Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом у якому просить стягнути з [PERSON] борг у сумі 25000,00 грн., 30000,00 грн. - проценти за користування позикою, три проценти річних від простроченої суми за період з 01.09.2016р. по 28.06.2017р., що складають 663,70 грн. та інфляційні нарахування за період з 01.09.2016р. по 31.05.2017р. в розмірі 3725,00грн. Заявлені вимоги мотивує тим, що 01.08.2016 року [PERSON] під розписку позичив у нього грошові кошти у розмірі 30000,00 грн. до 01.09.2016р. У договорі позики від 01.08.2016р. передбачено виплату позичальником 100% від загальної суми позичених коштів у кредитора, нарахованих за користування грошовими коштами кредитора, у разі порушення строків повернення коштів. В строк, визначений розпискою відповідач грошові кошти повністю не повернув. У зв'язку з цим, враховуючи вимоги ст. 625 та 1048 ЦК України з [PERSON] підлягають стягненню кошти в розмірі 34418,49 грн., що складаються з: 30000,00 грн. - процентів за користування позикою, 618,49 грн. - три проценти річних від простроченої суми за період з 01.09.2016р. по 28.06.2017р. та 3800,00грн.- інфляційні нарахування за період з 01.09.2016р. по 31.05.2017р. Сума боргу за позикою становить 25 000 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, представник позивача [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в заяві зазначив, що позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та заяву представника позивача, судом вирішено провести розгляд справи без участі сторін по справі і ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як убачається із тексту розписки датованої 01.08.2016 року, відповідач позичив у позивача кошти в сумі 30000 грн., які зобов'язувався повернути не пізніше 01.09.2016 року, у випадку не повернення зобов'язався повернути суму в подвійному розмірі 60000,00грн. (а.с. 8). При цьому у розписці наявний запис про те, що 09.08.2016 р. [PERSON] повернув 5000,00грн. (а.с. 8). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. За нормами ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як убачається з матеріалів справи, відповідач не виконав взяті на себе за договором позики зобов'язання в повному обсязі, грошові кошти у визначений договором строк позивачу не повернув в сумі 25 000 грн., що не спростовано відповідачем відповідно до наявних у матеріалах справи доказів. Таким чином, на дату ухвалення рішення сума боргу за договором позики становить 25000,00грн., тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача основного боргу. Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки ст. 629 ЦК України встановлюється принцип безумовності та обов'язковості виконання договору. Відповідно до розписки, у випадку порушення позичальником строку повернення позики [PERSON] зобов'язався повернути суму в подвійному розмірі. Оскільки сума боргу на визначений умовами договору час повернення позики становить у розмірі 25000 грн., суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог у частині стягнення коштів за прострочення сплати боргу в подвійному розмірі, а саме 25000 грн. за невиконання вчасно та в повному розмірі зобов'язань. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він на вимогу позикодавця повинен сплатити останнього суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов'язання, а також три відсотки річних за весь час прострочення. Враховуючи заявлені вимоги, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних від простроченої суми заборгованості за період з 01.09.2016 р. по 28.06.2017 року, що включає 301 дні прострочення, та становить 618 грн. 49 коп. (25000,00грн. х (3 : 365 : 100) х 301). Отже, вимоги у частині стягнення 3 % річних підлягають задоволенню частково, а саме у зазначеному розмірі 618 грн. 49 коп. Як вбачається з позовної заяви та розрахунків позивача (а.с. 7), період нарахування інфляційних втрат та вимога про їх стягнення заявлена позивачем з вересня 2016 р. по травень 2017 р. включно. Індекс інфляції, офіційно встановлений Державним комітетом статистики України, у зазначений період часу становив у 2016 -2017 роках: вересень 2016р. - 101,8; жовтень 2016р.- 102,8; листопад 2016р.- 101,8; грудень 2016р. - 100,9; січень 2017р. - 101,1; лютий 2017р.- 101,0; березень 2017р.-101,8, квітень 2017р. - 100,9; травень 2017р. - 101,3. Отже інфляційна складова боргу за вказаний період, виходячи із суми заборгованості становить 3552,28 грн. (101,8/100*102,8/100*101,8/100*100,9/100*101,1/100*101,0/100*101,8/100*100,9/100*101,3/ 100*25000 - 25000). Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог у частині стягнення інфляційних нарахувань в сумі 3552,28 грн. За наведених обставин позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 640 грн.

Outcome: partial