Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що є власником будинку [ADDRESS], однак в будинку зареєстрована колишня дружина сина [PERSON], яка в квартирі не проживає понад один рік, на даний час її місцезнаходження невідоме. Таким чином реєстрація відповідача в квартирі створює незручності, додаткові витрати на її утримання, порушує його право, як власника, на вільне користування та розпорядження своїм майном, у зв'язку з чим просить позов задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, вимоги підтримав, просив їх задовольнити з наведених підстав у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася за невідомих причин. Про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило. Причини своєї неявки відповідач суду не повідомила. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та за згодою позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 215, 225, 226 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що згідно з договором дарування від 11.11.2011 року, позивач є власником будинку [ADDRESS]. Зазначене також підтверджується витягом про Державну реєстрацію прав № 32161334 від 23.11.2011 року. З рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.06.2011 року вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач змінила прізвище на «Кентеш». Рішення суду набуло законної сили. Факт не проживання відповідача в спірному будинку понад рік, підтверджується актом від 09.02.2017 року № 126, виданим ТОВ «І.Т.В.Сервіс Плюс», відповідно до якого [PERSON] не проживає в такому з 01.01.2011 року. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475\\97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України) Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що відповідач втратила право на користування будинком [ADDRESS] у зв'язку з її відсутністю за місцем проживання понад встановлений законом строк, а тому позов про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Згідно з ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 640,00 грн. судових витрат.

Outcome: approved