Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому учто нив та остаточно просив суд стягнути з відповідача на його користь ? частину матеріальної компенсації вартості будівельно-монтажних робіт, використаних будівельних матеріалів, експлуатації машин і механізмів, проведених комунікаційних та інженерних систем при будівництві житлового будинку [ADDRESS], що становить 353872 грн. 50 коп., судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з відповідачем він перебував у зареєстрованому шлюбі до 26 серпня 2008 року. За час спільного шлюбу ними було побудовано будинок на земельній ділянці [ADDRESS] на території садівничого товариства «Газовик» Липецької сільської ради. Даний будинок будувався на зазначеній земельній ділянці, яка належала позивачу згідно Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 25.12.1998 року на підставі рішення виконкому Липецької сільської ради народних депутаті від 13.10.1998 р. № 284. Будинок було збудовано у 2000 році. Між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS] Липецької сільської ради від 15.10.2011 р. У 2012 році відповідач отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 26.12.2012 р. на даний садовий будинок. Так як будинок був самовільним, позивач вважає, що має право на матеріальну компенсацію з відповідача вартості ? частини будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва житлового будинку, проведення монтажних робіт, експлуатації машин і механізмів по будівництву, монтажу та проведення комунікаційних послуг, а тому звертається до суду з даним позовом. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 15 березня 2016 року провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної компенсації при поділі спільного майна подружжя відкрито. Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, викладеного в новій редакції Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 р. № 2147-VIII, що набрав чинності з 15.12.2017 р., справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали уточнені позовні вимоги, просили суд їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] проти позову заперечували, відповідач позовні вимоги категорично не визнала, надала до суду письмові пояснення по суті позовних вимог, просила суд відмовити у їх задоволенні у зв'язку із пропуском встановленого законом строку позовної давності (а.с.112-114). Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі, проте 26 серпня 2008 року шлюб між ними розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 781, щ о підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] (а.с.5). Частиною другою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлені та сторонами не заперечувались обставини відносно того, що між ними було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS] Липецької сільської ради від 15.10.2011 р. Вказаний договір посвідчено 15 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Клопотовим С.Д. за реєстрованим номером № 2045. Позивач звертався до суду з позовом про визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсним, однак рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05 лютого 2014 року у справі № 2034/8427/2012 у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 26-28). Статтею 60 СК України встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Частинами першою та другою статті 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно з частиною першою статі 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.12.2012 р. , витягу про державну реєстрацію прав № 36997736, садовий будинок, з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить відповідачу - [PERSON] (а.с. 19,20). Вказаний факт підтверджується і копією технічного паспорту на садовий будинок, виготовлений станом на 30.10.2012 р. (а.с.21-25). На підставі викладеного вище, суд дійшов висновку про те, що доводи позивача про те, що будинок побудований в період шлюбу, завершений будівництвом у 2000 році, а тому є самовільним, не знаходять свого підтвердження, не доведені позивачем як на підставу своїх вимог та заперечень, а тому не можуть бути прийняті судом. Водночас, відповідно до частини другої статті 72 СК України до вимоги пор поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Судом встановлено, що позивач дізнався про порушене право, коли стало питання щодо його виселення та створення перешкод у здійсненні користування спірним домоволодінням. Висновок за результатами перевірки за заявою гр.. [PERSON] складено Липецьким ВМ Харківського РВ ГУМВС України в Харківській області 25.03.2013 р., з якого вбачається, що позивач звернувся із заявою в чергову частину 21.03.2013 р. (а.с.10). Згідно зі статтею 256 ЦК України, позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Вказана норма також закріплена у статті 257 ЦК України, де загальна позовна давність встановлена у три роки. Згідно частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної компенсації при поділі спільного майна подружжя 28.01.2016 р., що підтверджується вхідним штампом Харківського районного суду Харківської області та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями (а.с.2, 32). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно частиною пятою статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вказана позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 року по справі №6-2469цс16. Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів дають об'єктивні підстави вважати, що позов задоволенню не підлягає, у зв'язку із пропуском позовної давності. Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України, та враховуючи, що позовні вимоги залишено без задоволення, суд вважає за необхідне судові витрати у справі вигляді судового збору залишити за рахунок позивача. Ні підставі викладеного,

Outcome: dismissed