Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовною заявою до [PERSON] про поділ рухомого майна, що спільною сумісною власністю подружжя. Позовні вимоги мотивує тим, що сторонами в шлюбі було спільно придбано рухоме майно - легковий автомобіль OpelZafira, 2013 року випуску за спільні кошти, зокрема виручені з продажу іншого автомобіля DaewooLanos, а також отримано кредит в розмірі 159\~943,47 грн. укладений 18.07.2013 року між відповідачем та ПАТ «Кредобанк», де вона виступила поручителем. Зазначає, що на час подання позову, нею спільно з позивачем було сплачено 157\~896,02 грн. на погашення кредиту, що підтверджується довідкою, виданою ПАТ «Кредобанк» від 17.10.2016 року. Окрім того зазначає, що шлюб між нею та відповідачем розірвано рішення Франківського районного суду від 27.03.2017 року, та вказує, що за час перебування в шлюбі вона постійно працювала, що підтверджується довідкою виданою з місця праці. Оскільки відповідач являється власником автомобіля, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та почав перешкоджати їй у користуванні спільним автомобілем, вважає, що кошти, які були ними спільно сплачені за час перебування в шлюбі, підлягають поділу в розмірі ? а саме 78\~948,01 грн., а тому просить провести поділ спільного сумісного майна подружжя: Opel Zafira, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації за належну їй частку в цьому майні, в розмірі ? частини витрачених коштів на покупку автомобіля, в розмірі 78 948 гривень 01 коп. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав заяву про слухання справи у його відсутності, позов підтримує повністю, просить такий позов задовольнити. 23.05.2017 року у судовому засіданні відповідач позов заперечив та пояснив,що кошти за автомобіль Opel Zafira, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] сплачував у шлюбі тільки він, та він не перешкоджає позивачу у користуванні автомобілем. Просив у позові відмовити. Відповідач у судове засідання 01.08.2017 року не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 11.11.2006 року був зареєстрований шлюб у Міському Відділі РАЦС Львівського міського управління юстиції, про що зроблено запис у книзі реєстрації за № 4323. Відповідно до кредитного договору № 0943.13.01.2305 від 18 липня 2013 року, укладений між ПАТ «КРЕДОБАНК» та відповідачем [PERSON], останній взяв кредит на суму 159943,47 грн. для здійснення повної/часткової оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу марки OpelZafira, 2013 року випуску(а.с.116-19) де позивач виступила поручителем відповідно договору поруки № 0943.13.01.2305/S-1 від 18 липня 2013 року(а.с.20). Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтями 69, 70 СК України, передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Як роз'яснено у п. 22 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Так, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 57-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Відповідно роз'яснень у п. 23 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Конституційний суд України у своєму рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року дійшов наступних висновків: «Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Однак, відповідно до положень, викладених у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного [PERSON] України у справі № 6-612цс15, від 1 липня 2015 року: «Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного [PERSON] України виходить з такого. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя». Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Чоловік та дружина мають рівні права на володіння, користування та розпорядженням майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності(ст.63 СК України). Дружина, чоловік розпоряджається майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою(ст.65 СК України). Частиною 3\~статті 368 ЦК України\~передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч.2 ст.369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюєтьться за згодою всіх співвласників. Згідно зі ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Отже, враховуючи зазначені вимоги закону, визначення ідеальної частки в праві спільної сумісної власності позивача, яка згідно вказаних норм закону є рівною для її співвласників, без поділу спільного сумісного майна в натурі не має самостійного правового значення. Згідно\~ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга\~статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Рішенням Франківського районного суду міста Львова у справі №465/3596/16 від 27.03.2017 року, шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Франківського районного суду міста Львова у справі №465/6207/16 від 17.01.2017 року, відповідача зобовязано сплачувати аліменти на користь позивача в розмірі у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30%\~прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.11.2016року і до досягнення дитиною 18 річного віку. Згідно ст. 61 ч.3 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до довідки №129/14.10.2016 року експерта автотоварознавця [PERSON]Ф (а.с.12), що Opel Zafira, держаний реєстраційний номер [NUMBER], 2013 року випуску в цінах станом на 13.10.2016 року становить 368047,84 грн. Згідно довідки ПАТ «КРЕДОБАНК» від 17.10.2016 року(а.с.28), яку надано позивачем, що за період з 18.07.2013 року по 17.10.2016 року по кредиту від 18.07.2013 року було сплачено в рахунок погашення кредитних зобовязань, коштів на загальну суму 157\~896,02 грн. Відтак, судом встановлено, що дані кошти було сплачено в період перебування позивача та відповідача в шлюбі. Крім цього, як вбачається з довідки від 22.06.2017 року вих. №72, виданої ПП «Доброслав» наданої представником позивача, що позивачка [PERSON] працює в ПП «Доброслав» з 01.03.2013 року з 01.03.2013 року та на даний час займає посаду менеджера по збуту, а відтак позивач за час перебування в шлюбі з відповідачем приймала участь в спільному матеріальному забезпеченні їх сім'ї. Крім цього, суд вважає, що відповідач надав належних, достатніх та допустимих доказів на спростування позову, тому суд діє в такому випадку відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України. Таким чином, спірне майно було придбане сторонами під час перебування у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки доказів того, що це майно набуте за кошти, які належали одному із подружжя матеріали справи не містять. Сторони права на визначення оцінки майна, що підлягає поділу, шляхом проведення експертного дослідження, вони таким правом не скористалися, та узгодили вартість пред'явленого до поділу майна в тому розмірі, який позивачка визначила у позові. За такого, при вирішені спору за позовом позивача, суд керувався тим, що позивачкою доведено факт спільного придбання сторонами майна, а тому воно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і може бути поділено запропонованим нею шляхом, за зазначеною нею вартістю, шляхом стягнення грошової компенсації за належну їй частку в цьому майні витрачених коштів на покупку автомобіля. Позивач проти отримання такої компенсації не заперечує. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, приймаючи до уваги наданих суду доказів, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд знаходить необхідним позов задовольнити. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати в розмірі 789,48 грн. судового збору.

Outcome: approved