Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України. В обґрунтування заявлених вимог заявник вказує на те, що його батько [PERSON] проживав в м.Брянка, де і помер 27 грудня 2017 року. Факт смерті батька стверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ВВ №021484 від 26 грудня 2016 року, яке видано відділом записів цивільного стану Брянківського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської народної республіки та довідкою Брянківської центральної міської багатопрофільної лікарні поліклінічного відділення Луганської народної республіки від 20 березня 2017 року. З метою реєстрації факту смерті батька в Україні [PERSON] звернувся до Ужгородського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, однак йому було відмовлено у державній реєстрації смерті батька на підставі свідоцтва про смерть та лікарського свідоцтва, що видані установами ЛНР, оскільки дані документи видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до п.1 Розділу І Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затв. наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року №52/5, державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Оскільки довідку про причини смерті та свідоцтво про смерть батька видано закладами, створеними у порядку, не передбаченому законодавством України, а органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження на тимчасово окупованій території, заявник вважає, що є підстави для встановлення факту смерті у судовому порядку для подальшого внесення відповідного актового запису законним державним органом держави України. При цьому, заявник вказує, що даний факт має юридичне значення, оскільки на його підставі у нього виникають правові підстави для реалізації своїх спадкових прав. За таких обставин, заявник просить встановити факт смерті [PERSON], уродженця [INFO] Росія, у м.Брянка, 26 грудня 2016 року Луганської області України. В судове засідання заявника [PERSON] не зявився, подав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Представник заінтересованої особи - Ужгородського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. \~ За приписом ч.1\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 ст.10 та ч.1 ст.60\~ЦПК України\~передбачено обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.5 ч.2\~ст.234 ЦПК України\~ суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.8 ч.1, ч.2\~ст.256 ЦПК України, суд вправі встановити факт, що має юридичне значення, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути\~\~встановлені\~\~також\~\~інші факти,\~\~від\~\~яких залежить виникнення, зміна або\~\~припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 2 та ч.3\~ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року №990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2016 р. №9-1130/0/4-16 надано роз'яснення, що у контексті визначення того, які райони та населені пункти Донецької та Луганської областей є тимчасово окупованою територією України для цілей застосування зазначених норм ЦПК України, статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» чітко закріплено, що тимчасово окупованою територією є [PERSON] Крим та м. Севастополь. Натомість Постанова Верховної Ради України від 17 березня 2015 року №252-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» не містить чіткого та вичерпного переліку назв населених пунктів Донецької та Луганської областей, які визнаються тимчасово окупованою територією України. Враховуючи те, що норми статті 257-1 ЦПК України спрямовані на забезпечення прав осіб, які проживають на території, де не здійснюють діяльність органи державної реєстрації актів цивільного стану, для застосування цієї норми тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей слід вважати населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року №1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». Цей нормативно-правовий акт містить чіткий перелік населених пунктів Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади (у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану) тимчасово не здійснюють свої повноваження, що фактично і зумовлює необхідність застосування передбаченого статтею 257-1 ЦПК України порядку встановлення фактів народження та смерті. Таким чином, у порядку статті 257-1 ЦПК України мають розглядатись заяви про встановлення факту народження або смерті як на території Автономної [PERSON] Крим, так і на території населених пунктів Донецької та Луганської областей, визначених у розпорядженні Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року №1085. Згідно з Постановою Верховної Ради України «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської області тимчасово окупованими територіями» за №254-III від 17 березня 2015 року та\~розпорядження КМУ від 07.11.2014 № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», м.Брянка Луганської області визнано тимчасово окупованою територією. Відповідно до ст.257-1 ЦПК України\~заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви. Як вбачається з досліджених матеріалів справи, згідно паспорту громадянина України [PERSON] серії ЕМ 504297, виданого 10.02.2000 року Брянківським МВ УМВС України в Луганській області, останні народився 28.11.1983 року в м.Брянка Луганської області та значиться зареєстрованим за адресою м.Луганськ, кварт.Ватутіна, 20/22. Відповідно до довідки структурного підрозділу з питань соціального захисту населення про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 19.11.2014 року №2106000322, заявник тимчасово проживає за адресою [INFO]. [PERSON], [INFO], являється сином [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії ІІІ-ЕД №400517 від 06.12.1983 року. Заявник вказує, що його батько [PERSON] помер у м.Брянка Луганської області, яке на теперішній час є тимчасово окупованою територією, він отримав лікарське свідоцтво про смерть та свідоцтво про смерть, однак на підставі вказаних документів не має можливості зареєструвати факт смерті батька на території України, оскільки вказані документи видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Положеннями ст.258 ЦПК України визначено, що у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3)\~докази, що підтверджують факт. Відповідно до вимог п.1 та п.2 Розділу І Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затв. наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року №52/5, державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, встановлених законом, зміна імені, смерть відповідно до Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та інших актів законодавства. За заявами громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території України або переселилися з неї, державну реєстрацію актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання здійснюють відділи державної реєстрації актів цивільного стану за місцем звернення заявника (п.3 розділу І Правил). Порядок встановлення факту смерті та її причин, визначений\~Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Інструкцією щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма № 106/о), затвердженою\~наказом МОЗ України від 08.08.2006 р. № 545. У відповідності до ч.1\~ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання (ч.3 ст.17 Закону). Згідно пункт 1 глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затв. наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року №52/5, підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Заявником на підтвердження факту смерті батька надано довідку Поліклініки №2 державної установи «Брянківська центральна міська багатопрофільна лікарня Луганської народної республіки» від 20 березня 2017 року, згідно якої [PERSON], [INFO], дійсно помер 27 грудня 2016 року в м.Брянке Луганської області, а також свідоцтво про смерть серії 1-ВВ №021484, видане 27 грудня 2016 року відділом записів цивільного стану Брянківського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської народної республіки, згідно якого [PERSON], [INFO], помер 25 грудня 2016 року. З метою реєстрації факту смерті батька в Україні [PERSON] звернувся до Ужгородського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, однак листом №924/14.15-25 від 16.09.2017 року заявнику було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті батька, оскільки предявлені заявником документи, зокрема довідка про смерть від 20.03.2017 року, видана Брянківською центральною міською багатопрофільною лікарнею, видана на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до розяснень, що містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (ст.ст.58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом ч.1 статті 59 цього Кодексу є докази, одержані в порядку, встановленому законом Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням ч.2 ст.19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної [PERSON] Крим та Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження та смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог ст. 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку під час розгляду справ у порядку ст. 257-1 ЦПК України. Виходячи із вищевикладеного, взявши до уваги практику Європейського суду з прав людини, слід дійти висновку, що довідка Поліклініки №2 державної установи «Брянківська центральна міська багатопрофільна лікарня ЛНР» від 20 березня 2017 року та свідоцтво про смерть серії 1-ВВ №021484, видане 27 грудня 2016 року відділом записів цивільного стану Брянківського міського управління юстиції Міністерства юстиції ЛНР, які, хоча і не є документом встановленої форми, водночас вважається доказом, який свідчить про смерть особи у певний час і за певних обставин. Разом з тим слід зазначити, що згідно заявлених вимог заявник просить встановити факт смерті батька [PERSON], у м.Брянка Луганської області України 26 грудня 2016 року. Згідно довідки Поліклініки №2 державної установи «Брянківська центральна міська багатопрофільна лікарня Луганської народної республіки» від 20 березня 2017 року [PERSON], [INFO], помер 27 грудня 2016 року в м.Брянке Луганської області, а згідно свідоцтва про смерть серії 1-ВВ №021484, виданого 27 грудня 2016 року відділом записів цивільного стану Брянківського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської народної республіки, [PERSON], [INFO], помер 25 грудня 2016 року. Зазначені розбіжності у вказаних документах щодо дати смерті батька заявника - [PERSON], [INFO], та за відсутності будь-яких інших доказів поданих заявником, є перешкодою встановлення точних відомостей про день смерті особи, а саме 26.12.2016 року. Згідно положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст.259 ЦПК України у рішенні суду про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також оцінюючи надані докази, приймаючи до уваги, що заявником не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт смерті його батька, саме 26.12.2016 року, суд вважає, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, а саме факту смерті [PERSON], уродженця [INFO] Росія, у м.Брянка Луганської області України 26 грудня 2016 року, до задоволення не підлягає. Що не перешкоджає заявнику звернутись до суду про встановлення факту смерті його батька [PERSON] в іншу дату, за наявності відповідних документів.

Outcome: dismissed