Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. Позовні вимоги мотивує тим, що 26 лютого 2021 року відповідач отримала від позивача в борг товар у вигляді мороженої риби (плітка) вагою 3863 кілограми на суму 232 465 грн. із зобов`язанням повернути позивачу грошові кошти до 01 червня 2021 року. Про зазначені обставини відповідач власноручно склала розписку якою, крім іншого, передбачила, що у разі не дотримання своїх зобов`язань виплатити пеню у розмірі 5 відсотків від запозиченої суми за кожен місяць прострочення. За період з 26 лютого 2021 року по 01 червня 2021 року відповідач погасила шляхом перерахунку на банківську карту позивача 58000 грн., а саме: 26 лютого 2021 року перерахувала 5000 грн.; 02 березня 2021 року перерахувала 5000 грн.; 10 березня 2021 року перерахувала 7000 грн.; 18 березня 2021 року перерахувала 5000 грн.; 26 березня 2021 року перерахувала 5000 грн.; 30 березня 2021 року перерахувала 3000 грн.; 04 квітня 2021 року перерахувала 5000 грн.; 16 квітня 2021 року перерахувала 5000 грн.; 28 квітня 2021 року перерахувала 5000 грн.; 30 квітня 2021 року перерахувала 3000 грн.; 11 травня 2021 року перерахувала 5000 грн.; 18 травня 2021 року перерахувала 4975 грн. Залишок основного боргу за складеною розпискою відповідача перед позивачем складає 174465 грн. До 01 червня 2021 року відповідач залишок боргу не повернула. Зустрічей та пояснень з цього приводу уникає. Позивачем вживалися заходи досудового врегулювання спору, а саме направлялися відповідачу вимоги-претензії: 03 червня 2021 року направлено вимогу претензію на адресу місця реєстрації та на адресу фактичного місця проживання відповідача, проте зазначена вимога-претензія відповідачем не була отримана; 23 червня 2021 року була направлена повторна вимога-претензія, яка була отримана відповідачем за місцем реєстрації, за місцем свого фактичного проживання відповідач відмовилася від вручення поштового відправлення. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимогам ЦК України. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. На підставі вищевикладеного просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг у сумі 186088, 25 грн., з яких: 174465 грн. основної борг та 11623,25 грн. - 5 % пені за один місяць прострочки від запозиченої суми. Судові витрати покласти на відповідача. Зазначає про те, що сума витрат на професійну допомогу, яку позивач очікує понести в зв`язку з розглядом справи орієнтовно становить 7000 грн., з яких 5000 грн. - складання позовної заяви та підготовка до розгляду, 2000 грн. - за участь в одному судовому засіданні. Вказані витрати розраховані на підставі Додаткової угоди № 1 від 20 квітня 2021 року до Договору-доручення про надання правової допомоги від 20 квітня 2021 року. Судовий збір сплачений в розмірі 1860,88 грн. Позивач заявляє, що докази понесених витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги будуть подані до суду, згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України до закінчення судових дебатів, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 21 липня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 01 вересня 2021 року до Чорнобаївського районного суду Черкаської області надійшов відзив на позовну заяву про стягнення боргу за розпискою від представника відповідача - адвоката Мусієнко М.В. У відзиві на позов представник відповідача зазначає про те, що відповідач заперечує факт складання нею розписки або договору позики, в тому числі 26 лютого 2021 року в інтересах позивача. Також заперечує те, що вона отримувала від позивача, в тому числі 26 лютого 2021 року, речі визначені родовою ознакою, товар за розписками, договорами позики. Також, відповідач заперечує щодо отримання нею від позивача 26 лютого 2021 року будь-яких грошових коштів, в тому числі товару на вказану вартість за розписками, договорами позики. Зазначає про те, що розписка містить інформацію лише про отримання невстановленою особою риби, в подальшому остання містить інформацію про якийсь товар та цифри викладені у довільній формі, дана інформація вказана вже після формулювання «отримано в борг». Отже, зі змісту розписки незрозуміло, що саме було отримано. Також, незрозуміло зазначена дата повернення грошових коштів або товару. Відповідач зазначає про те, що жодних вимог-претензії щодо погашення боргу вона не отримувала. Зауважує на тому, що розписка не містить ідентифікаційних даних відповідача та інформацію про передачу відповідних речей, визначених родовою ознакою або грошових коштів. Вказаний лист містить інформацію, дослівно « [PERSON] », із зазначеного не можливо точно ідентифікувати особу. Відомості паспорта відповідача «НЄ 783151» зазначені не вірно. Відповідно до відомостям сервісу перевірки документів Державної міграційної служби бланк паспорта/документа «НЄ 783151» не є дійсним. Також, зі змісту розписки не можливо однозначно ідентифікувати позивача як позикодавця, оскільки не зрозуміло зазначено прізвище та не повністю зазначено по батькові цієї особи. Крім того, розписка не містить його підпису, як і підписів свідків. Матеріали справи не містять жодного доказу передачі такої кількості товару та його вартість. Зазначає про те, що відповідач дійсно знайома із відповідачем. У 2019-2020 роках остання працювала на підприємстві, яке займалося діяльністю щодо оброблення та подальшою реалізацією продукції (риби). Однак внаслідок запроваджених у державі карантинних обмежень та певних життєвих обставин вона була звільнена з роботи, у зв`язку із чим перебуває у тяжкому матеріальному становищі. Враховуючи те, що відповідачка має відповідний досвід та контакти у сфері обробки риби, остання, інколи, несистематично надає рекомендації щодо того, у кого можна здійснити переробку риби та подальший її збут та своїми послугами допомагає в отриманні доходу третім особам. Однак, позивач був незадоволений відповідними рекомендаціями та допомогою, що була йому надана відповідачем у травні 2020 року, через які можливо відповідачем були понесені збитки або отриманий не той бажаний результат, а тому останній вимагав повернення товару до якого остання немає ніякого відношення та грошових сум, які позивач на власний розсуд розрахував. Орієнтовно на початку 2021 року, у невстановлений час, із застосуванням психологічного тиску з відповідними погрозами, позивач змусив відповідача підписати під диктовку зміст невідомих документів, оскільки остання була в шоковому стані їх зміст вона не пам`ятає. Також, позивачем були сфотографовані документи відповідачки. Отже, остання стверджує, що ніяких розписок або договорів позики у розумінні ЦК України нею не були надані або оформленні на користь позивача, адже ніяких товарів або грошових коштів вона від позивача не отримувала, в тому числі 26 лютого 2021 року. На підставі вищевикладеного просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Судові витрати покласти на позивача. 07 вересня 2021 року від представника позивача [PERSON] надійшов відповідь на відзив. У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що всупереч доводам представника відповідача, остання отримувала від позивача вимогу-претензію, що підтверджується роздруківкою із сайту «Укрпошти», і вже після того, як відповідач ознайомилась із вимогою-претензією позивача, вона перестала отримувати поштову кореспонденцію. Крім цього, представник позивача зазначає, що розписка, копія якої міститься у матеріалах справи, була складена та підписана відповідачем власноручно. При її складанні відповідач використовувала свої документи (паспорт громадянина України, ідентифікаційний номер) та документи позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тобто, розписка не є договором позики, вона лише підтверджує його укладення, складається у довільній формі. Розписка, яка складена відповідачем, в повній мірі відповідає вимогам боргових розписок. Крім цього, на підтвердження того, що відповідач визнає наявність боргу перед позивачем, надає переписку останніх у мобільному додатку. Також, всупереч твердженням представника відповідача про відсутність товаро-транспортних накладних, представник позивача зазначає, що позивач не здійснює підприємницьку діяльність, риба, яку позивач передав відповідачеві, являється особистою власністю позивача, а тому відсутня необхідність складання товарно-транспортних накладних. 20 вересня 2021 року від представника відповідача [PERSON] надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких останній вважає, що для повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи необхідно долучити до матеріалів справи частину переписки позивача та відповідача, яка не була долучена представником позивача та відповідно до якої з вказаної переписки вбачаються прямі погрози позивача відповідачу. Крім цього, вказує на те, що долучення до матеріалів справи переписки між сторонами не містить інформації про укладення розписки або факту передачі грошової суми або речей, визначених родовими ознаками. Крім цього, представник відповідача вказує на той факт, що така кількість товару, а саме мороженої риби, яка вказується позивачем, не може бути особистою річчю фізичної особи, яку можна просто передати іншій фізичній особі, при цьому не виписуючи товаро-транспортних накладних. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 21 вересня 2021 року поновлено пропущений процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву та прийнято відзив на позовну заяву про стягнення боргу за розпискою до розгляду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Суду пояснив, що позивач [PERSON] передав в борг відповідачу [PERSON] морожену рибу, остання зобов`язалась виплатити позивачу до 01 червня 2021 року грошові кошти в розмірі 232465 грн., про що написала боргову розписку. Проте, у вказаний строк відповідач грошові кошти у повному розмірі не повернула, позивач намагався врегулювати спір у позасудовому порядку проте безрезультатно. Той факт, що відповідачем не визнається наявність боргу перед позивачем, а також факт передавання мороженої риби та складанням самої розписки, спростовуються скріншотами переписки між сторонами з мобільного додатку. Крім цього, вказує на те, що розписка між сторонами являється борговою розпискою та не містить ознак укладання договору купівлі-продажу. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Мусієнко М.В. в судове засідання не з`явилися, про причину неявки суду не повідомили, були належним чином повідомлені про день та час розгляду справи судовими повістками. Суд, радячись на місці, ухвалив: справу розглядати у відсутності відповідача та її представника, оскільки останні були належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причину неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог було надано копію розписки від 26 лютого 2021 року (оригінал якої було досліджено у судовому засіданні), відповідно до якої [PERSON] отримала в борг від [PERSON] товар у вигляді мороженої риби плітка вагою 3863 кг на суму 232465 грн. Повернути зобов`язується своєчасно до 01 червня 2021 року. У разі не дотримання цих зобов`язань виплатити пеню в розмірі 5 відсотків від запозиченої суми за кожен місяць прострочки. 03 червня 2021 року позивачем було направлено відповідачу вимогу-претензію про сплату боргу за вказаною розпискою. Зазначена вимога претензія була направлена за адресою фактичного місця проживання відповідача, проте, відповідно до відомостей трекінгу з веб-сайту «Укрпошти», відправлення не було вручено та повернуто за зворотною адресою у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання. 23 червня 2021 року позивачем повторно направлено відповідачу вимогу-претензію на адресу фактичного місця проживання відповідача, а також на адресу місця реєстрації відповідача. Відповідно до відомостей трекінгу з веб-сайту «Укрпошти», відправлення за адресою місця реєстрації відповідача було вручено 26 червня 2021 року; відправлення за адресою фактичного місця проживання відповідача не вручено у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання. У відзиві на позов представник відповідача зазначає про те, що відповідач заперечує факт складання нею розписки або договору позики, в тому числі 26 лютого 2021 року в інтересах позивача. Також заперечує те, що вона отримувала від позивача, в тому числі 26 лютого 2021 року, речі визначені родовою ознакою, товар за розписками, договорами позики. Також, відповідач заперечує щодо отримання нею від позивача 26 лютого 2021 року будь-яких грошових коштів, в тому числі товару на вказану вартість за розписками, договорами позики. Крім цього, представник відповідача повідомив суд, що орієнтовно на початку 2021 року, у невстановлений час, із застосуванням психологічного тиску з відповідними погрозами, позивач змусив відповідача підписати під диктовку зміст невідомих документів, оскільки остання була в шоковому стані їх зміст вона не пам`ятає. Також, позивачем були сфотографовані документи відповідачки. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовим доказами, засобами аудіо-,відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. На переконання суду, доводи відповідача та його представника про те, що позивач, із застосуванням психологічного тиску, змусив відповідача підписати під диктовку зміст невідомих документів та про те, що остання перебувала у шоковому стані, а тому їх зміст вона не пам`ятає, суд оцінює критично та вважає необгрунтованими, оскільки жодного доказу (заяви до органів Національної поліції України, постанови про відкриття кримінального провадження, тощо) на підтвердження цього факту суду надано не було. Крім цього, суду не було надано доказів того, що розписка від 26 лютого 2021 року була складена іншою особою, а не відповідачем. Клопотань про проведення судово-почеркознавчої експертизи заявлено не було. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 цієї статті Кодексу передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно з положеннями ч. 2 цієї статті Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів чи товару від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц. Позивач та представник позивача у позовній заяві та усних поясненнях під час розгляду справи вказує на те, що розписка від 26 лютого 2021 року за своєю суттю являється борговою розпискою у розумінні ЦК України. Разом з тим, заслухавши пояснення учасників справи, суд дійшов висновку, що між сторонами не виникло зобов`язальних відносин, предметом яких є позика грошових коштів у розмірі 232465 грн., оскільки вказана сума фактично позивачем відповідачу в борг не передавалася. Крім цього, зміст розписки від 26 лютого 2021 року не містить формулювання зобов`язання відповідача повернути грошові кошти позивачу за отриману морожену рибу. Як вбачається зі змісту розписки від 26 лютого 2021 року, відповідач отримала від позивача в борг товар у вигляді мороженої риби вагою 3863 кг, вартістю 232465 грн. Повернути зобов`язується до 01 червня 2021 року. Проте, що саме повернути відповідач зобов`язується позивачу із змісту розписки встановити не можливо. На переконання суду, в даному випадку мала місце своєрідна заміна первинного зобов`язання щодо оплати вартості продукту (мороженої риби) іншим - позиковим зобов`язанням. Водночас суд не може розцінювати такі дії позивача і відповідача як новацію боргу у позикове зобов`язання з огляду на таке. Так, зі змісту ст. 1053 ЦК України вбачається, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням; заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. 1047 цього Кодексу). Новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання. Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має право припинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі. Отже умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору позики; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору позики, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики; дійсність первинного зобов`язання. Вказані висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17. Всупереч вказаним вимогам розписка від 26 лютого 2021 року не містить істотних умов, перерахованих вище і притаманних новації боргу. При цьому суд оцінює критично позицію позивача та його представника про те що відповідачем фактично було визнано наявність боргових зобов`язань перед позивачем, оскільки відповідач частково оплатила вартість товару (мороженої риби). На доказ цього, суду було надано скріншоти з мобільного додатку про часткову оплату товару відповідачем. Проте, як вбачається із зазначених скріншотів із мобільного додатку, позивач отримував кошти: 26 лютого 2021 року у сумі 5000 грн.; 02 березня 2021 року у сумі 5000 грн.; 10 березня 2021 року у сумі 7000 грн.; 18 березня 2021 року у сумі 5000 грн.; 26 березня 2021 року у сумі 5000 грн.; 30 березня 2021 року у сумі 3000 грн.; 04 квітня 2021 року у сумі 5000 грн.; 16 квітня 2021 року у сумі 5000 грн.; 28 квітня 2021 року у сумі 5000 грн.; 30 квітня 2021 року у сумі 3000 грн.; 18 травня 2021 року у сумі 4975 грн. Проте, у всіх перерахованих вище випадках відправником коштів вказано [PERSON] , яка не являється стороною у справі. Також, 11 травня 2021 року позивачу було перераховано 5000 грн. - відправником вказано [PERSON] , яка не являється стороною у справі. Крім цього, судом критично оцінюються доводи позивача та його представника про те, що підтвердження боргових зобов`язань між сторонами простежується зі змісту переписки у мобільному додатку між останніми. Факт такої переписки визнано представником відповідача у своїх додаткових поясненнях. Проте, аналізуючи надані суду скріншоти мобільного додатку із перепискою між сторонами не можливо встановити насамперед те, що між позивачем та відповідачем обговорюються боргові зобов`язання внаслідок виконання розписки від 26 лютого 2021 року. Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про не доведеність позивачем своїх позовних вимог, а тому відмовляє у задоволенні позову позивачу в частині стягнення із відповідача на його користь грошових коштів в розмірі 186088,25 грн. Відповідно до положень ч. ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу було відмовлено, на підставі положень ст. 141 ЦПК України позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат також не підлягає до задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed