Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Христинівської міської ради, [PERSON] про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та державного акта на право власності на землю. Просив визнати недійсними рішення Христинівської міської ради № 44-2/48-V від 14.12.2009 р. «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» в частині передачі безоплатно у приватну власність [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS], площею 794 квадратних метри та державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданий 18.12.2009 р. [PERSON] на підставі рішення Христинівської міської ради № 44-2/48-V від 14.12.2009 р. «Про передачу земельних ділянок у приватну власність». В обґрунтування позовних вимог посилався на такі обставини. 06.09.1974 р. на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п'яти включно, що укладений між ним та виконавчим комітетом Христинівської міської ради відповідно до рішення № 164 від 06.09.1974 р., він набув у безстрокове користування земельну ділянку площею 600 квадратних метрів по [ADDRESS]. У вересні 1977 р. на наданій у користування земельній ділянці він збудував житловий будинок та господарські будівлі, які 30.08.1982 р. приймальною комісією прийняті в експлуатацію. У збудованому власними силами житловому будинку він проживає до даного часу. 04.12.1995 р. виконавчий комітет Христинівської міської ради рішенням № 120 надану йому в 1974 р. в постійне користування земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 597 квадратних метрів по [ADDRESS] передав у власність. З моменту набуття в постійне користування і по даний час він володіє і користується зазначеною земельною ділянкою, звів довкола неї кам'яну огорожу і жодних сумнівів у своєму праві на неї у нього не виникало. У серпні - вересні 2016 р. він звернувся до землевпорядної організації із заявою про виготовлення технічної документації з відновлення меж належної йому земельної ділянки по [ADDRESS], проте під час здійснення польових геодезичних робіт з установлення її меж з'ясувалось, що частина належної йому земельної ділянки рішенням Христинівської міської ради № 44-2/48-V від 14.12.2009 р. безоплатно передана у приватну власність тодішній власниці сусіднього житлового будинку по [ADDRESS] [PERSON]. Ознайомившись із технічною документацією із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право [PERSON] на земельну ділянку (державного акта на право власності на земельну ділянку) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS], він з'ясував, що в ході їх складання допущені грубі помилки, внаслідок чого до складу належної [PERSON] земельної ділянки увійшла частина земельної ділянки, фактичним власником якої є він. З технічного паспорта на житловий будинок індивідуального фонду по [ADDRESS] від 20.01.1990 р. вбачається, що житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 710 квадратних метрів. Рішенням виконавчого комітету Христинівської міської ради № 86 від 28.12.1995 р. [PERSON] безоплатно у приватну власність передано земельну ділянку по [ADDRESS] площею 710 квадратних метрів. Проте, у 2009 р. в ході складання документів, що посвідчують право власності [PERSON] на земельну ділянку, її площа безпідставно збільшена до 794 квадратних метрів і рішенням Христинівської міської ради № 44-2/48-V від 14.12.2009 р. на підставі технічних матеріалів саме у такому розмірі вона передана у власність останньої. Крім того, дана земельна ділянка згідно з її координатами та конфігурацією частково накладається на земельну ділянку, що перебуває у його володінні та користуванні. До даного часу про вказані обставини йому не було відомо, оскільки передана у власність [PERSON] належна йому частина земельної ділянки не вибувала з його володіння і користування, під час складання технічної документації із землеустрою акт визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі він, як суміжний користувач, не погоджував. Про порушення свого права він дізнався лише тепер, коли звернувся до землевпорядної організації з метою формування власної земельної ділянки як об'єкта цивільного права. [INFO] р. [PERSON] померла і до складу спадщини відповідно до ст. 1218 ЦК України увійшли всі її права та обов'язки, що належали їй на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті, у тому числі право власності на земельну ділянку в [ADDRESS] з кадастровим номером [NUMBER]. Після смерті [PERSON] спадщину прийняла [PERSON] Таким чином, право на земельну ділянку в [ADDRESS] з кадастровим номером [NUMBER], після смерті [PERSON] перейшло до її спадкоємця - [PERSON] і саме вона утверджує за собою право, яке належить йому, що свідчить про порушення його права і дає підстави для звернення до суду за його захистом. Процес набуття у власність [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] площею 794 квадратних метрів здійснено з порушенням норм закону та його права на частину земельної ділянки, що передана [PERSON] у власність. Ухвалою суду від 07.12.2016 р. до участі у справі було залучено як співвідповідача [PERSON], оскільки вона разом з відповідачем [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав повністю, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві, не заперечував проти винесення заочного рішення у справі. Представник відповідача Христинівської міської ради Швець О.В. у судовому засіданні покладався на думку суду при винесенні рішення у справі, при вирішенні справи представник відповідача Христинівської міської ради у судове засіданняне з'явився по невідомій суду причині, про дату, час і місце судового засідання відповідач був повідомлений належним чином, від відповідача також не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, відповідачем не поданий відзив. Суд вважає, що представник відповідача Христинівської міської ради не з'явився у судове засідання без поважних причин. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала повністю, пояснила, що вона проживає у домоволодінні, яке раніше належало померлій [PERSON], який фактичний розмір земельної ділянки, переданої у власність [PERSON], вона сказати не може, рішення міської ради було на 710 кв.м, а оформлено на 794 кв.м. При вирішенні справи відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась по невідомій суду причині, про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином, від неї також не надійшло заяви про розгляд справи за її відсутності, нею не поданий відзив. Суд вважає, що відповідач не з'явилась у судове засідання без поважних причин. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, однак її інтереси у судовому засіданні представляв [PERSON] Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов визнав повністю, однак висловив сумнів у визначенні площі земельної ділянки, переданої у власність [PERSON] При вирішенні справи відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з'явились по невідомій суду причині, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, від них також не надійшло заяви про розгляд справи за їх відсутності, ними не поданий відзив. Суд вважає, що відповідач [PERSON] та її представник [PERSON]не з'явились у судове засідання без поважних причин. За таких умов суд вважає можливим розглянути справу без участі представника відповідача Христинівської міської ради, відповідачів [PERSON], [PERSON], представника відповідача [PERSON] - [PERSON] і ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач [PERSON] не заперечував проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення учасників справи,дослідивши письмові докази у справі: копії рішення Христинівської міської ради № 44-2/48-V від 14.12.2009 р. «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», державного акта на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON], технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку [PERSON] від 17.12.2009 р., договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 06.09.1974 р., рішення виконавчого комітету Христинівської міської Ради депутатів трудящих № 164 від 06.09.1974 р. про виділення земельної ділянки по [ADDRESS], акта приймання індивідуального домоволодіння від 22.07.1983 р., рішення виконавчого комітету Христинівської міської ради № 120 від 04.12.1997 р. «Про передачу присадибних земельних ділянок у приватну власність», спадкової справи після смерті [PERSON], висновок експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № 659/17-23, 25/18-23 від 18.01.2018 р., інші письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю з таких підстав. Судом встановлено, що 06.09.1974 р. на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п'яти включно, що укладений між позивачем [PERSON] та виконавчим комітетом Христинівської міської ради відповідно до рішення № 164 від 06.09.1974 р., позивач [PERSON] набув у безстрокове користування земельну ділянку площею 600 квадратних метрів по [ADDRESS]. У вересні 1977 р. на наданій у користування земельній ділянці він збудував житловий будинок та господарські будівлі, які 30.08.1982 р. приймальною комісією прийняті в експлуатацію, у вказаному житловому будинку позивач [PERSON] проживає до даного часу. 04.12.1995 р. виконавчий комітет Христинівської міської ради рішенням № 120 надану йому в 1974 р. в постійне користування земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 597 квадратних метрів по [ADDRESS] передав у власність. З моменту набуття в постійне користування і по даний час позивач [PERSON] володіє і користується зазначеною земельною ділянкою. У серпні - вересні 2016 р. позивач [PERSON] при зверненні до землевпорядної організації із заявою про виготовлення технічної документації щодо земельної ділянки по [ADDRESS] дізнався, що частина належної йому земельної ділянки рішенням Христинівської міської ради № 44-2/48-V від 14.12.2009 р. безоплатно передана у приватну власність власниці сусіднього житлового будинку по [ADDRESS] [PERSON], яка померла [INFO] р. З технічного паспорта на житловий будинок індивідуального фонду по [ADDRESS] від 20.01.1990 р. вбачається, що житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 710 квадратних метрів. Рішенням виконавчого комітету Христинівської міської ради № 86 від 28.12.1995 р. [PERSON] безоплатно у приватну власність передано земельну ділянку по [ADDRESS] площею 710 квадратних метрів. [PERSON] у своїй заяві від 17.12.2009 р. про оформлення та видачу державного акта на право власності на земельну ділянку просила оформити та видати їй державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,710 га. Проте, у 2009 р. в ході складання документів, що посвідчують право власності [PERSON] на земельну ділянку, її площа безпідставно збільшена до 794 квадратних метрів і рішенням Христинівської міської ради № 44-2/48-V від 14.12.2009 р. саме у такому розмірі вона передана у власність [PERSON] Крім того, земельна ділянка, передана у власність [PERSON], згідно з її координатами та конфігурацією частково накладається на земельну ділянку, що перебуває у володінні та користуванні позивача [PERSON] Вказане стверджується висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № 659/17-23, 25/18-23 від 18.01.2018 р. Відповідно до висновку експерта земельна ділянка [PERSON] не відповідає правовстановлюючому документу (державному акту на право власності) та фактичному користуванню, площа накладання земельної ділянки [PERSON] на земельну ділянку [PERSON] становить 46 кв. м. До останнього часу про вказані обставини позивачу [PERSON] не було відомо, оскільки передана у власність [PERSON] належна йому частина земельної ділянки не вибувала з його володіння і користування, під час складання технічної документації із землеустрою акт визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі він, як суміжний користувач, не погоджував. Після смерті [PERSON] до складу спадщини відповідно до ст. 1218 ЦК України увійшли всі її права та обов'язки, що належали їй на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті, у тому числі право власності на земельну ділянку в [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] спадщину прийняли відповідачі [PERSON] та [PERSON] Тобто, право на земельну ділянку в [ADDRESS], перейшло до спадкоємців [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], які були залучені до участі у справі як відповідачі. Процес набуття у власність [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] площею 794 кв.м здійснено з порушенням норм закону та права позивача [PERSON] на частину належної йому земельної ділянки, що передана [PERSON] у власність. До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, відповідно до Земельного кодексу ( п. б ч.1 ст. 12 ЗК України в редакції на час спірних правовідносин). Відповідно до вимог п.34 ч. 1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад відноситься питання регулювання земельних відносин. Таким чином, розпорядження землями територіальних громад віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад. До прийняття чинної Конституції України право приватної власності громадян на землю, в залежності від часу виникнення таких правовідносин, було врегульовано Земельним кодексом СРСР у ред. 1970 р., Земельним кодексом УPCP у ред. 1990 р., Земельним кодексом України у ред. 1992 р., Земельним кодексом України в редакції від 13 березня 1992 р., Законом України «Про власність», Декретом Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 р. З аналізу норм вказаних законодавчих актів вбачається, що якщо земельну ділянку було надано у постійне користування до 15 березня 1991 р. (дата введення у дію Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 р.), то треба виходити зі змісту п. 6 постанови Верховної Ради УРСР від 18 грудня 1990 р. № 563-ХІ1 «Про земельну реформу» (з наступними змінами), згідно з якою громадяни, підприємства, установи й організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української PCP, повинні до 1 січня 2004 р. оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Якщо земельну ділянку було надано у постійне користування після 15 березня 1991 р., то треба виходити зі змісту п. 6 Перехідних положень чинного Земельного кодексу, згідно з яким громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 р. переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Разом з цим, Рішенням Конституційного суду України по справі № 1-17/2005 від 22 вересня 2005 р. № 5-ргт/2005 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення. З вказаного вбачається, що кожний з наведених Земельних кодексів, скасовуючи попередній до нього кодифікований законодавчій акт, в обов'язковому порядку врегульовував правовідносини землекористувачів, які виникли до набуття чинності таким Земельним Кодексом та відповідно розповсюджував на такі правовідносини дію норм, що закріплював на момент набуття своєї чинності. Крім цього, з аналізу вказаних норм Земельних кодексів вбачається, що поряд із започаткуванням інституту приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв'язку з непереоформленням правового титулу. Частиною першою ст. 116 ЗК України в редакції на час виникнення спірних правовідносин визначалось, що громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом або за результатами аукціону. Частиною третьою підпунктом а) ст. 116 ЗК України в редакції на час виникнення спірних правовідносин визначалось, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. При цьому рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймаються у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Процес набуття у власність [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] площею 794 кв.м здійснено з порушенням зазначених норм та права позивача [PERSON] на частину земельної ділянки, що передана [PERSON] у власність. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Згідно з ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України (чинний на момент видачі державного акта) право власності на земельну ділянку посвідчусться державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Крім того, згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй . земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У правовій позиції Верховного Суду України при розгляді справи № 6-57цс13 зазначено, що частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України). Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Суд вважає, що визнання недійсними рішення органу місцевою самоврядування та державного акта, що виданий на його підставі, поверне сторони спору у первісний стан і відновить порушене право позивача [PERSON] При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд враховує таке. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Проте, відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Спір щодо визнання недійсним рішення Христинівської міської ради та державного акта на право власності на землювиник внаслідок неправильних дій відповідача - Христинівської міської ради, тому суд на підставі вказаних вище положень ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача Христинівської міської ради на користь позивача [PERSON] понесені останнім судові витрати в розмірі 11006,40 грн., які складаються із 1102,40 грн. судового збору та 9904 грн. витрат пов'язаних ізпроведенням експертизи.

Outcome: approved