Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] (вул. Морозова) в м. Бердянську. В обґрунтування позову вказує на те, що зазначена вище квартира належить їй на праві власності на підставі договору дарування від 05.10.2011 року. У 2014 році її брат [PERSON], з метою працевлаштування, попросив зареєструвати його місце проживання в її квартирі. Але з часу його реєстрації в квартирі він жодного дня в ній не проживав. У добровільному порядку з реєстрації не знявся. Місце його знаходження їй не відомо. Посилаючись на ст.319,391,405 ЦК України, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в її квартирі. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом опублікування оголошення про виклик на сайті Бердянського міськрайонного суду Запорізької області (а.с.45). Причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав, відзив на позов також не подав. Відповідно до ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких підстав, суд ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача, без здійснення\~ фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу,\~ в заочному порядку, за наявними матеріалами. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, показання свідків, дослідивши надані суду письмові докази, суд встановив таке. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] ( раніше вул. Морозова) в м. Бердянську Запорізької області на підставі договору дарування від 05.10.2011 року. Право власності позивача на вказаний обєкт нерухомості зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.10.2011 року (а.с.7-8).\~ \~ \~ Згідно з довідкою відділу реєстрація місця проживання виконкому Бердянської міської ради від 28.08.2018р. в квартирі [ADDRESS] зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON], [INFO] (а.с.9). Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] і [PERSON] суду показали, що знають позивача дуже давно, постійно спілкуються з нею, бувають у неї вдома. Позивач проживає в однокімнатній квартирі по вул. Північній,7. Зі слів позивача їм відомо, що у 2014 році вона зареєструвала у своїй квартирі свого брата [PERSON], який на той час розірвав шлюб із своєю дружиною. У тому ж році відповідач виїхав на заробітку до Росії. З того часу вони його ніколи не бачили. В квартирі позивача він ніколи не проживав, нею не користувався, його особистих речей в квартирі не має. Де він зараз знаходиться їм не відомо. Таким чином, судом встановлено, що відповідач зареєстрований в квартирі позивача, але він не є членом сімї позивача, спільно з нею в квартирі він не проживав, спільним побутом з нею повязаний не був. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року №75/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За\~статтею 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Права членів сімї власника є похідними від прав власника житла. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. До такої правової позиції дійшов Верховний суд України у своїй постанові у справі №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року Отже, відповідно до положень статті 391 ЦК України позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування майном, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved