Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Житомирській області в якому просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за період з 27.03.2019 року по 07.09.2020 року в сумі 126439,20 грн. Позов обґрунтовано тим, що на виконання рішення суду, наказом № 01-21 -К від 27.03.2019 року позивача було поновлено на посаді головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області з 30.12.2017 року. 27.03.2019 року [PERSON] звільнено з посади головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області, однак у день звільнення відповідач не здійснив виплату належних при звільненні сум, зокрема, не була виплачена компенсація за невикористану відпустку в сумі 9816 гривень 01 копійка. Однак, 07.09.2020 року відповідачем сплачено на користь позивача 9816 гривень 01 копійку компенсації за невикористану відпустку в 2018, 2019 роках. Враховуючи, що відповідачем не було проведено належного розрахунку, просить стягнути з відповідача 126439,20 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку. Ухвалою судді від 02.11.2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 18.12.2020 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, тому позивач у тримісячний строк повинен був звернутись до суду з дня коли він дізнався про порушення свого права, тому просив відмовити у задоволенні позову. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити з підстав викладених в ньому. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову, зазначила на його безпідставність. Також вказала, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, оскільки 28.12.2019 року ним подана заява про виплачу належних сум, тому він знав про порушення свого права, однак з позовом звернувся лише через рік. Вважає, що компенсація за невикористану відпуску не є заробітною платою. Заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, з матеріалів справи вбачається, що наказом № 01-21 -К від 27.03.2019 року [PERSON] поновлено на посаді головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області з 30.12.2017 року та виплачено середній заробіток за один місяць в сумі 13106,06 грн. (а.с. 11) Вказаний наказ був виданий на підставі рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 25.03.2019 року по справі № 296/893/18. 27.03.2019 року [PERSON] звільнено з посади головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області за згодою сторін (а.с. 38). Однак, при звільнені позивачу не була виплачена компенсація за невикористану відпустку в сумі 9816 гривень 01 копійка. 28.12.2019 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки (а.с. 41,42). 07.09.2020 року відповідачем сплачено на користь позивача 9816 гривень 01 копійку компенсації за невикористану відпустку в 2018, 2019 роках., що вбачається з копії роздруківки по картковому рахунку (а.с. 12). Відповідно до вимог частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України(ст.1 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР) Згідно ст.2, ч.1 ст.6 вказаного Закону право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи(ч.1 ст.83 Кодексу законів про працю України, ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки») Згідно ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Крім того, за правилами частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід зазначити, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. Враховуючи викладене, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач знав, що відповідачем порушено його право щодо отримання грошової компенсації та навіть звертався до відповідача з листом про її виплату, однак до суду з позовом звернувся лише через півтора роки після звільнення. Також, суд бере до уваги суму, яка була виплачена [PERSON] , в рахунок компенсації за невикористану відпустку, а саме 9816,01 грн., що майже в тринадцять разів менша ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (126439,20 грн.). У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Суд зазначає, що обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу співмірності із допущеним ним правопорушенням щодо невиплати компенсації за невикористану відпустку у розмірі 9816,01 грн. Суд вважає, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (126439,20 грн) порівняно із сумою компенсації за невикористану відпустку ( 9816,01) є несправедливим та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 9816 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних показників. Щодо посилання відповідача на те, що компенсація за невикористану відпустку не є заробітною платою, а звернення із вимогами про її стягнення обмежуються 3 місяцями, суд відзначає наступне. Так, в постановах від 25 січня 2018 року по справі справа № 483/69/16-ц, від 30 травня 2018 року по справі № 757/35747/14-ц та від 10 липня 2019 року по справі № 522/14280/15-ц Верховний Суд, проаналізувавши ст.2 ЗУ «Про оплату праці», зробив висновок про те, що компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком. Отже, доводи відповідача про те, що компенсація за невикористану відпустку не є заробітною платою є необґрунтованими. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе частково задовольнити позов та стягнути з відповідача на користь позивача 9816,00 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн.

Outcome: partial