни до договору позики в частині нарахування та сплати відсотків за користування грошима. Додаткова угода підписана сторонами. В судовому засіданні встановлено, що на виконання умов договору позики [PERSON], повернув [PERSON], грошові кошти в наступному порядку: 12 травня 2013 року 210000грн., 18 червня 2013 року 85000грн., 29 липня 2013 року 85000грн., 29 серпня 2013 року 85000грн., 26 січня 2014 року 30000грн. Вказані обставини підтверджуються власноручними розписками [PERSON] та не заперечуються сторонами спору. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~З наданих до суду доказів встановлено, що позивач передав відповідачу 325000грн. зі сплатою 25 % річних за користування грошовими коштами. За період з 01 березня 2011 року по 12 травня 2013 року, відповідачу були нараховані відсотки за користування грошима у розмірі 178750грн. 13 травня 2013 сторонами підписано додаткову угоду, яка внесла зміни до договору позики від 01 березня 2011 року та встановила нові умови повернення отриманих відповідачем коштів. Так, відповідач взяв на себе обовязок повернути 465000грн. протягом травня-серпня 2013 року, що було виконано в повному обсязі. Загальний розмір належних до повернення відповідачем коштів становить 503750грн., при цьому 495000грн., були фактично отримані позивачем. Заборгованість відповідача становить 8750грн. При цьому, право позивача вимагати сплати відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 19714,04грн. за період часу після 12 травня 2013 року було припинено, що передбачено додатковою угодою. 01 березня 2014 року наступив граничний строк для повернення грошових коштів відповідачем, що передбачено договором позики і не було змінено додатковою угодою сторін. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~У поданій до суду зустрічній позовній заяві відповідач [PERSON], не оспорює факт отримання коштів від позивача [PERSON] та підписання договору позики 01 березня 2011 року і додаткової угоди до нього від 13 травня 2013 року, але вказує на недійсність такого договору на підставі частини 1 статті 203 ЦК України. Відповідач посилається на положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яким встановлено, що надання позик віднесено до фінансових послуг. Надання таких послуг можливе лише фінансовими установами, а також якщо це передбачено законом, то і фізичними особами-субєктами підприємницької діяльності. Мета надання такої фінансової послуги, як позика визначена п.5 ст.1 цього Закону, відповідно до цієї норми позика надається з метою отримання прибутку у вигляді відсотків. Ст.2 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» віднесла надання фінансових послуг до виду діяльності, яка підлягає ліцензуванню. Для підтвердження правомірності вимог зустрічної позовної заяви відповідач посилається на рішення Верховного суду України від 17.12.2008р. по справі № 6-19856св08 та від 08.07.2009р. по справі № 6-4824св08. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Дослідивши вимоги зустрічної позовної заяви, суд приходить до наступних висновків.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року, який набрав чинності 23 серпня 2001 року, встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії та регулює відносини, повязані з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам. В Законі зазначено, що його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. У частинах 1, 2 ст.2 Закону, які визначають сферу його дії, вказано, що він регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з наданням фінансових послуг. Фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності. Визначення фінансових установ дано у п.1 ст.1 Закону. У пункті 7 ст.1 Закону наведено вичерпний перелік субєктів, на яких поширюється дія цього Закону. Це - учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи субєкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг. При цьому [PERSON] розповсюджує свою дію не на усі юридичні особи, а лише на ті, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг. В частині 4 ст.5 Закону вказано, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Визначення фінансової послуги наведено у п.5 ч.1 ст.1 Закону як операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Перелік видів фінансових послуг міститься у ст.4 Закону, до яких, зокрема, належать надання коштів у позику та надання поручительства. З аналізу зазначених правових норм вбачається, що сфера дії Закону за субєктним складом учасників є обмеженою і не поширюється на: по-перше, юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; по-друге, фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності. Позивач за своїм правовим статусом не відноситься ні до юридичних осіб, ні до субєктів підприємницької діяльності, які відповідно до Закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України, а відтак відсутні підстави застосування положень цього Закону до спірних правовідносин. У свою чергу поняття «фінансова послуга» не повязане лише із фінансовими установами. Аналіз норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг, можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є субєктами підприємницької діяльності. [PERSON] України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» регулює відносини лише за участю учасників ринків фінансових послуг, то регулювання відносин між фізичними особами, зокрема щодо договору позики регулюються нормами ЦК України. Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо субєктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором, ч.1 ст.1048 ЦК України. Таким чином [PERSON] України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних субєктів учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб субєктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст.ст.1046-1048 ЦК України. Враховуючи, що позивач не відноситься до субєктів, на яких поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» слід дійти висновку про відсутність підстав для застосування цього Закону до правовідносин сторін та вирішити спір на підставі норм ЦК України Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 26 грудня 2011 року, яка є обовязковою до застосування в силу положень частини 1 статті 355 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial