Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області та [PERSON] про визнання недійсним та скасування рішення та свідоцтва про право власності, зобовязання скасувати реєстрацію права власності. Позов обґрунтований тим, що пунктом 3 рішенням Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області № 33 від 16 лютого 2011 року вирішено оформити за [PERSON] право власності на квартиру № 7 у житловому будинку № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород Вінницької області. На підставі цього рішення 21 лютого 2011 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності, яке остання зареєструвала 23 лютого 2011 року у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Для оформлення права власності на квартиру № 7 у житловому будинку № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород Вінницької області [PERSON] подала Виконавчому комітету Шаргородської міської ради Вінницької області лише заяву та технічний паспорт на квартиру. На час подання [PERSON] заяви про видачу свідоцтва про право власності на квартиру, діяло Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, підпунктом «а» пункту 8.1. якого передбачалося, що оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно органами місцевого самоврядування членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески. Проте, [PERSON] заяв про вступ у члени житлово-будівельного кооперативу № 4 не подавала та не приймалася у його члени, внесків не сплачувала. Позивач також зазначає, що квартира № 7 у житловому будинку № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород Вінницької області надавалась [PERSON], як члену житлово-будівельного кооперативу № 4, який повністю викупив кооперативну квартиру, сплативши за неї усі внески. Отже, на переконання [PERSON], рішення Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області № 33 від 16 лютого 2011 року, в частині оформлення за [PERSON] права власності на квартиру № 7 у житловому будинку № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород Вінницької області порушує його право власності на цю квартиру та ухвалено без перевірки і встановлення підстав, з якими закон повязує право на оформлення права власності - на нерухоме майно в житлово-будівельному кооперативі та внесення [PERSON] пайових внесків за квартиру у повному обсязі. З огляду на викладене, [PERSON] просить: - визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області № 33 від 16 лютого 2011 року, в частині оформлення за [PERSON] права власності на квартиру № 7 у житловому будинку № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород Вінницької області; - визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності від 21 лютого 2011 року на квартиру № 7 у житловому будинку № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород Вінницької області, видане Виконавчим комітетом Шаргородської міської ради Вінницької області на імя [PERSON]; - скасувати рішення від 23 лютого 2011 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на квартиру № 7 у житловому будинку № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород Вінницької області за [PERSON] 18 січня 2016 року до початку розгляду справи по суті до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири укладеним, який ухвалою суду прийнятий та обєднаний в одне провадження із первісним позовом [PERSON] (а.с. 168, 171, 193). Зустрічний позов обґрунтований тим, що у 1991 році [PERSON] від сестри [PERSON] дізналася про те, що останній має намір продати квартиру № 7 у житловому будинку № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород Вінницької області, яка належала йому на підставі пайових внесків, сплачених [PERSON] житлово-будівельному кооперативу № 4. Маючи намір купити указану квартиру, [PERSON] звернулася до [PERSON] та, в результаті перемовин, вони домовилися щодо усіх істотних умов договору-купівлі продажу, у тому числі і про те, що [PERSON] придбає квартиру за 2500 доларів США. Позичивши зазначену суму коштів, [PERSON] передала кошти [PERSON] в рахунок оплати за квартиру. Передаючи кошти, [PERSON] запропонувала [PERSON] оформити договір купівлі-продажу, проте останній повідомив, що у нього немає документів на квартиру, тому договір-купівлі продажу квартири буде оформлений після того, як він повернеться з Ізраїлю. 11 серпня 1991 року [PERSON] зателефонував [PERSON], повідомивши, що йому необхідно доплатити ще 2500 карбованців для того, щоб він повністю розрахувався з житлово-будівельним кооперативом за квартиру. [PERSON] передала [PERSON] зазначену суму, яку той через відділення банку сплатив кооперативу. При цьому [PERSON] запропонував до його повернення узаконити проживання [PERSON] у квартирі, шляхом укладення договору найму квартири. [PERSON] прийняла пропозицію [PERSON], і 15 серпня 1991 року між ними було укладено договір найму квартири строком на пять років. Після укладення договору найму, [PERSON] попросила [PERSON] про те, щоб він дав їй розписку про отримання коштів за продаж квартири, проти чого [PERSON] не заперечував, однак розписку так і не дав. З 1991 року [PERSON] постійно проживає у квартирі, сплачує за комунальні послуги, ремонтує її. З часу виїзду [PERSON] до Ізраїлю і по сьогоднішній день він жодного разу не зустрічався з [PERSON] для надання документів. Відповідно до діючого законодавства України, позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності у неї правовстановлюючого документа. Метою подання зустрічного позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах субєктів, створення необхідних умов для реалізації права. З огляду на викладене вище та з урахуванням уточнення позовних вимог (а.с. 201-204, 216), [PERSON] просить визнати укладеним договір купівлі-продажу квартири № 7 у житловому будинку № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород Вінницької області, укладений 15 серпня 1991 року між нею та [PERSON] У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримав повністю, посилаючись на обставини, зазначені у позові. Зустрічні позовні вимоги не визнав, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими, зазначивши, зокрема, що [PERSON] пропустила строк позовної давності, який представник [PERSON] просив застосувати. Представник відповідача - Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області у судове засідання не зявився, у листі від 24 вересня 2015 року № 415 (а.с. 67, 68) Шаргородський міський голова [PERSON] пояснив, що рішенням виконкому № 113 від 18 липня 2012 року призупинено дію пункту 3 рішення міськвиконкому № 33 від 16 лютого 2011 року та визнано недійсним свідоцтво про право власності від 21 лютого 2011 року на квартиру № 7 у житловому будинку № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород Вінницької області на імя [PERSON], про що просить [PERSON] у позовній заяві. У листі від 10 лютого 2016 року № 59 (а.с. 195), Шаргородський міський голова [PERSON] просить розгляд справи відкласти, посилаючись на те, що працівник, який відповідав за правове забезпечення Шаргородської міської ради Вінницької області звільнилася, а жоден із посадових осіб міськвиконкому не має юридичної освіти та відповідних навиків для участі у судовому засіданні. Проте, суд, з урахуванням думки учасників судового засідання, визнав причину неявки представника Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області неповажною, розглянувши справу без участі представника виконкому. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні вимоги первісного позову не визнали, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, а також просили застосувати строк позовної давності, стверджуючи, що [PERSON] пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого права. Вимоги зустрічного позову [PERSON] та її представник підтримали, посилаючись на обставини, зазначені у позові. Третя особа голова правління Житлово-будівельного кооперативу № 4 [PERSON] у судовому засіданні, зокрема пояснила, що вона є головою правління Житлово-будівельного кооперативу № 4, який був створений для будівництва житлового будинку № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород Вінницької області. Одним із членів цього кооперативу був [PERSON], який у 1991 році повністю розрахувався за квартиру № 7, розміщену у зазначеному вище будинку, внісши усі пайові внески, про що [PERSON] від імені кооперативу видала [PERSON] відповідні документи. Окрім того, [PERSON] пояснила, що [PERSON] ніколи не була членом Житлово-будівельного кооперативу №4, а збори кооперативу не приймали рішення про продаж їй квартир у споруджуваному кооперативом будинку. Представник третьої особи Реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції у судове засідання не зявився, проте, від в.о. начальника Шаргородського районного управління юстиції [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника (а.с. 81). Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідача та її представника, пояснення третьої особи, показання свідків, всебічно і повно зясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. Рішенням виконавчого комітету Шаргородської районної ради народних депутатів від 14 квітня 1983 року № 122 створено житлово-будівельний кооператив № 4 для будівництва 16-ти квартирного житлового будинку. Цим же рішенням головою кооперативу затверджено [PERSON] (а.с. 141). Протоколом № 2 загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу № 4 смт Шаргород від 26 травня 1984 року вирішено передати УКСу Вінницького облвиконкому функції замовника будівництва 16-ти квартирного житлового будинку кооперативу № 4 у смт Шаргород та затверджено кошторисну вартість будинку в сумі 221\~797 карбованців (а.с.142). Із пункту 15 розрахунку фактичної вартості будинку вбачається, що за квартиру № 7, загальною площею 76,23 м кв., житловою площею 52,34 м кв. [PERSON] мав сплатити 18\~148 карбованців 08 копійок, з яких 5692 карбованці 94 копійки перший внесок, 12\~455 карбованців 14 копійок кредитні кошти (а.с. 9). Із наданих позивачем квитанцій вбачається, що, починаючи з 30 вересня 1985 року по 12 серпня 1991 року [PERSON] перерахував на рахунок житлово-будівельного кооперативу № 4 для погашення кредиту 12\~455 карбованців (а.с. 161-163). Відповідно до довідки житлово-будівельного кооперативу № 4 (а.с. 111), яка видавалась на імя [PERSON], 12 серпня 1991 року [PERSON] вніс остаточну суму 9580 карбованців на рахунок кооперативу за квартиру № 7, розташовану у будинку по вул. Будівельників, 6 у м. Шаргород. У довідці житлово-будівельного кооперативу № 4 (а.с. 8) зазначено, що згідно з рішенням Виконкому Шаргородської районної ради № 122 від 14 квітня 1983 року «Про створення житлово-будівельного кооперативу № 4», члену житлово-будівельного кооперативу № 4 [PERSON] належить чотирьохкімнатна квартира [ADDRESS]. Член житлово-будівельного кооперативу № 4 [PERSON] 12 серпня 1991 року повністю сплатив внески за квартиру [ADDRESS]. Від члена житлово-будівельного кооперативу № 4 [PERSON] заяви про вихід з житлово-будівельного кооперативу, чи заяви про продаж квартири не поступало. Окрім того, згідно з довідкою житлово-будівельного кооперативу № 4 (а.с. 7), [PERSON] заяв про вступ у члени житлово-будівельного кооперативу № 4 не подавала та не приймалась у члени кооперативу, кошти на сплату внесків нею не вносилися. 11 лютого 2011 року [PERSON] звернулася до Шаргородського міського голови [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 12). Пунктом 3 рішення № 33 від 16 лютого 2011 року Виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області ухвалив оформити за [PERSON] право власності на квартиру № 7 у житловому будинку № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород та видати свідоцтво про право власності (а.с. 11). 21 лютого 2011 року Виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області на підставі зазначеного вище рішення видав свідоцтво про право власності на житловий обєкт нерухомого майна квартиру, згідно з яким виконком посвідчує, що квартира № 7 у житловому будинку № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 215). Згідно з інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно №36579852 від 22 квітня 2015 року право власності на квартиру № 7 у житловому будинку № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород зареєстровано за [PERSON] 23 лютого 2011 року на підставі свідоцтва про право власності від 21 лютого 2011 року, виданого Виконавчим комітетом Шаргородської міської ради Вінницької області (а.с. 10). [PERSON] вважає, що рішення Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області № 33 від 16 лютого 2011 року, в частині оформлення за [PERSON] права власності на квартиру № 7 у житловому будинку № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород Вінницької області порушує його право власності на цю квартиру та ухвалено без перевірки та встановлення підстав, з якими закон повязує право на оформлення права власності на нерухоме майно в житлово-будівельному кооперативі та внесення [PERSON] пайових внесків за квартиру у повному обсязі, що і стало підставою звернення ним до суду. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, повязані із захистом права власності, які регулюються нижче наведеними законодавчими та іншими нормативно-правовими актами. [PERSON], згідно із ч. 1 ст. 11 Закону Української РСР «Про власність» від 7 лютого 1991 року № 697-ХІІ в редакції, чинній на час повного внесення [PERSON] пайових внесків за квартиру, тобто 12 серпня 1991 року (далі Закон № 697-ХІІ), суб'єктами права індивідуальної власності в Українській РСР є громадяни України, громадяни інших радянських республік, іноземні громадяни та особи без громадянства. Частиною 2 ст. 12 Закону № 697-ХІІ встановлено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону № 697-ХІІ об'єктами права індивідуальної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Згідно із частинами 1 та 3 ст. 15 Закону № 697-ХІІ член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Отже, підсумовуючи встановлені судом обставини та наведені вище положення Закону № 697-ХІІ, суд приходить до висновку про те, що [PERSON], будучи членом житлово-будівельного кооперативу № 4, повністю внісши 12 серпня 1991 року свій пайовий внесок за квартиру [ADDRESS], що підтверджується квитанціями та довідками кооперативу, став власником цієї квартири на підставі закону. [PERSON] ж правову позицію висловив Верховний Суд України в ухвалі від 10 березня 2010 року у справі № 6-17861св08. У пункті 5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 року № 9 судам розяснено, що згідно із ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Аналогічні розяснення Верховний Суд України давав і у наступних своїх постановах, зокрема, підпункт «б» пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 та пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7. Суд зауважує, що законодавством, чинним на час набуття [PERSON] права власності на квартиру не передбачалося обовязку особи зареєструвати своє право власності на нерухоме майно, при цьому, правове значення для визначення належності майна мало те, коли і ким сплачено пайовий внесок за квартиру, а не час проведення реєстрації права власності на неї. [PERSON] ж думки притримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 9 квітня 2014 року у справі № 6-55218св13 та від 10 червня 2015 року у справі № 6-39882св14. Лише 13 грудня 1995 року наказом Державного комітету по житлово-будівельному господарству № 56 було затверджено «Правила Державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», підпунктом «г» пункту 1.5. яких до обєктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації віднесено квартири багатоквартирних будинків. Отже, зазначене вище, повністю спростовує твердження представника [PERSON] - адвоката [PERSON] про те, що [PERSON] начебто не був власником квартири №7 у житловому будинку № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород Вінницької області, через те, що його право власності не було зареєстроване. Згідно із ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року (далі ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Згідно зі ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Як зазначалось вище, пунктом 3 рішення № 33 від 16 лютого 2011 року Виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області ухвалив оформити за [PERSON] право власності на квартиру № 7 у житловому будинку № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород та видати свідоцтво про право власності. Пізніше на підставі цього рішення було видано свідоцтво про право власності на квартиру, а у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру. Із матеріалів справи вбачається, що для оформлення права власності на квартиру [PERSON] подала лише заяву про видачу свідоцтва про право власності на квартиру та технічний паспорт на квартиру (а.с. 12-14). Відповідно до ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із преамбулою до Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21 травня 1997 року № 280/97) в редакції, чинній на час ухвалення оскарженого рішення (далі - Закон №280/97 цей Закон відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування. Частиною 1 ст. 5 Закону № 280/97 передбачено, що система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті ради, відповідно до ст. 51 Закону № 280/97 є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Як вбачається із рішення № 33 від 16 лютого 2011 року «Про оформлення права власності на обєкти нерухомого майна» при його ухваленні Виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області керувався підпунктом 10 пункту «б» ст. 30 Закону № 280/97 та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 (далі - Тимчасове положення). За змістом підпункту 10 пункту «б» ст. 30 Закону № 280/97 до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить облік відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності. Отже, зазначена вище свідчить про те, що компетенція виконавчих комітетів стосується лише обліку відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності, проте не стосується оформлення за громадянами права власності на нерухоме майно. Окрім того, на думку суду, ухвалюючи рішення про оформлення за [PERSON] права власності на квартиру, Виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області фактично передав [PERSON] у власність житло, тоді як згідно з підпунктом 2 пункту «а» ст. 30 Закону № 280/97 до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності. Водночас, житловий будинок № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород Вінницької області у комунальній власності не перебуває, а отже, вирішення питання щодо оформлення за [PERSON] права власності на квартиру № 7 у житловому будинку № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород не входило до компетенції Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області. Слід також зазначити, що розділом VІІІ Тимчасового положення визначено особливості оформлення права власності на нерухоме майно. Так, згідно з другим та одинадцятим абзацами підпункту «а» пункту 8.1. Тимчасового положення, оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно органами місцевого самоврядування: - членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески; - фізичним та юридичним особам на підставі документів, установлених законодавством, які підтверджують право власності на об'єкти нерухомого майна та не віднесені до правовстановлювальних документів, передбачених у додатку 2 до Положення. Водночас, під час розгляду цієї справи установлено, що [PERSON] не була членом житлово-будівельного кооперативу № 4 та не вносила пайових внесків за квартиру, окрім того, вона також не подавала документів, установлених законодавством, які підтверджують її право власності на квартиру № 7 у житловому будинку № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород. Отже, усе вище вкладене свідчить про те, що будь-яких законних підстав для ухвалення пункту 3 рішення № 33 від 16 лютого 2011 року та для видачі 21 лютого 2011 року свідоцтва про право власності на імя [PERSON] у Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області не було. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Таким чином, на переконання суду, приймаючи рішення про оформлення за [PERSON] права власності на квартиру № 7 у житловому будинку № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород, Виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, в наслідок чого було порушено закріплене Законом №697-ХІІ право власності [PERSON] на цю квартиру. ІІ. Аналізуючи доводи [PERSON] та її представника адвоката [PERSON] щодо пропуску [PERSON] суд виходить із такого. Статтями 256, 257 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). У письмовій заяві від 11 лютого 2016 року, посвідченій [PERSON] нотаріусом та адвокатом в Ізраїлі м. Тель-Авів, [PERSON] зазначає, що він проживає в Ізраїлі, м. Амур, вул. Іцхак Саде, 12/3. У 1991 році він виїхав з сімєю на постійне проживання до Ізраїлю. В результаті дорожньої аварії він став інвалідом, довгий час він лікувався, і до цього часу потребує медичного лікування, тому не мав можливості виселити [PERSON] по закінченню договору найму, не мав і не має можливості самостійно захищати свої права. У вересні 2012 року [PERSON] отримав листи від Шаргородської районної державної адміністрації та Шаргородської міської ради, у яких інформації про те, що [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру зазначено не було. Натомість [PERSON] пропонувалося звернутися до суду для вирішення питання про виселення квартирантки. У 2011 та 2012 роках [PERSON] не знав і не міг довідатися про видачу [PERSON] свідоцтва про право власності на квартиру № 7 у житловому будинку № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород, оскільки його представник [PERSON] не повідомляв [PERSON] про вчинення ним дій згідно виданої довіреності (а.с. 198, 199). Із листа від 18 червня 2012 року, адресованому Президенту України, яке надійшло до Адміністрації Президента України 4 серпня 2012 року вбачається, що [PERSON] дійсно звертався до органів державної влади з питання виселення [PERSON] з квартири (а.с.158). На зазначене звернення, [PERSON] отримав відповідь від Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області від 7 вересня 2012 року № 25-Х-336-7, у якому йому пропонувалося з приводу порушеного у зверненні питання звертатися до суду (а.с.156). При цьому суд відзначає, що будь-якої інформації з приводу оформлення за [PERSON] права власності на квартиру у листі райдержадміністрації не було. Що стосується обізнаності [PERSON], який був представником [PERSON] на підставі довіреності від 11 червня 2012 року (а.с. 105, 106) про рішення Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області № 33 від 16 лютого 2011 року та свідоцтво про право власності [PERSON] на квартиру, суд зазначає наступне. У заяві від 5 липня 2012 року [PERSON], діючи як представник [PERSON], просить Шаргородського міського голову [PERSON] призупинити дію рішення виконкому № 33 від 16 лютого 2012 року та скасувати видане свідоцтво про право власності громадянці [PERSON] на квартиру [ADDRESS], посилаючись на те, що ця квартира належить [PERSON], і була передана [PERSON] у тимчасове користування на 5 років (а.с. 107). 18 липня 2012 року Виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області ухвалив рішення № 113, яким призупинив рішення міськвиконкому № 33 від 16 лютого 2011 року «Про оформлення права власності», а видане свідоцтво про право власності (САС № 762832 від 21 лютого 2011 року) на квартиру [ADDRESS] на імя [PERSON] постановив вважати недійсним (а.с.71). Зі свідоцтва про смерть [PERSON] І-АМ № 275654 вбачається, що 3 жовтня 2013 року [PERSON] помер (а.с. 165 на звороті). Разом із тим, жодних доказів того, що [PERSON] повідомляв [PERSON] про існування рішення виконкому № 33 від 16 лютого 2012 року та свідоцтва про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] суду не надано. Водночас, [PERSON] у заяві від 11 лютого 2016 року заперечує свою обізнаність про існування зазначених вище документів, при цьому, доказування [PERSON] та її представника обставин пропуску [PERSON] строку позовної давності ґрунтується виключно на припущеннях, що суперечить ч. 4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Окрім того, навіть припустивши, що [PERSON] у липні 2012 року дізнався про існування рішення міськвиконкому № 33 від 16 лютого 2011 року «Про оформлення права власності» та про свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], видане на імя [PERSON], то по-перше, скасування цих рішення та свідоцтва рішенням Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області від 18 липня 2012року № 113, закономірно могло створити у [PERSON], як особи, яка з 1991 року не проживає на території України та необізнана у законодавстві України враження захищеності його права власності. Суд також зауважує, що відповідно до частин 1 та 3 ст. 263 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Отже, суд вважає, що прийняття Виконавчим комітетом Шаргородської міської ради Вінницької області рішення від 18 липня 2012 року № 113, яким були скасовані рішення міськвиконкому № 33 від 16 лютого 2011 року «Про оформлення права власності» та свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], видане на імя [PERSON] є тією дією, з якою законодавець повязує переривання перебігу позовної давності. У пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004 зазначено, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. [PERSON] розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України кожна сторона зобовязана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін зобовязаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Не доведення цього факту є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Отже, на переконання суду, у цій справі [PERSON] за допомогою належних та допустимих доказів довів обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог щодо незаконності рішення та свідоцтва виконкому міської ради, якими фактично його було позбавлено права власності на квартиру. Водночас, Виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області та [PERSON] не надали суду належних, допустимих та достатніх доказів для спростування доводів позивача, обґрунтувавши свої заперечення проти позову виключно на припущеннях. З огляду на викладене, визначаючись щодо вимог [PERSON] суд вважає, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування пункту 3 рішення воконкому № 33 від 16 лютого 2011 року та скасування свідоцтва слід задовольнити повністю. ІІІ. Відносно вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із частинами 1 та 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, оскільки суд ухвалив визнати незаконним та скасувати рішення та свідоцтво про право власності на нерухоме майно-квартиру, то, з метою повного захисту прав та законних інтересів [PERSON], належить скасувати і рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на квартиру № 7 у житловому будинку № 6 по вул. Будівельників у м. Шаргород Вінницької області за [PERSON] Таким чином, позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити у повному обсязі. ІV. Вирішуючи зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири укладеним, суд виходить із такого. Відповідно до ст. 41 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, який діяв на момент існування спірних правовідносин (далі ЦК УРСР) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством (ст. 42 ЦК УРСР). Частиною 1 ст. 45 ЦК УРСР передбачено, що недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається(ст. 47 ЦК УРСР). Згідно із ч. 1 ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР встановлено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої [PERSON] народних депутатів. Отже, підсумовуючи наведені вище положення ЦК УРСР, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу нерухомого майна укладався виключно у письмовій формі та підлягав нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Недотримання вимоги закону щодо форми договору, тягне за собою недійсність договору, тобто такий договір не створює будь-яких прав та обовязків для сторін, крім тих, що повязані з недійсністю договору. Водночас, відповідно до ст. 151 ЦК УРСР в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу. Статтею 153 ЦК УРСР встановлено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Таким чином, договір купівлі-продажу нерухомого майна вважається укладеним лише у випадку, якщо сторони у письмовому нотаріально посвідченому договорі досягли згоди по усіх істотних умовах, зокрема таких як: предмет договору, ціна тощо. Разом із тим, під час розгляду цієї справи встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу квартири у письмовій та нотаріально посвідченій формі не укладався, а отже немає законних підстав стверджувати, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири в розумінні статей 153 та 227 ЦК УРСР, оскільки відсутня обовязкова ознака укладеного договору - належна форма. Пояснення [PERSON] про те, що вона уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, на виконання якого, [PERSON] 10 серпня 1991 року передала [PERSON] 2500 доларів США, а пізніше ще 2500 карбованців, показання свідків [PERSON], [PERSON] про те, що вони були присутні при передачі [PERSON] 2500 доларів США [PERSON] та показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про те, що вони позичали кошти [PERSON] для придбання нею квартири не можуть вважатися належними доказами укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу квартири, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 46 ЦК УРСР недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків. Отже, недотримання форми, що вимагається законом, позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків. Суд також зауважує, що свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є родичами [PERSON], а отже їх показання не можуть сприйматись в повній мірі обєктивними та неупередженими. Таким чином, жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що [PERSON] та [PERSON] зустрічалися 15 серпня 1991 року, і що цього дня між ними був укладений договір купівлі-продажу квартири [PERSON] не подала. Натомість судом встановлено, що 15 серпня 1991 року державним нотаріусом Томашпільської нотаріальної контори [PERSON] був посвідчений договір найму (а.с.18), укладений між [PERSON] та [PERSON], яка у договорі помилково зазначена як «Фаменська», що вбачається із пояснень самої [PERSON] та обставин, зазначених нею у зустрічному позові. Згідно з укладеним між [PERSON] та [PERSON] договором найму, [PERSON] здав [PERSON] у найм житлове приміщення площею 76 м кв. на першому поверсі кооперативного будинку № 4 у м. Шаргород, належне [PERSON] на праві особистої власності, у звязку з тим, що він повністю його викупив за адресою: [ADDRESS]. Договором також передбачалося, що плата за використання житлового приміщення встановлюється у розмірі пятсот карбованців на рік, квартира здається у найм для проживання строком на пять років з 1 вересня 1991 року по 1 вересня 1996 року. Із посвідчувального напису на договорі найму вбачається, що договір сторони підписали у присутності нотаріуса, яка встановила їх особи та перевірила їх дієздатність. Отже, суд не виключає, що кошти, які, як стверджує [PERSON], вона передала [PERSON], сплачені за найм квартири. Суд також зауважує, що обставини, зазначені [PERSON] у зустрічній позовній заяві та пояснення, надані нею у судовому засіданні суттєво відрізняються за змістом. Так, у позові зазначено, що договір купівлі-продажу квартири начебто був укладений 15 серпня 1991 року, тоді як у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вони з [PERSON] домовилися про те, що договір купівлі-продажу квартири буде укладено після того, як [PERSON] повернеться з Ізраїлю, що свідчить про те, що договір не мав укладатися 15 серпня 1991 року. Окрім того, згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи інтересу наведені у ч. 2 ст. 16 ЦК України. При цьому, перелік способів захисту не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Водночас, [PERSON] та її представник ні у позовній заяві, ні у судовому засіданні не повідомили закону, яким би був передбачений такий спосіб захисту порушеного права як визнання договору укладеним. Отже, з огляду на усе викладене вище, суд вважає, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Outcome: approved