Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , Комунарський ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області, про визнання права власності в порядку набувальної давності, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у березні 2013 року між позивачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , на підставі нотаріальної довіреності від 23.02.2013 року, була досягнута усна домовленість стосовно купівлі-продажу належного [PERSON] автомобіля марки ВАЗ 21093, 2002 року випуску, державний номер [NUMBER] , шасі номер [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER], об`єм двигуна 1500 куб.см., хетчбек, сірого кольору. З представником власника автомобіля, за усною домовленістю було погоджено, що покупець [PERSON] зобов`язується передати продавцеві [PERSON] грошові кошти за автомобіль, а продавець зобов`язаний передати покупцеві придбаний автомобіль та посприяти переоформленню автомобіля на ім`я [PERSON] . Вартість автомобіля сторони визначили в розмірі 40 000 грн. У цей же день [PERSON] був переданий автомобіль, ключі від нього, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а останній в свою чергу розрахувався з [PERSON] за придбаний автомобіль. В якості гарантії подальшого переоформлення автомобіля на ім`я позивача, та в забезпечення того, що автомобіль більше нікому не буде проданий, [PERSON] залишив [PERSON] оригінал нотаріальної довіреності на його ім`я. В подальшому, на прохання переоформити автомобіль, позивач неодноразово звертався до продавця з пропозицією зустрітися у МРЕВ, однак, останній посилався на брак часу, та велику відстань, тому приїхати до м. Запоріжжя він не може. Через деякий час, зв`язок з ним був втрачений. 23 лютого 2016 року довіреність на ім`я представника [PERSON] втратила чинність. З відповідачем [PERSON] встановити контакт на предмет переоформлення автомобіля також не вдалось. Протягом усього часу, з моменту придбання майна, автомобіль постійно перебував у позивача, який відкрито та добросовісно володів ним більше п`яти років, доглядав за ним, виконував необхідні ремонтні роботи, а також регулярно укладав поліси обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 25.08.2018 року під час руху у м. Запоріжжі, по вул. Космічній, 140, рухаючись на зазначеному автомобілі [PERSON] , під час зупинки транспортного засобу працівниками поліції було повідомлено, що на зазначений автомобіль Комунарським ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області накладено арешт і він знаходиться в розшуку у зв`язку із примусовим виконанням виконавчого листа № 2-2599, виданого 01.02.2012 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя, в межах якого було накладено арешт на автомобіль, в зв`язку з чим було складено акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу. Будь-яку іншу інформацію про існування боргових зобов`язань [PERSON] та здійснення виконавчих дій, з`ясувати не представляється можливим, оскільки [PERSON] не є стороною виконавчого провадження. Позивач вважає, що відділ ДВС не мав обґрунтованих підстав для звернення стягнення на автомобіль ВАЗ 21093, 2002 року випуску, державний номер [NUMBER] , шасі номер [NUMBER] , оскільки з березня 2013 року він вже фактично не належав відповідачу [PERSON] . Таким чином, [PERSON] , через свого представника [PERSON] , здійснив дії, які в розумінні ст. 347 ЦК України, свідчать про його відмову від права власності на майно та згоду на передачу їх покупцеві, який стає новим власником придбаного майна. Але, відповідачем не було завершено належним чином угоду купівлі-продажу автотранспортного засобу, а саме, не переоформлено проданий автомобіль на нового власника, чим порушив майнові права та законні інтереси позивача. У зв`язку з чим, позивач просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на автомобіль та усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні зазначеним автомобілем. Ухвалою від 11.07.2019 року суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, а також відповідно до ст. 274 ЦПК України вирішив розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач у встановлений законом строк відзив на позовну заяву не подав, в зв`язку з чим суд відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними в ній матеріалами. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Свої інтереси довірив представляти адвокату Вельможку С.П., який у судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, на позовних вимогах наполягає, просить суд їх задовольнити у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, був повідомлений належним чином про дату, час і місце судового розгляду справи, про що свідчать зворотні повідомлення в матеріалах справи, заперечень не надав. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. Відповідно до приписів ч. 6, 7, 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином . Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди представника позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Його неявка не перешкоджає розгляду справи. Представник третьої особи - Комунарського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області, в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі представника ДВС, додатково письмово зазначив, що на виконанні у третій особи перебували виконавчі провадження № 52517655, № 50302362, № [NUMBER] , про стягнення з [PERSON] суми боргу. Зазначені виконавчі провадження передані на виконання до Полтавського районного відділення ДВС ГТУЮ у Полтавській області оскільки за [PERSON] зареєстроване рухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). У п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх зазначених умов у сукупності. [PERSON] на підтвердження своїх позовних вимог щодо права власності на автомобіль, постійного, відкритого, добросовісного володіння та користування транспортним засобом, надав поліси обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 18-20), та Довіреність від 23.02.2013 року, видану власником транспортного засобу [PERSON] на уповноваженого володіти та користуватися зазначеним автомобілем - [PERSON] (а.с. 17). Згідно з Довіреністю від 23.02.2013 року, [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатися належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] № [NUMBER] , виданого Запорізьким МРЕВ-1 ДАІ ГУ УМВС України 31.05.2006 року, автомобілем марки ВАЗ 21093, 2002 року випуску, кузов [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] , зареєстрованим за [PERSON] Запорізьким МРЕВ-1 ДАІ ГУ УМВС України 31.05.2006 року, з правом продати з обов`язковою попередньою сплатою податку на доходи фізичних осіб від такого продажу з посиланням на ідентифікаційний номер власника ТЗ, та одержати гроші у будь-якій сумі, обміняти, здати до оренди (найму), передати в позичку, з правом страхувати вказаний й транспортний засіб, укласти та підписати договір купівлі-продажу, міни, оренди (найму),договори про проведення експертиз та інше (а.с. 17, зворот). 25.08.2018 року, транспортний засіб ВАЗ 21093, 2002 року випуску, було затримано на підставі ст. 265-2 КУпАП та ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» шляхом блокування або доставлення для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу (а.с. 21, зворот). Також, матеріалами справи встановлено, що власником транспортного засобу на який накладено арешт та який є боржником у межах виконавчого провадження є [PERSON] (а.с. 17, 21). Одним із заходів примусового виконання рішень та одночасно одним із найбільш дієвих є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб. Відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Зазначене підтверджено і постановою державного виконавця Комунарського відділу ДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області, відповідно до якої, на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Купер Прайс» суми боргу у розмірі 27 533 грн. 76 коп. та виконавчий лист про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості у розмірі 64 950 грн. Зазначені виконавчі провадження передані на виконання до Полтавського районного відділення ДВС ГТУЮ у Полтавській області, оскільки за [PERSON] зареєстроване рухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, оскільки вважає, що набув права власності на транспортний засіб з моменту його передачі, тобто з березня 2013 року. Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, [PERSON] не надав суду жодних доказів придбання автомобіля марки ВАЗ 21093, 2002 року випуску, кузов [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] , за кошти у розмірі 40 000 гривень. Також позивачем нічим не підтверджена усна домовленість щодо купівлі-продажу зазначеного автомобіля. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, у тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже в цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Як вбачається з матеріалів справи та як зазначено самим позивачем у позовній заяві, останній знав про те, що транспортний засіб належить [PERSON] , який той на підставі довіреності передав [PERSON] у розпорядження. Отже, [PERSON] був обізнаний про те, що [PERSON] не є власником автомобіля ВАЗ 21093, 2002 року випуску, кузов [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] . Відповідно до частини першої статті 328, частини четвертої статті 334 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 210 даного Кодексу передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Статтею 34 Закону України «Про дорожній рух» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що реєстрація транспортних засобів здійснюється відповідними підрозділами Міністерства внутрішніх справ України, а порядок установлюється Кабінетом Міністрів України. Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року, № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено обов`язок власників транспортних засобів та осіб, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представників, зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 діб після придбання, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 30.10.2019 року справа № 683/2694/16-ц. На підставі викладеного, з урахуванням того, що позивачу було достовірно відомо про власника майна, і те, що при купівлі [PERSON] не здійснив належну реєстрацію зазначеного автомобіля, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на спірний автомобіль, та зняття арешту з нього. Враховуючи те, що в задоволені позову відмовлено, судовий збір відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно залишити за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed