Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці про стягнення грошових коштів, мотивуючи позов тим, що постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 року по справі № 2-а-208/11 зобовязано відповідача здійснити перерахунок та виплату [PERSON] державної та додаткової пенсії, проте відповідач здійснив позивачу лише перерахунок пенсії у відповідності до зазначеного судового рішення та визначив заборгованість по невиплаченій пенсії в розмірі 33752,60 грн., яку відповідач обіцяв виплатити в листопаді 2013 року, однак до моменту звернення позивача до суду зазначений борг відповідачем не виплачений, в силу чого позивач просить суд стягнути з [PERSON] Пенсійного фонду України в м. Вінниці на свою користь грошові кошти по недоплаченій пенсії в сумі 33752,60 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON]М, повністю підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві, додатково зазначивши, що позивач змушений обирати такий спосіб захисту, оскільки відповідне рішення суду про перерахунок та виплату пенсії носить зобовязальний характер, при цьому відповідач не виплачує пенсію, мотивуючи відсутністю виділених з Державного бюджету коштів, що, з врахуванням практики Європейського суду з прав людини, є неприпустимо. Просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] Пенсійного фонду України в м. Вінниця [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила у задоволенні позову відмовити. Зазначила, що була відповідна постанова суду зобовязального характеру. [PERSON] пенсійного фонду України в м. Вінниця перерахувало пенсію позивачу, однак не має фінансування для того, щоб виплатити їх. Кошти з Державного бюджету не надходили, а тому не можливо виплатити заборгованість. Борг був нарахований по 22.07.2011 року. Зазначає про неможливість реалізовувати позивачем інші способи захисту свого порушеного права, оскільки це, можливо, призведе до подвійної виплати позивачу відповідної заборгованості по пенсійних виплатах. Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги пояснення сторін, суд встановив, визначив та дослідив слідуючі обставини, докази та відповідні правовідносини: Зміст копії постанови Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 року по справі № 2-а-208/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Вінниці про визнання дій протиправними та зобовязання до вчинення дій, зазначає, що позов було задоволено, визнано неправомірними дії [PERSON] Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Вінниці щодо відмови у виплаті [PERSON] пенсії по інвалідності в повному обсязі відповідно до ст. 49, 50, ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-12, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування», та зобовязано [PERSON] Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Вінниці здійснити перерахунок та виплату [PERSON] державної та додаткової пенсії у відповідності до ст. 49, 50, ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-12 із розрахунку 8 мінімальних пенсій за віком (державна пенсія) та 75 % мінімальної пенсії за віком (додаткова пенсія), яка встановлюється у відповідності до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування» в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом починаючи з 06.06.2010 року (а.с. 2-3). Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10.02.2012 року вище зазначена постанова суду залишена без змін (а.с. 4). Копія протоколу від 31.10.2013 Р.88 індивідуальний перерахунок [PERSON] вказує, що [PERSON] було нараховано згідно рішення суду по Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 11.2010 року по 22.07.2011 року, але не виплачено пенсії на загальну суму 33752,60 грн. (а.с. 5). Відповідно до довідки сер. 2-18 АВ № 054674, виданої [PERSON], [INFO], [PERSON] встановлена друга група інвалідності. Захворювання повязане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧНК. Інвалідність встановлена безстроково (а.с. 6). Матеріали справи містять посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи (Категорія 1) серія А № 010689, видане 18.06.1993 року, на імя [PERSON] (а.с. 7). Норма ч. 2 ст. 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначає, що суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. Згідно приписів ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» прописує, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ( 995_004 ) та практику Суду як джерело права. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Протоколу № 1 ратифікованої Україною 11.09.1997 р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), кожен має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Вимоги ст. 13 Конвенції визначають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Європейський суд з прав людини у справах, зокрема: «Кечко проти України», «Ромашов проти України», «Шевченко проти України», зазначає, що реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань. Оскільки таке право декларовано державою, то відповідно держава через створювані нею органи несе обовязок щодо своєчасної та повної виплати саме у розмірах, які нею ж визначені та закріплені в Законі. Органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Суд звертає увагу на те, що конвенційне поняття «майно» являє собою «існуюче майно» або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності (справа «[PERSON] Ганс-Адам ІІ проти Німеччини», заява № 42527/98, рішення від 12.07.2001 р. п. 83). Крім цього, суд звертає увагу на те, що практика Європейського суду з прав людини орієнтує на необхідності забезпечення ефективності засобів юридичного захисту, визначаючи, що засоби юридичного захисту ефективними є тоді, коли вони можуть запобігти виникненню умов, які становлять порушення, або не допустити подальшого існування таких умов (справа «Мельник проти України», заява № 72286/01, рішення від 28.03.2006 р., щодо статті 13), при цьому Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що принцип верховенства права зобовязує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа «Броньовський проти Польщі», заява № 31443/96, рішення від 22.06.2004 р., п. 184). За даних обставин, враховуючи, що відповідач визнає повністю обставини заборгованості з виплати позивачу сум пенсії в розмірі 33752 грн. 60 коп. і такі обставини повністю підтверджуються наданими суду доказами, з огляду на те, що раніше обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права - не призводить до настання очікуваних позивачем наслідків щодо виплати йому належних сум пенсій, оскільки виконання рішення суду зобовязального характеру має свої особливості, беручи до уваги досить тривалий період часу невиплати відповідачем позивачу згаданих сум заборгованості з пенсії, враховуючи наведену вище практику Європейського суду з прав людини, суд вважає, що посилання відповідача, як органу державної влади, на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань протягом досить тривалого періоду часу, а саме: більше пяти років, - є безпідставними, а тому суд приходить до переконання, що в даному випадку обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права може мати місце і повністю відповідає змісту порушеного права та, враховуючи особливість виконання рішення суду про стягнення коштів, - реально забезпечить позивачу гарантоване ст. 13 Конвенції право на ефективний засіб юридичного захисту, припинивши існування обставин, за наявності яких не вдається відновити порушене право позивача на отримання належних йому сум пенсій, при цьому позиція представника відповідача щодо неможливості реалізовувати позивачем інші способи захисту свого порушеного права, оскільки це, можливо, призведе до подвійної виплати позивачу відповідної заборгованості по пенсійних виплатах є помилковою, відноситься до категорії припущень, та такою, що не відповідає дійсності, оскільки зобовязання припиняється його виконанням, в силу чого позов підлягає до задоволення повністю зі стягненням з відповідача на користь позивача 33752 грн. 60 коп., що становить суму заборгованості з нарахованої та не виплаченої [PERSON] пенсії за період з 06.06.2010 року по 22.07.2011 року. На підставі наведеного та

Outcome: approved