Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

[PERSON] звернувся суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та просить суд: - визнати договір купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки розміром 0,069 га за адресою: смт Затока, м. Білгород-Дністровський, СТ «Прибой» № 935/935а, укладений 08.07.2003 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] реєстровий номер 3516, недійсним в частині зазначення покупцем за даним договором [PERSON]; - визнати покупцем за вказаним договором [PERSON]; - витребувати у [PERSON] садовий будинок який розташований за адресою: смт Затока, м. Білгород-Дністровський, СТ «Прибой» № 935/935а, на земельній ділянці розміром 0,069 га. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] посилається на наступне. В 2003 році він придбав вказаний садовий будинок у [PERSON]. при свідках розрахувався з нею за придбаний будинок. В літній період [PERSON] проживав в садовому будинку, де разом з ним проживала сімя Тищенків, які працювали за наймом в будинку та отримували за це від [PERSON] грошову винагороду. В жовтні 2007 року у [PERSON] стався інсульт, а 31.10.2007 року його паралізованого, на літаку було перевезено в приватну лікарню міста Грац, Австрія. Лише в 2010 році [PERSON] прийшов до тями. Як виявилось, за час його лікування, все належне йому майно було перепродано, набрані різні банківські кредити, його підприємство відчужене рейдерським шляхом через зняття його з посади генерального директора. Рішеннями Вищи судів України було доведено, що всі дії по привласненню майна та підприємства були незаконні. В кінці 2012 року [PERSON] стало відомо, що на підставі договору дарування від 13.02.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], [PERSON] подарувала земельну ділянку № 935а в СТ «Прибой» смт Затока м. Білгород-Дністровський, кадастровий номер 5110300000:02:021:0055. [PERSON] вважає договір купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку є частково недійсним, оскільки в договорі покупцем мав бути зазначений він. Позивачу не відомо як [PERSON] була вказана покупцем, оскільки розраховувався за покупку він, жодних доручень на здійснення або на укладення від його імені будь-яких угод, правочинів [PERSON] не надавав. Земельні податки та платежі за електроенергію з 2003 року сплачував він. Позивач та його представник [PERSON], в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась. Під час розгляду справи пояснила суду, що в травні 2003 року [PERSON] дійсно дав їй задаток за придбання в неї садового будинку 935/935а в СТ «Прибой» в смт Затока, а вона дала йому ключі від будинку з правом користування майном до підготовлення всіх документів необхідних для укладення відповідного договору. 08 липня 2003 року при зустрічі [PERSON] повністю розрахувався з [PERSON] та вони поїхали до міста Білгород-Дністровський оформляти документи. [PERSON], як стверджує [PERSON], сам особисто купував будинок, яким чином документи були оформлені на [PERSON] їй не відомо. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи неодноразово сповіщалась належним чином, причини неявки суду не повідомила, будь-яких заяв на адресу суду не надавала. Третя особа приватний нотаріус [PERSON], у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи неодноразово сповіщалась належним чином, причини неявки суду не повідомила, будь-яких заяв на адресу суду не надавала. Представник Білгород-Дністровського відділу Державної реєстраційної служби у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи неодноразово сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив, будь-яких заяв на адресу суду не надавали. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши надані ними докази та перевіривши наведені у заяві доводи,суд вважає, що позовні вимоги не можуть бути судом задоволеніз наступних підстав. Судом встановлено, що 08 липня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу (далі по тексту - Договір) серії ВАМ №085790, зареєстрований в реєстрі за № 3516 та посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] За даним договором [PERSON] продала, а [PERSON] купила садовий будинок, розташований в смт Затока міста Білгород-Дністровський, Садове товариство «Прибой», номер 935/935а, на земельній ділянці площею 0,069 га. Відповідно до підпункту 1 вказаного Договору, цей садовий будинок належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Затоківської селищної ради 04.06.2003 року, зареєстрованого Білгород-Дністровським МБТІ 20.06.2003 року номер 513 в книзі 4. З матеріалів справи вбачається, що за заявою [PERSON] 20.07.2009 року їй був виданий дублікат вищезазначеного Договору, серії ВМЕ № 827158, реєстровий номер 1954, вірність якого була засвідчена приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] 19 червня 2009 року, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.07.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу, [PERSON] був виданий державний акт на право на земельну ділянку (серії ЯИ № 124576, зареєстрований в Книзі записів реєстрації… за № 01.09.506.00215) площею 0,069 га, розташованої за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Затока, СТ «Прибой», ділянка 935а, для ведення садівництва, кадастровий номер 5110300000:02:021:0055. 30.09.2009 року реєстратором КП «Білгород-Дністровське БТІ» [PERSON] було прийняте рішення про реєстрацію права власності в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно на садовий будинок № 935/935а в СТ «Прибой» смт Затока за [PERSON] на підставі Договору та його дублікату, реєстраційний номер 1354947, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно 24001509 від 30.09.2009 року. 13.02.2010 року приватний нотаріус [PERSON] посвідчила договір дарування земельної ділянки серії ВММ № 757760, реєстровий номер 92, згідно з яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0690 га, розташовану за адресою: ділянка № 935а, СТ «Прибой», смт Затока, м. Білгород-Дністровський, Одеська область, кадастровий номер 5110300000:02:021:0055, що належала [PERSON] (дарувальник) на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 19.06.2009 року серії ЯИ № 124576. Такі обставини підтверджуються наданим позивачем [PERSON] з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-5102425972015 від 17.11.2015 року. В той же день, 13.02.2010 року [PERSON] шляхом укладення договору дарування серії ВММ № 757762, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], подарувала садовий будинок № 935/935а в СТ «Прибой» [PERSON], реєстровий номер 95. Однак, матеріалами справи не можливо достеменно встановити перехід права власності (державна реєстрація речового права) від відповідача [PERSON] до [PERSON], оскільки з наданої інформаційної довідки вбачається наявність обтяження саме садового будинку, а особою, майно якої обтяжується зазначена [PERSON]. Спірним для сторін є саме Договір купівлі-продажу від 08.07.2003 року, природу, умови та порядок укладення якого суду необхідно встановити. Якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Відповідно до ч.3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Тобто, встановлений принцип дії актів цивільного законодавства у часі чітко визначає яким саме цивільно правовим актом суд повинен керуватися при вирішення даної справи. На момент укладення та оформлення спірного Договору, який позивач просить визнати частково недійсним, діяли норми Цивільного Кодексу УРСР в редакції 1963 року, який втратив чинність 01.01.2004 року, та ЗУ «Про власність» (втратив чинність 20.06.2007 року), саме тому, перевіряючи твердження позивача, оцінюючи надані докази та встановлюючи обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд враховує саме їх положення. Відповідно до статті 41 ЦК УРСР в редакції 1963 року, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво - або багатосторонніми (договори). Укладений 08.07.2003 року договір купівлі-продажу є багатостороннім. Згідно до ст..4 ЗУ «Про власність» від 07.02.1991 року, який втратив чинність 20.06.2007 року, власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. За договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст.. 224 ЦК УРСР). За положенням ст.. 44 ЦК УРСР в редакції 1963 року, в письмовій формі укладаються: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Згідно з ч.1 ст. 47 ЦК УРСР в редакції 1963 року, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Одночасно, вказаним Цивільним Кодексом УРСР в редакції 1963 року, прямо встановлений обовязок нотаріального посвідчення та державної реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів договору купівлі-продажу жилого будинку (ст..227), який відноситься до категорії нерухомого майна так само як і садовий будинок. Порядок державної реєстрації речових прав у спірний період регулювався Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002 N 7/5 та яке втратило чинність 01.1.2013 року. [PERSON] визначало порядок проведення державної реєстрації права власності та права користування (сервітуту) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках, та інше. Саме з метою відчуження (продажу) та отримання (купівлі) у власність майна був укладений та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу 08.07.2003 року. Відповідно до п.1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України N 18/5 від 14.06.1994 року та яка втратила чинність 14.03.2004 року, вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Відповідно до статті 34 Закону «Про нотаріат», в редакції на день укладення спірного договору, у державних нотаріальних конторах вчиняються такі нотаріальні дії: посвідчуються угоди (договори, заповіти, доручення, шлюбні контракти та ін.); видаються дублікати документів, що зберігаються у справах нотаріальної контори; засвідчується вірність копій документів і виписок з них, тощо. На спеціальних бланках викладаються примірники договорів про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) житлового будинку, іншого нерухомого майна. Згідно з ч.2 ст. 41 ЗУ «Про нотаріат» в редакції станом на 08.07.2003 року, нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями. Нотаріальні дії вчиняються після їх оплати в день подачі всіх необхідних документів (ч.1 ст. 42). Вказаний ЗУ «Про нотаріат» в редакції станом на 08.07.2003 року, містить наступні положення, що є визначальними для вирішення даної справи. Так, при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. При посвідченні угод з'ясовується дієздатність громадян і перевіряється правоздатність юридичних осіб, які беруть участь в угодах. У разі укладення угоди представником перевіряються його повноваження. При посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством України, перевіряється справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. Не приймаються для вчинення нотаріальних дій документи, що мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережені виправлення, документи, текст яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також написані олівцем. Тексти нотаріально посвідчуваних угод, засвідчуваних копій документів і виписок з них, тексти перекладів та заяв повинні бути написані ясно і чітко. Прізвища, імена та по батькові громадян повинні бути написані повністю із зазначенням місць їх проживання. Стаття 49: нотаріус чи інша посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляють у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законові; дії підлягають вчиненню іншим нотаріусом чи іншою посадовою особою; з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась недієздатна особа або представник, який не має необхідних повноважень; угода, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, вказаним в її статуті чи положенні. Таким чином, вищезазначене приводить до висновку, що нотаріус засвідчує волевиявлення громадян, що звернулись з метою отримання нотаріальних послуг, на виникнення, зміну або припинення їх цивільних (майнових) прав, при цьому дотримуючись встановленого порядку та за наявністю необхідних документів для встановлення правомочностей осіб, що звернулись. Судом не встановлено жодних порушень нотаріального та цивільного законодавства під час посвідчення договору купівлі-продажу 08.07.2003 року, та не знаходить обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] Так, в своїх поясненнях продавець [PERSON] вказує, що гроші передавав їй позивач та вони разом поїхали до нотаріусу для оформлення документів, але не памятає детальні обставини за яких покупцем була зазначена [PERSON] Такі твердження суд сприймає критично та вважає їх суперечливими, оскільки навіть у разі якщо [PERSON] не звернула уваги які саме документи покупця надавались нотаріусу для підготовки укладення спірного договору, то при безпосередньому його укладанні, тобто зачитуванні змісту договору, ознайомленні сторін з його змістом, та власноручним підписанням, сторони не могли не звернути увагу на покупця та продавця за цим договором. Крім того, хоча ствердження позивача стосовно того, що саме він передавав продавцю [PERSON] грошові кошти за придбаний будинок підтвердились під час розгляду справи свідченнями самої [PERSON], але отриманні пояснення не розкривають природу походження цих коштів, що склали вартість будинку, суд не може достеменно встановити кому саме належали гроші, позивачу чи відповідачу [PERSON] та за яких обставинах передавав їх саме позивач. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини третьої ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Між тим, докази - це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність оспорюваних обставин. Тобто доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані. Фактичні дані, тобто відомості про факт - це інформація, за допомогою якої пізнається факт, що має значення для вирішення справи. Докази можуть бути представлені у різній формі. Так, фактичні дані, що мають значення для правильного вирішення справи, можуть бути отримані (встановлені) судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Також, суду не надано доказів, в яких саме відносинах перебували позивач та [PERSON], в шлюбних чи довірчих на підставі довіреності з правом представлення інтересів або існували інші відносини, характер яких суду не відомий. Щодо їх стосунків та дій [PERSON] під час хвороби та лікування позивача, варто зазначити, що свої наголошення позивач не підтвердив жодними належними та достовірними доказами, тому, враховуючи предмет розгляду, суд не сприймає ці наголошення щодо протиправних та негативних дій [PERSON] як належний доказ обґрунтованості заявлених вимог. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач зазначає, що кожного року після придбання будинку проживав там в літній період, однак такі наголошення також ніяк не підтвердив. Ще одним не доведеним та не встановленим фактом на який вказує позивач є сплата ним з 2003 року земельних податків та оплата за послуги постачання електроенергії в спірний будинок. Проте, жодний документ будь-якого характеру на підтвердження здійснення ним подібних виплат суду не був представлений. До того ж, якщо позивач проживав в будинку в літній період, сплачував податки та комунальні платежі то він повинен був бути обізнаний в тому що, формальним власником будинку та ділянки є [PERSON], яка і зобовязана сплачувати податки і комунальні платежі за постачання електроенергії в належний їй будинок, оскільки тягар власності покладається саме на власника майна, якою є [PERSON], що фактично позивачем не заперечується. Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом (ст..86 ЦК УРСР). Згідно з п. 1.4 [PERSON], обов'язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування. Відповідно до п.1.5 вказаного [PERSON], державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на таке нерухоме майно: 1) житлові будинки; 2) квартири; 3) будівлі, в яких розташовані приміщення, призначені для перебування людини, розміщення рухомого майна, збереження матеріальних цінностей, здійснення виробництва тощо; 4) споруди (інженерні, гідротехнічні тощо); 5) приміщення. Державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об'єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно (п.1.3). У вересні 2009 року [PERSON] скористувалась своїм правом та провела реєстрацію речового права на садовий будинок в електронному Реєстрі прав власності, маючи вже оформлене належним чином право власності на земельну ділянку (державний акт ЯИ № 124576). Після цього, 13.02.2010 року [PERSON], не маючи жодних обмежень в розпорядженні власністю, відчужила (подарувала) земельну ділянку № 935а в СТ «Прибой» смт Затока [PERSON]. Цивільний правочин по відчуженню садового будинку також був укладений, однак відсутня інформація щодо державної реєстрації права власності за вказаним правочином, яка у відповідності до ст.. 182 ЦК України є обовязковою та яка підтверджує перехід речового права власності. Таким чином, понад шість років власницею ділянки є [PERSON] яка не є стороною по справі та взагалі не приймає участь в провадженні Відповідно до роз'яснень п.11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Проте, вказавши відповідачем [PERSON] позивачна зазначив та не обґрунтував як само попередня власниця порушила, не визнала або оспорює його майнові права. Він взагалі не навів факти чи будь-які обставини, що носили протиправний характер щодо нього в момент посвідчення договору купівлі-продажу в 2003 році. Не вказав які саме дії відповідачів призвели до порушення його прав. Також, суду не зрозуміло як результат розгляду даної справи може вплинути на права та обовязки [PERSON], адже позивач просить визнати недійсним договір в частині зазначення покупця, що, у разі задоволення судом даної вимоги, не вплине на права та інтереси продавця [PERSON] Одночасно з цим, позивач не включив до кола відповідачів теперішнього власника земельної ділянки № 935а в СТ «Прибой», смт Затока, якою з 2010 року є [PERSON] на підставі договору дарування серії ВММ № 757760, реєстраційний номер 92. За положенням ст..33 ЦПК України, суд може здійснити заміну неналежного відповідача чи залучити співвідповідача виключно за клопотанням позивача, однак, відповідне клопотання суду не надавалось. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на, повагу своєї власності, безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 321 ЦК України забезпечує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Саме тому, позовні вимоги [PERSON] повинні обґрунтовуватись достатньою кількістю достовірних та повних доказів порушення його майнових прав, оскільки без наявності таких доказів можуть бути порушені права інших осіб, що є недопустимим. Згідно з\~ст. 214 ЦПК України,\~під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Цивільним Кодексом УРСР в редакції 1963 року та Цивільним Кодексом України від 01.01.2004 року передбачена однакова тривалість загальної позовної давності 3 роки. Також, суд звертає увагу на пропущені позивачем строки позовної давності. В позовній заяві позивач вказує, що в кінці 2012 року дізнався про те, що [PERSON] подарувала майно [PERSON], однак не зазначає з якого моменту йому стало відомо, що саме [PERSON] значиться покупцем в спірному договорі від 08.07.2003 року. Тому суд не може встановити чи пропущена позивачем позовна давність. Проте, застосування судом строків позовної давності можливо лише за клопотанням протилежної сторони, яке в даному випадку не було заявлене. На підставі ст.ст. 5, 267, 321, 334 ЦК України, ст..ст. 41, 44, 47, 75, 86, 224, 227 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст..4 ЗУ «Про власність», ст..ст. 34, 41, 42, 43 49 ЗУ «Про нотаріат», Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002 N 7/5, ст.ст. 3-4, 10-11, 15, 33, 60, 88, 110, 208-209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed