Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом в якому просить визнати за ним у порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на житловий будинок [ADDRESS] . Право власності на вищевказаний будинок було зареєстроване Стрийським МБТІ 20.07.1988 року під реєстровим № 228 за колгоспним двором, головою якого був мій дід [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно витягу з погосподарської книги с. Зарічне від 15.07.2020 року №388, будинковолодіння по [ADDRESS] станом на 30.06.1990 рахується за: [PERSON] - голова двору, дідо позивача, помер [INFO] ; [PERSON] - матір позивача, померла [INFO] ; [PERSON] - батько позивача; [PERSON] , та [PERSON] - сестрою позивача. Станом на 30.06.1990 року кожному із членів колгоспного двору умовно належало 1/5 частки у майні двору. Стверджує, що після смерті діда [PERSON] його частку у майні двору успадкувала його матір, тобто на час смерті матері [PERSON] вона умовно була власником, з урахуванням і її частки 2/5 часини майна колгоспного двору. Крім того, стверджує, що відповідачі по справі відмовилися від спадкування на його користь. Після смерті матері позивач вирішив оформити спадщину на своє ім`я, однак, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом. Тому, позивач змушений звертатися до суду із вказаним позовом, з метою захисту свої майнових прав. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 18.11.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провавадження. У судовове засідання позивач не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги просить задоволити. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з мотивів викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав, просив позов задоволити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак подала нотаріально завірену заяву про визнання позову та просить проводити розгляд справи без її участі. Оскільки відповідачі визнали позовні вимоги, визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, суд відповідно до ч.4 ст.200, ст.206 ЦПК України, ухвалює судове рішення в підготовчому судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [INFO] помер дід позивача [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Переяслав-Хмельницького виконкому від 12.12.2000 року (а.с.7). [INFO] померла матір позивача - [PERSON] ., що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Зарічненської сільської ради Жидачівського району Львівської області від 05.04.2019 року (а.с. 9). З метою оформлення права власності на спадкове майно, позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва. Однак, постановою завідувача Жидачівською ДНК Матусека В.В. від 16.10.2020 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його мами - [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] є власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом (а.с.16). Як вбачається, із витягу з погосподарської книги села Зарічне, що станом на 30.06.1990 року будинковолодіння на вулиці по [ADDRESS] належить до колгоспного двору і числиться за громадянами: [PERSON] голова двору; [PERSON] - дочка; [PERSON] - зять; [PERSON] - онук; [PERSON] - онука. (а.с.14). Згідно довідки Зарічненської сілської ради №608 від 13.10.2020 року, [PERSON] була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] до дня своєї смерті, що наступила [INFO] разом із сім`єю: [PERSON] - чоловік; [PERSON] - син. В Зарічненській сільській раді від імені [PERSON] заповіт не посвідчувався (а.с.15). Згідно копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок та довідки Стрийського МБТІ (а.с.12-13) житловий будинок [ADDRESS] належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.04.1975 року, з якого вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 09.07.1994 року, 09.07.1994 року, актовий запис №323, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). Єдиним спадкоємцем після смерті матері [PERSON] є позивач [PERSON] , оскільки відповідач [PERSON] не претендує на майно колгоспного двору, про що заявив у судовому засіданні. Відповідач [PERSON] не претендує на майно колгоспного двору, що підтверджується нотаріально завіреною заявою від 14.03.2021 року (а.с.43). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. У судовому засіданні встановлено, що спірний житловий будинок та господарські будівлі і споруди у [ADDRESS] відноситься до суспільної групи «колгоспний двір». Згідно витягу з погосподарської книги села Зарічне, що станом на 30.06.1990 року будинковолодіння на вулиці по [ADDRESS] належить до колгоспного двору і числиться за громадянами: [PERSON] голова двору; [PERSON] - дочка; [PERSON] - зять; [PERSON] - онук; [PERSON] - онука. Відтак, вони фактично були співвласниками вищевказаного будинку, однак право власності на частини будинку, після припинення колгоспного двору, за ними не реєструвалось. Постановою завідувача Жидачівською ДНК Матусека В.В. від 16.10.2020 року (а.с.16) [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за ззаконом після смерті матері, оскільки житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом. Статтями 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 5 статті 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір. Відтак, враховуючи вище вказане, вимога про визнання за позивачем права власності на житловий будинок у [ADDRESS] , підлягає до задоволення. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідачі позов визнали, дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved