Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на Ѕ квартири за адресою: [ADDRESS] . Під час звернення до нотаріальної контори позивач дізнався, що усе належне на час її смерті майно [PERSON] заповіла своїй дочці - відповідачці по справі [PERSON] . Даний заповіт від 15.04.2000 року позивач вважає недійсним, оскільки на час його складання [PERSON] знаходилася у пригніченому стані внаслідок смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Вона також хворіла та знаходилась на лікуванні у лікарні ім.Мечникова, перенесла важку операцію на серці. Крім того, починаючи із 1999 року мати позивача страждала на поведінкові та психічні розлади, внаслідок чого не могла усвідомлювати свої дії на керувати ними. Відповідачка ж із матір`ю не спілкувалась та будь-якої допомоги їй не надавала, тому позивач вважає, що [PERSON] не могла скласти заповіт на доньку. Посилаючись на вказані обставини позивач просив визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер - 4-461. Відповідачка надала до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що під час складання заповіту позивач був присутнім та був ознайомлений з ним. Мати сторін на час складання заповіту не перебувала у пригніченому стані, оскільки вступала у спадкові права після смерті свого чоловіка. Увесь час позивач проживав окремо та не міг знати про відносини між матір`ю та донькою. Спадкодавець була дієздатна та увесь час працювала, самостійно сплачувала комунальні платежі. Крім того, мати не знаходилась на лікуванні у лікарні та не перебувала у стані, через який не могла усвідомлювати своїх дій. З урахування вищевикладених обставин відповідачка просила відмовити у задоволенні позовної заяви. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовну заяву підтримала та пояснила, що спадкодавець на час складання заповіту перебувала у пригніченому стані після смерті чоловіка та не могла усвідомлювати та розуміти значення своїх дій. На адвокатський запит, а також на виконання ухвали про витребування доказів з обласної лікарні ім.І.І.Мечникова надійшла відповідь, що надати інформацію щодо перебування [PERSON] на лікуванні у даній лікарні у 200-2001 роках неможливо. Інших доказів, які б свідчили про те, що спадкодавець на час складання заповіту не могла керувати своїми діями, представник позивача надати не може. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечувала та пояснила, що на час складання заповіту її мати працювала та добре себе почувала. Після смерті батька мати вступала у спадкові права та у присутності нотаріуса оголосила про те, що бажає заповісти свою частину майна дочці. Мати заповіла 1/6 частину квартири за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , оскільки квартира їх бабусі, яку мати забрала до себе проживати, раніше була передана у власність позивачу. Позивач із самого початку знав про існування заповіту. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідачку, дослідивши матеріали цивільної та спадкової справ, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 12.02.1997 року, виданого Дніпропетровським вагоноремонтним заводом ім. С.М.Кірова, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (т.1, а.с.16). Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.04.2000 року, посвідченого нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] у рівних частинах успадкували Ѕ частину вищезазначеної квартири після смерті своєї бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] , та яка, у свою чергу, успадкувала вказане майно після смерті свого сина [PERSON] , який помер [INFO] , однак не оформила своїх спадкових прав (т.1, а.с.17-19). Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15.04.2000 року, посвідченого нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори, [PERSON] прийняла у спадщину 1/6 частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , після смерті свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] (т.1, а.с. 18). Того ж дня, [INFO] [PERSON] заповіла своїй дочці [PERSON] належну їй частину вищезазначеної квартири, що підтверджується заповітом від 15.04.2000 року, посвідченим нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори (т.1, а.с.191). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 02.02.2018 року Амур-Нижньодніпровським районним у м.Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №229 (т.1, а.с.200). 20.04.2018 року відповідачка [PERSON] звернулася до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (т.1,а.с.190). 19.07.2018 року позивач [PERSON] також звернувся до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (т.1,а.с.199). 10.08.2018 року [PERSON] звернувся до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою, у якій просив не видавати свідоцтво про право на спадщину, у зв`язку з його зверненням до суду (т.1,а.с.209). Згідно з листом Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур від 03.08.2018 року №14/5-7024, станом на день смерті [PERSON] разом з нею за адресою: [ADDRESS] , був зареєстрований її син - [PERSON] (т.1, а.с.208). За вимогами ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти поряд з правочинами між юридичними особами; між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. За ст.1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). За ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). По тексту позову позивач посилається на ст.225 ЦК України, частина 1 якої зазначає, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ч.1 ст.55 ЦК України (в редакції 1963 року), яка діяла на час виникнення правовідносин - посвідчення заповіту, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтеюя 78 ЦПК України перебачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. 2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з вимогами ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що на час складання заповіту [PERSON] знаходилася у пригніченому стану внаслідок смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , на той час вона також хворіла та знаходилась на лікуванні у лікарні ім.Мечникова, перенесла важку операцію на серці. Вказані обставини спростовуються відповіддю КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.І.І.Мечникова» від 20.12.2019 року № 1087/415-15, згідно з якою за даними облікової документації кабінету обліку та медстатистики організаційно-методичного відділу та приймально-діагностичного відділення у період з 01.01.2000 року по 31.12.2001 року [PERSON] , [INFO] , в стаціонарні відділення КЗ «ДОКЛ ІМ МЕЧНИКОВА» не надходила (т.1,а.с.211). Будь-яких інших доказів, які б підтверджували, що спадкодавець на час укладання заповіту перебувала у пригніченому стані, не могла усвідомлювати та керувати своїми діями, а також розуміти їх значення позивачем до суду не надано. Суд звертає увагу, що відповідно до довідки від 18.10.2018 року №2027/166, виданої Акціонерним товариством «Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва вагонів» (код ЄДРПОУ 00554514) [PERSON] , [INFO] , працювала повний робочий день на Дніпропетровському вагоноремонтному заводі ім. С.М.Кірова, зокрема і в період з 28.02.1989 року по 30.09.2007 року, та звільнена 09.08.2010 року (т.1, а.с.118). Крім того, як вбачається з матеріалів справи, здійснення нотаріального оформлення спадкових прав [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] , відбувалося у один і той самий день - 15.04.2000 року у Четвертій дніпропетровській державній нотаріальній конторі, що підтверджує обізнаність позивача про існування заповіту. Дослідивши спірні правовідносини у ході судового розгляду, оцінивши усі наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач жодними належними та допустимими доказами не довів ту обставину, що його мати [PERSON] на час складання 15.04.2000 року заповіту на ім`я своєї доньки [PERSON] , хоч і була дієздатною, але в момент його укладення перебувала у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними. Враховуючи вищевикладене, суд вважає [PERSON] у задоволенні позову до [PERSON] , третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, - відмовити.

Outcome: dismissed