Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], у якій просить визнати недійсним договір купівлі-продажу меблів, укладений в усній формі 11.11.2014 року між [PERSON] та [PERSON]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 4000,00 грн. сплачених за договором та 551,20 грн. сплаченого судового збору. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у 2014 році позивач та відповідач уклали усний договір купівлі-продажу меблів, а саме: шафи-купе і тумби. Позивачем було внесено авансовий платіж у розмірі 4000,00 грн. Однак, відповідач після спливу певного часу повідомив, що саме таких меблів він не може виготовити і запропонував інші. [PERSON] відмовився і вимагав повернути авансовий платіж, чого не було зроблено. Позивач [PERSON] у судовому засіданні просить позов задоволити, дав пояснення аналогічні тим, які були наведені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечує. Зазначив, що ним було виконано умови договору купівлі-продажу та виготовлено меблі, однак позивач, знайшовши більш вигідну ціну на такі ж меблі, вимагав повернути авансові кошти. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до частин 1, 2 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які зумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно( товар) у власність другій стороні ( покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до п.3 ч.1 ст.208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, тобто, крім правочинів, які можуть вчинятися усно та які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів на виконання договору, укладеного в письмовій формі. У відповідності з ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, правочин також вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як вбачається із вимог ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Судом встановлено, що вартість меблів, які відповідач зобовязувався виготовити, становить 9000,00 10000,00 грн., що перевищує більше ніж у двадцять разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а тому відповідно правочин повинен бути вчинений у письмовій формі. Однак, зважаючи на те, що Сторонами не заперечується, що між ними було укладено усний договір купівлі-продажу шафи-купе та покупцем передано авансовий платіж у розмірі 4000,00 (чотири тисячі) грн., даний договір є дійсним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, зважаючи на те, що жодною із сторін не заперечується факту укладення договору купівлі-продажу, а також на відсутність інших підстав для визнання недійсним відповідного договору, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed