Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] За час шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. З дня народження сина сторони однією сім'єю проживали спільно за адресою: [ADDRESS]. За час шлюбу сторони з дитиною неодноразово виїздили через республіку Турція до республіки Туніс для відпочинку та відвідування його батьків і відповідно рідних діда та баби [PERSON] В січні 2013 року [PERSON] відмовилася по незрозумілим причинам від спільної поїздки до Туніської Республіки, але надала нотаріально посвідчену заяву від 04.01.2013 року, відповідно до якої дала згоду на тимчасові поїздки свого сина [PERSON] з України до Турецької Республіки та Туніської республіки в період з 08.01.2013 року по 08.04.2013 року у супроводі батька [PERSON] 09.01.2013 року він разом із малолітнім сином [PERSON] вилетів до Тунісу, а по поверненні до м. Бердянськ 12.04.2013 року [PERSON] по невідомим йому причинам не пустила їх до квартири. Не дивлячись на те, що сторони проживають окремо, він постійно бере участь у виховані сина, надає матеріальну допомогу, купує продукти харчування, одяг та інше. Враховуючи те, що [PERSON] хворіє на хронічні бронхіти, то йому показане для зміцнення здоров'я та профілактики рецидивів хвороби в осіннє зимовий період знаходитись в умовах сухого тропічного чи субтропічного клімату з можливістю прийняття водних процедур, що підтверджується медичним висновком від 08.01.2014 року. У зв'язку з вищевикладеним він в січні цього року знов звернувся до [PERSON] про отримання нотаріального дозволу на тимчасову поїздку [PERSON] з України до Турецької Республіки та Туніської Республіки в період з 17.01.2014 року по 18.02.2014 року у його супроводі. Але [PERSON] запропонувала йому сплатити 1500 доларів США за надання такого дозволу, у чому він відмовив. Рішенням Харківського прикордонного загону від 17.01.2014 року [PERSON] було відмовлено в перетинанні державного кордону, коли він з сином хотіли вилетіти з аеропорту м. Дніпропетровська до республіки Туніс через Турецьку Республіку, звідки мали намір прилетіти назад 18.02.2014 року, про що свідчать електроні квітки та підтверджує його намір повернутися до України. Просив надати дозвіл на тимчасовий вивіз неповнолітнього [PERSON], [INFO], уродженця м. Бердянськ, Запорізької області Україна (свідоцтво про народження Серія [NUMBER], видане відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області 05.01.2010 року, актовий запис №772 від 07.08.2009 року) за межі України до Турецької Республіки та Туніської Республіки в період з 01.09.2014 року по 01.05.2015 року для відвідування родичів та для лікування у супроводі його батька [PERSON], [INFO], громадянина Республіки Туніс, без згоди та супроводу його матері [PERSON], [INFO], громадянки України; надати йому дозвіл на виготовлення проїзних документів для виїзду за межі України до Турецької Республіки та Туніської Республіки в період з 01.09.2014 року по 01.05.2015 року на неповнолітнього [PERSON], [INFO], уродженця м. Бердянськ, Запорізької області Україна (свідоцтво про народження Серія [NUMBER], видане відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області 05.01.2010 року, актовий запис №772 від 07.08.2009 року) без згоди матері [PERSON], [INFO], громадянки України. В судовому засіданні [PERSON] та його представник підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити. Додатково зазначили, що [PERSON] з 1999 року постійно проживає на території України, є засновником та директором ПП «ПОЛІ -ТУРС», всі його соціальні зв'язки пов'язані з Україною, а тому занепокоєння відповідача щодо можливості неповернення його з сином до України є безпідставними. [PERSON] в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень зазначила, що обставини, викладені в позові [PERSON], не відповідають дійсності. Так, останній не разу не ночував в квартирі [ADDRESS]. У трьох вони лише один раз виїздили на батьківщину позивача. У 2013 році позивач поставив її перед фактом про свій намір поїхати з сином до республіки Туніс, а тому вона і надала письмовий дозвіл. Крім того, у 2013 році при поверненні до України її син, [PERSON], повернувся вже як іноземець - громадянин Республіки Туніс. Представник органу з питань опіки, піклування та усиновлення служби у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради за довіреністю Вареник Я.Є. пояснила, що 29.05.2014 року дане питання обговорювалося на комісії, були опитані сторони та лікар, який давав висновок від 08.01.2014 року. За результатами обговорення комісія рекомендувала надати дозвіл на тимчасовий вивіз неповнолітнього [PERSON] за межі України до Турецької Республіки та Туніської Республіки у супроводі його батька [PERSON] без згоди та супроводу його матері [PERSON] для відвідування родичів та для лікування, обмеживши такий виїзд періодом з 01.09.2014 року по 01.05.2015 року. Крім того, з наданих на комісію документів було встановлено, що [PERSON] є громадянином Туніської Республіки, а отже йому не можливо заборонити виїзд з України до своєї батьківщини. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.06.2007 року по 05.05.2014 року та мають сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про шлюб та про народження дитини (а.с. 6, 7). В 2010 році за спільною заявою батьків в консульстві Туніської Республіки [PERSON] був виданий паспорт громадянина Туніської Республіки, що визнається сторонами у справі та підтверджується копією відповідного паспорту (а.с. 33). Відповідно медичних рекомендацій від 08.01.2014 року [PERSON] через хронічні бронхіти рекомендовано для зміцнення здоров'я та профілактики рецидивів хвороби в осіннє зимовий період знаходитись в умовах сухого тропічного чи субтропічного клімату з можливістю прийняття водних процедур (а.с. 18). Також сторонами у справі визнається, і відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, що рідний дід та баба дитини проживають за межами України - у Туніській Республіці. У зв'язку з погіршенням стосунків між сторонами, [PERSON] не надає дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON] на лікування та відвідування родичів до Туніської Республіки у супроводі батька. Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла 16 років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і в`їзду в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.18 Правил оформлення видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» оформлення проїзного документу здійснюється на підставі згоди батьків, а у разі, коли вони перебувають у шлюбі між собою, за наявності заперечень одного з батьків, документ може бути оформлений на підставі рішення суду. Відповідно до Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради №789 від 27.02.1991 року в усіх діях щодо дітей незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено можливість перетинання громадянами України, які не досягли 16-річного віку, державного кордону за лише за згодою обох батьків та в їх супроводі. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За змістом ч.7 ст.7, ч.2 ст.155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Судом встановлено, що відсутність згоди з боку матері щодо виїзду малолітнього сина за межі України в супроводі батька суперечить вимогам ч.7 ст.7, ч.2 ст.155 СК України, Конвенції про права дитини, та порушує право неповнолітнього як фізичної особи на свободу пересування, передбачене ч.1 ст.313 ЦК України, а тому підлягає судовому захисту. Тому вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди матері підлягають задоволенню, як такі, що ґрунтуються на законі, підтверджені встановленими обставинами та перевіреними наданими доказами. Зважаючи на обставини справи суд знаходить можливим надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди матері у супроводі батька з урахуванням рекомендацій органу з питань опіки, піклування та усиновлення служби у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради.

Outcome: partial