Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області. Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.08.2016 року наказ начальника відповідача №1 від 06.11.2015 р. в частині звільнення його з посади інспектора слідчого відділення Тячівського РВ УМВС визнано протиправним та скасовано. Вказує, що відповідача №1 зобов`язано поновити його на цій посаді або рівнозначній посаді з 06.11.2015 року. Постанова суду у цій частині підлягала до негайного виконання. Зазначає, що ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2016 року вказане рішення суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.06.2019 року у справі № 807/252/16 (адміністративне провадження № К/9901/10238/18) касаційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області - залишено без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.08.2016 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2016 у справі № 807/252/16 - залишено без змін. Однак, зазначає, що відповідач №1 постанову суду першої інстанції до теперішнього часу не виконав, не дивлячись на те, що при її проголошенні представнику відповідача головуючим суддею було роз`яснено порядок виконання судового рішення. Окрім того, 08.08.2016 року Закарпатським окружним адміністративним судом на адресу відповідача було надіслано примірник судового рішення для виконання. Стверджує, що вказані обставини стверджуються копіями судових рішень та інформацією Закарпатського окружного адміністративного суду про дату звернення постанови до виконання. Про наявність судових рішень, про обізнаність та отримання його примірників відповідачем свідчать також факти своєчасного подання ним апеляційної та касаційної скарг. Пояснює, що до органів ДВС з заявою про примусове виконання постанови суду щодо поновлення на посаді він не звертався, оскільки посадові особи відповідача №1 в м. Ужгороді та в м. Тячеві обіцяли поновити його на службі або надати рівноцінну посаду протягом 2016 19 років. Вказує також, що увесь час, що минув з часу ухвалення постанови судом першої інстанції до часу звернення з даним позовом до суду, іншої роботи він не мав, допомогу по безробіттю не одержував. Вказані вище обставини стверджуються даними його трудової книжки, яка до цього часу знаходиться у відповідача № 1. Отже, зазначає, що грошового забезпечення або заробітної плати за три роки, з вини відповідача №1, він не одержував. Вважає, що зазначеними вище діями відповідач №1 заподіяв йому матеріальну та моральну шкоду. Щодо підстав стягнення та розрахунку матеріальної шкоди позивач вказує, що правовими нормами, що регулюють його вимоги у цій частині згідно з вимогами ст. 56 Конституції України, ст. ст. 3, 10, 18, 263 ЦПК України є: Конституція України, ЦК України, Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, прецедентна практика Верховного Суду та Європейського суду з прав людини. Стверджує, що зазначеним вище судовим рішенням Закарпатського ЗОАС він повинен бути поновленим на посаді інспектора слідчого відділення Тячівського РВ УМВС. На цій або аналогічній посаді він повинен був одержувати відповідне грошове забезпечення (спочатку в УМВС, а потім в ГУНП - Прикінцеві та Перехідні Положення до ЗУ №580-VIII від 02.07.2015р.). Отже, з вини відповідача №1 він втратив та не одержав за виправданими очікуваннями: за 2016 рік - 51576 грн.; за 2017 рік - 76260 грн.; за 2018 рік - 96 840 грн.; за 2019 рік - 52862 грн.; Всього - 277 538 грн. Зазначає, що вказані обставини стверджуються інформацією Головного управління статистики у Закарпатській області щодо рівня заробітної плати штатного працівника, який склався в цілому по Закарпатській області за період з 2016 року по теперішній час. Вважає, що якби відповідач №1 у відповідності до вимог ч.5 ст. 124 Конституції та ст. 373 КАС негайно виконав судове рішення щодо його поновлення на службі і не порушив би у зв`язку з цим його права, то він одержував би щомісячне грошове утримання протягом 2016-19 рр. Стверджує, що способом захисту його порушених цивільних прав, як зазначено у ст.ст. 16, 22 ЦК, є відшкодування збитків. Окрім того, зазначає, що положення ст. 625 ЦК щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат стосується не лише боргу за укладеними гіравочинами, а й збитків у вигляді упущеної вигоди у деліктних правовідносинах (виправдані очікування за практикою ЄСПЛ). Таким чином, вважає, що сума заподіяної йому матеріальної шкоди повинна корегуватися з врахуванням цих 2-х складових, та вона становитиме: 277 538 грн. + 8326 грн. + 277 000 грн. = 562 864 грн. (збитки) (3% річних) (інфляційні втрати) (загальна сума шкоди). Щодо підстав стягнення та розрахунку моральної шкоди позивач зазначає наступне. Правовими нормами та рекомендаціями, що регулюють його вимоги у цій частині згідно з вимогами ст. 56 Конституції України, ст. ст. З, 10, 18, 263 ЦПК України є: Конституція України, ЦК України, постанова Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Європейська Конвенція та прецедентна практика ЄСПЛ. Вказує, що ігнорування відповідачем № 1 вимог ст. 124 Конституції, ст. 376 КАС та рішення суду щодо його негайного поновлення на службі у правоохоронному органі, безумовно, є протиправною поведінкою щодо нього. Такі дії відповідача заподіяли йому моральну шкоду, адже протягом 3-х років він зазнавав душевних страждань, зневірившись в те, що наша держава та її державні органи, не лише сповідують, а й на практиці реалізують принципи правової держави. Стверджує, що невиконанням судового рішення була принижена його честь і гідність. Протягом 3-х років він та його двоє малолітніх дітей були позбавлені очікуваних доходів, що вкрай негативно відобразилося на його психологічному стані. У зв`язку з цим, він штатний працівник правоохоронного органу, змушений був шукати бодай якісь джерела існування, які були випадковими. Вважає, що він вправі претендувати на стягнення 250 тис. грн. в якості компенсації моральної шкоди. Щодо процесуальних аспектів позову позивач зазначає, що відповідач №1 не може нести матеріальну відповідальність за свої дії, оскільки він за змістом ст.ст. 91, 92, 96 ЦК та 48 ЦПК втратив статус юридичної особи, а його діяльність в Україні згідно з вимогами п. п. 15, 18 Прикінцевих та Перехідних положень до ЗУ 580-VIII з 01.01.2017 р. юридично припинена. Правоохоронний орган, в якому з 01.01.2017 р. він повинен був проходити службу та одержувати грошове забезпечення, є Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, тобто відповідач № 2. Його фінансування згідно з положеннями п.1 ст. 105 Закон України «Про Національну поліцію» здійснюється за рахунок Державного бюджету України. Розпорядником коштів Державного бюджету згідно з положеннями Бюджетного кодексу України та відповідних законів «Про Державний бюджет України» є Державна казначейська служба України. Отже, вважає, що виплати за його позовними вимогами повинен здійснити відповідач № З На підставі вищевикладеного просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом перерахування Державною казначейською службою України на його користь шкоду, заподіяну правоохоронним органом у зв`язку з невиконанням судового рішення, а саме: 1.матеріальну шкоду в сумі 562 864 грн. з якої: 277 538 грн. - законні очікування, 8 326 грн. - 3 % річних, 277 000 грн. - інфляційні втрати. 2.компенсацію моральної шкоди в сумі 250 тис. грн. 3.судові витрати. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.08.2019 року (суддя Деметрадзе Т.Р.) прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 23.08.2019 року відповідачем 1 - представником УМВС України в Закарпатській області - О.Ю. Чубелко через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву. У відзиві [PERSON] вказує, що УМВС України в Закарпатській області не визнає вимоги [PERSON] в повному обсязі з наступних підстав. Вказує, що [PERSON] наказом УМВС України в Закарпатській області №250 о/с від 06.11.2015 року звільнений з органів внутрішніх справ з посади інспектора слідчого відділення Тячівського районного відділу УМВС України в Закарпатській області згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом, з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів). Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», з 06 листопада 2015 року Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області ліквідовано (без визначення правонаступника), у зв`язку з чим весь особовий склад Управління було звільнено. Пунктом 11 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ. Зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства - Законом № 580- VIII врегульовано питання звільнення працівників органів внутрішніх справ через скорочення штатів та відсутня відсилочна норма на положення Кодексу законів про працю України, тому стверджує, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню спеціальна норма - Закон № 580-VIII. У Прикінцевих та перехідних положеннях пункту 8 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» зазначено, що з дня опублікування цього Закону працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному Порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Враховуючи, що Закон № 580-VIII було опубліковано у газеті «Голос України» (№ 141-142) 06.08.2015, відповідно 3-х місячний термін з дня опублікування закінчився 06.11.2015. Згідно з наказом МВС України №1388 віл 06 листопада 2015 року про організаційно-штатні питання усіх без винятку штатні посади органів внутрішніх справ області було скорочено. Звертає увагу суду, що спір між [PERSON] та УМВС України в Закарпатській області про поновлення на роботі розглядався в Закарпатському окружному адміністративному суді, а відтак даним судом була надана відповідна правова оцінка даному спору. Позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу позивачем не ставилась та не була предметом розгляду в справі № 807/252/16, що розглядалась в Закарпатському окружному адміністративному суді. Крім того, зазначає, що на момент прийняття наказу УМВС України в Закарпатській області, який був предметом розгляду у Закарпатському окружному адміністративному суді, [PERSON] заходився в декретній відпустці. Отже, на момент прийняття рішення суб`єктом владних повноважень, а саме УМВС України в Закарпатській області щодо виплати грошового забезпечення - на позивача поширювались норми - накази МВС України №499 від 31.12.2007 року. Даним наказом затверджено Інструкцію «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ». Відповідно до пп. 3.6.2. п. З розділу III Інструкції визначено, що особам рядового і начальницького складу за час перебування у відпустці по догляду за дитиною грошове забезпечення не виплачується. Таким особам призначається державна допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку згідно із Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми». А відтак, пояснює, що жодних нарахувань та виплат по грошовому забезпеченні [PERSON] не нараховувалась та не виплачувалась, оскільки він перебував офіційно у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Вказує, що, як видно з матеріалів справи, позивачем не доведено реальної можливості одержання вигоди (заробітку) і не подано жодних фактичних доказів, а лише наведено абстрактний розрахунок з посиланням на статистичну інформацію, припущення отримання таких в подальшому, що не є фактичним доказом упущеної вигоди. При цьому слід враховувати чинники, які впливають на суб`єкта господарювання (конкурентоспроможність, рентабельність, ринкові відносини тощо). Отже, вважає, що реальний збиток (реальну можливість отримання грошових сум) позивачем не доведено, а доказів які б підтверджували прямий факт упущеної вигоди позивачем не надано. А тому стверджує, що підстав нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу немає. Крім того, згідно з матеріалами позову всі вимоги є похідними вимогами щодо виконання постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.08.2016 року, а саме стягнення матеріальної та моральної шкоди у зв`язку з поновленням на роботі. Щодо стягнення моральної шкоди зазначає, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди позивачем не враховано п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з якою передбачено, що при доведенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди повинні з`ясовуватися: наявність шкоди; протиправність діяння заподіювана шкоди; підтвердження факту заподіяння; в якій формі оцінює позивач моральну шкоду та з чого виходить при обґрунтуванні; причинний зв`язок між діями, якими на думку позивача завдано шкоду та наслідками. Вказує, що розмір моральної шкоди, призначений до відшкодування, має бути адекватним завданій моральній шкоді. На підставі вищевикладеного просить суд відмовити в задоволенні цивільного позову [PERSON] до УМВС України в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди в повному обсязі. Також, відповідачем 1 - представником УМВС України в Закарпатській області - О.Ю. Чубелко, 23.08.2019 року через канцелярію суду подано клопотання про закриття провадження у справі. Своє клопотання обґрунтовує тим, що УМВС України в Закарпатській області не визнає позову та вважає, що цивільне провадження підлягає закриттю відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 225 ЦПК України. Вважає, що спір у даній справі виник внаслідок звільнення позивача з публічної служби (інші вимоги носять похідний характер), а тому відшкодування матеріальної і моральної шкоди підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Також, 09.09.2019 року через канцелярію суду відповідачем 3 - представником Державної казначейської служби України - Троцюк О.В. подано через канцелярію суду відзив на позовну заяву. У відзиві вказує, що Державна казначейська служба України, розглянувши позовну заяву та матеріали, приєднані до справи, вважає, що вимоги позивача до Державної казначейської служби України не підлягають задоволенню, оскільки є необгрунтованими, безпідставними та заявленими до неналежного відповідача, що випливає з наступного. Враховуючи компетенцію казначейства та органів внутрішніх справ жодні правові зв`язки Державної казначейської служби України з позивачем не виникали і не могли виникнути, оскільки Державна казначейська служба України відповідно до наданих повноважень не спричинила ніякої шкоди позивачеві, спірні правовідносини виникли виключно між позивачем та правоохоронними органами. Стверджує, що цей факт підтверджується і тим, що позов не містить жодних посилань на незаконні дії, рішення чи бездіяльність посадових осіб Казначейства України, що виключає їх відповідальність за порушення прав позивача. Органи державної влади, відповідно до положень статті 2 Закону України «Про джерела фінансування органів державної влади», здійснюють свою діяльність виключно за рахунок бюджетного фінансування в межах, передбачених Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік. Таким чином, Державна казначейська служба України відповідно до Бюджетного кодексу України не є розпорядником усіх бюджетних коштів і не відповідає за зобов`язаннями інших бюджетних установ. Щодо неможливості відшкодування матеріальної шкоди з Державного бюджету України зазначає, що позивачем не вірно визначено поняття майнової шкоди, оскільки: майнова шкода - зменшення майнової сфери (учасника правовідносин, потерпілого) внаслідок пошкодження чи знищення її майна або внаслідок порушення її особистих немайнових прав. Шкода, завдана працівнику при скасуванні наказу про звільнення за період часу, протягом якого працівника повинно було бути поновлено на роботі, визначається як середній заробіток за час вимушеного прогулу. Вказує, що за правилами частини 2 статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до частини 2 статті 138 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Звертає увагу суду на те, що стороною при вирішенні питання щодо поновлення позивача на роботі виступало Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області. На підставі наведеного, вказує, що стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу повинно здійснюватись безпосередньо із сторони, з якою позивач перебував у трудових відносинах, а аж ніяк не із Державного бюджету, як помилково вважає позивач. Окрім того вказує, що загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст. 1166-1167 ЦК України. При цьому громадянин має право на відшкодування шкоди за рахунок держави лише у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного проведення обшуку та незаконного застосування заходів обмеження до позивача в ході проведення досудового слідства, що в даному випадку не мало місця. Щодо відшкодування моральної шкоди вказує, що заподіювачем моральної шкоди за незаконне звільнення та не поновлення на роботі, яке є підставою для нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу знову ж таки є роботодавець - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області. Крім того, позивачем не подано доказів, які підтверджують завдання йому будь-якої моральної шкоди у період вимушеного прогулу. З огляду на вказане, вважає, що позивач здійснив підміну органа заподіювана шкоди та помилково просить стягнути матеріальну та моральну шкоду із Державного бюджету України. На підставі вищевикладеного просить суд врахувати заперечення при розгляді справи, приєднати відзив до матеріалів справи та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 24.01.2020 року позивач - [PERSON] подав через канцелярію суду заяву про зміну (уточнення) позовних вимог (у справі № 308/9010/19). В своїй заяві вказує, що з вини відповідача №1 він втратив та не одержав за виправданими очікуваннями: за 2016 рік - 19 476,60 грн.; за 2017 рік - 27 342,15 грн.; за 2018 рік - 27 342,15 грн.; за 2019 рік - 18 203,13 грн.; Всього - 92 364,03 грн. Зазначає, що вказані обставини стверджуються Звітом аудитора про результати розрахунку розміру грошового забезпечення за період вимушеного прогулу, складеним 11.12.2019 року. Так як, сума заподіяної йому матеріальної шкоди повинна корегуватися з врахуванням 2-х складових, а саме 3% річних та інфляційних втрат, вважає, що ця сума становитиме: 92 364,03 грн. + 4 713,16 грн. + 64 741,29 грн. = 161 818,45грн. (збитки) \~ \~ \~ \~(3% річних) (інфляційні втрати) (загальна сума шкоди). Також позивач уточнює свої позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди. Зокрема, зазначає, що з врахуванням вимог принципу співмірності суми моральної компенсації розміру матеріальної шкоди, він вправі претендувати на стягнення 160 тис. грн. в якості компенсації моральної шкоди. Таким чином, позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом перерахування Державною казначейською службою України на його користь шкоду, заподіяну правоохоронним органом у зв`язку з невиконанням судового рішення: 1.матеріальну шкоду в сумі 161 818,45 грн. з якої - 92 364,03 грн. законних очікувань, 4 713,16 грн. - 3 % річних, 64 741,29 грн. - інфляційні втрати. 2.компенсацію моральної шкоди в сумі 160 тис. грн. 3.судові витрати. 27.03.2020 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (суддя Деметрадзе Т.Р.) провадженні у справі за позовною заявою [PERSON] до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди було закрито. Роз`яснено [PERSON] його право на судовий захист у порядку адміністративного судочинства. 03.06.2020 року постановою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.03.2020 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Автоматизованою системою документообігу суду 17.06.2020 року головуючим суддею з розгляду даної справи визначено Данко В.И. 19.06.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області. Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Представник позивача [PERSON] - адвокат Сочка І.І. в судове засідання не з`явився, однак подав суду заяву в якій підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом надіслання судових повісток рекомендованими поштовими відправленнями, відзиву на позовну заяву не подали, клопотання про перенесення розгляду справи не подавали, причини неявки суду не відомі. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення учасників справи під час судового засідання, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обгрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтями 12, 13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.06.2019 року у справі № 807/252/16 (адміністративне провадження № К/9901/10238/18), постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.08.2016 року визнано протиправним та скасовано наказ начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області від 06.11.2015 р. № 250 о/с «По особовому складу» в частині звільнення старшого лейтенанта міліції інспектора слідчого відділення Тячівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області [PERSON] і займаної посади. Зобов`язано Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області поновити [PERSON] на посаді інспектора слідчого відділення Тячівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області або на рівнозначній посаді з 06.11.2015 року. Додатково постановою від 15.08.2016 року Закарпатський окружний адміністративний суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині зобов`язання Головного управління Національної поліції в Закарпатській області вирішити питання щодо прийняття його на службу в органи Національної поліції та стягнення солідарно з відповідачів витрат по сплаті судового збору - відмовлено. Також, Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 14.11.2016 року апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області залишив без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.08.2016 року - без змін. Судом також встановлено, що Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.06.2019 року у справі № 807/252/16 (адміністративне провадження № К/9901/10238/18) касаційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області - залишено без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.08.2016 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2016 у справі № 807/252/16 - залишено без змін. Однак, станом на день розгляду справи по суті рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі не виконане. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач зазначає, що грошового забезпечення або заробітну плату більше трьох років він не одержував. Вважає, що зазначеними вище діями відповідач 1 заподіяв йому матеріальну та моральну шкоду. Також судом встановлено, що згідно з Наказом № 1388 від 06.11.2015 року «Про організаційно-штатні питання» втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, устав та підприємств МВС України згідно з Переліком змін у штатах МВС. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (ч. 5 ст. 124 Конституції України). Відповідно до вимог ч. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч. 2 ст. 18 ЦПК України невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Ст. 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. У п. 34 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Верховний Суд роз`яснив, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для більшості судових рішень, а негайно з часу оголошення в судовому засіданні. У роботодавця виникає обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи воно буде оскаржуватись. Відповідно до ст. 236 КЗпП України затримкою виконання такого рішення необхідно вважати не видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі негайно, після його проголошення. У випадку затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з роботодавця стягується середній заробіток за час затримки (постанова ВС від 24.01.2019 року у справі № 760/9521/15-ц, постанова ВС № 752/25588/17 від 11.06.2020 року). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Як зазначено в Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Виплати нараховуються шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на кількість робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законодавством, - на кількість календарних днів за цей період. Однак, позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом перерахування Державною казначейською службою України на його користь шкоду, заподіяну правоохоронним органом у зв`язку з невиконанням судового рішення, а саме матеріальну шкоду в сумі 562 864 грн., з якої: 277 538 грн. - законні очікування та 8 326 грн. - З % річних. Згідно із ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Позивач зазначив, що з вини відповідача 1 він втратив та не одержав за виправданими очікуваннями 92 364,03 грн. Окрім цього, вважає що стягненню підлягають 64 741,29 грн. - інфляційних втрат та 4 713,16 грн. - 3 % річних. Отже, позивач ототожнює заробітну плату, невиплачений роботодавцем середній заробіток, з поняттям «власності», «виправданими очікуваннями» у розумінні об`єкту, який регулюється цивільним законодавством, що не поширюється на трудові правовідносини. Водночас, заявлені позивачем вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди за рахунок держави не ґрунтуються на нормах КЗпГІ України, оскільки ст. 235 КЗпП України визначено, що при поновленні на роботі суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який обраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100. Також, статтею 236 КЗпП України передбачено стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Що стосується вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, то така не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, обгрунтовуючи вимоги щодо стягнення моральної шкоди, [PERSON] зазначив, що внаслідок неправомірних дій відповідача 1, що виразилися у невиконанні судового рішення була принижена його честь і гідність. Протягом 3-х років він та його двоє малолітніх дітей були позбавлені очікуваних доходів, що вкрай негативно відобразилося на його психологічному стані. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з п. п. З, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Водночас, визначення розміру відшкодування моральної шкоди є елементом цивільно - правового спору, тому, згідно з вимогами ч. З ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим [PERSON] не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди, причинного зв`язку між діями відповідачів і моральною шкодою, а також наслідками, а тому в задоволенні позову в цій частині слід також відмовити. Таким чином, в задоволенні уточнених позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 161 818,45 грн. і моральних збитків в сумі 160 000 грн. слід відмовити.

Outcome: dismissed