Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з даним позовом до [PERSON] посилаючись на те, що 12.02.2000 року між сторонами було укладено зареєстрований виконкомом Покошицької сільради Коропського району Чернігівської області шлюб. Під час перебування у шлюбі сторони придбали наступне майно:автомобіль «Opel Astra OAHL48» 2007 року випуску, державний реєстраційний знак [NUMBER], вартістю 109, 565 гривень 00 копійок, трикімнатну квартиру [ADDRESS] вартістю 319 072 гривні 00 копійок, однокімнатну квартиру [ADDRESS] області вартістю 137, 236 гривень, нежитлове приміщення загальною площею 38,2 м.кв. по [ADDRESS] вартістю 246,772 гривень - що є спільною сумісною власністю подружжя. Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо здійснення права спільної сумісної власності ( не досягнуто у визначеному ст.ст. 66, 68 Сімейного кодексу України порядку згоди щодо користування спільним майном), тому позивач звернулась до суду з позовною вимогою про поділ спільно набутого у шлюбі з відповідачем майна. В судовому засіданні: Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, повністю погодилася із висловленою її представником правовою позицією щодо можливого вирішення даного цивільно-правового спору та просила суд задовольнити саме викладені в уточненій позовній заяві вимоги, визнавши право власності за відповідачем тільки на трикімнатну квартиру та стягнути в користь відповідача грошову компенсацію. Представник позивача, [PERSON] висловися про необхідність задоволення саме заявлених в уточненій позовній заяві вимог. При цьому акцентував увагу на тому, що позивач не має житла і разом з двома неповнолітніми дітьми після розірвання шлюбу проживає у квартирі, яку винаймає. Тому, під час поділу майна суду необхідно залишити у власності позивача квартиру, забезпечивши тим самим житлом і неповнолітніх дітей. Відповідач [PERSON] не заперечував заявлених вимог про поділ майна подружжя, але категорично заперечував проти розподілу майна за запропонованим позивачкою в уточненій позовній заяві варіантом. При цьому повністю підтримав правову -2- позицію свого представника щодо необхідності розподілу майна за вказаним у первинній позовній заяві варіантом. Зокрема - визнання за відповідачем права власності на однокімнатну та трикімнатну квартири. Представник відповідача [PERSON] висловився про безпідставність запропонованого в уточненій позовній заяві варіанту розподілу майна, через неспіврозмірність часток майна сторін. При цьому висловився про необхідність розподілу спільного майна сторін за вказаним у первинній позовній заяві варіантом, із врахуванням остаточно визначеної вартості нерухомого майна. Вислухавши пояснення сторін, представників сторін та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги про розподіл майна, що є спільною сумісною власністю сторін, підлягають задоволенню. Разом з тим, враховуючи відсутність домовленості сторін щодо варіанту розподілу майна, суд вважає за необхідне, припинивши право спільної сумісної власності сторін, визнати за позивачем право власності на автомобіль та трикімнатну квартиру, а за відповідачем, який як і позивач є приватним підприємцем, - на однокімнатну квартиру та нежитлове приміщення. Для врівноваження долей - стягнути грошову компенсацію. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного: по справі встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому 12.02.2000 року виконкомом Покошицької сільради Коропського району Чернігівської області шлюбі. Під час шлюбу у сторін народилися двоє дітей - син [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Також, у шлюбі сторони придбали майно: - автомобіль «Opel Astra OAHL48» 2007 року випуску, державний реєстраційний знак [NUMBER], вартістю 109, 565 гривень 00 копійок; · трикімнатну квартиру [ADDRESS], вартістю 319 072 гривні 00 копійок; - однокімнатну квартиру [ADDRESS] та - нежитлове приміщення загальною площею 38,2 м.кв. по [ADDRESS] вартістю 246,772 гривень - що є спільною сумісною власністю подружжя та вимоги про розподіл якого і є предметом даного позову. Відповідно до вимог ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а згідно припису статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Оскільки після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо здійснення права спільної сумісної власності ( не досягнуто у визначеному ст.ст. 66, 68 Сімейного кодексу України порядку згоди щодо користування спільним майном), вимоги про розподіл майна є обгрунтованими. Згідно з вимогами ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог ч.2 ст.71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Визначена експертним шляхом вартість рухомого майна та остаточно визначена експертним шляхом вартість нерухомого майна ( не оспорюється сторонами), яке підлягає розподілу між сторонами, складає 812 тисяч 645 гривень. Отже, доля кожного із сторін, у грошовому відношенні, становить 406 тисяч 322 гривні 50 копійок. Приймаючи рішення про визнання права власності на автомобіль та трикімнатну квартиру за позивачем, суд враховує той факт, що сторони фактично дійшли згоди у питанні визнання права власності на автомобіль саме за позивачем. Також судом беззаперечно встановлено, що після розірвання шлюбу на вихованні позивача залишилося двоє неповнолітніх дітей. Окрім двох квартир, про розподіл яких заявлено вимоги, у -3- позивача відсутнє будь-яке інше житло. Отже цілком доцільним, враховуючи перебування на вихованні двох малолітніх дітей (відповідач добросовісно сплачує аліменти) та відсутність будь-якого іншого житла у позивача, є визнання за позивачем права власності на трикімнатну квартиру. Такий варіант розподілу максимально забезпечить дотримання визначених законодавцем у ст.70 СК України вимог - максимально забезпечується рівність часток сторін ( загальна вартість автомобіля та трикімнатної квартири становить 428,637 (109,565+319,072=428,637) гривень. Загальна ж вартість однокімнатної квартири та нежитлового приміщення складає 384,008 (137,236 + 246,772=384,008) гривень.). Для врівноваження долей з позивача в користь відповідача необхідно стягнути 22314,5 гривень (428,637 - 406322,5 = 22314,5) грошової компенсації. Обговорюючи питання судових витрат суд вважає безпідставними вимоги про відшкодування: витрат на проведення автотоварознавчої експертизи - оскільки позивачем взагалі не зазначається розмір вказаних витрат та не надано суду жодного документу на підтвердження як факту таких витрат, так і їх розміру; витрат, у сумі 2000 гривень, на складання висновків експертного дослідження, оскільки надані позивачем документи не є підставою для ухвалення рішення про відповідне стягнення з відповідача через те, що вказані документи не містять жодної інформації про те, де та кому було начебто сплачено 2 000 гривень (документи не містять будь-яких банківських реквізитів, або печаток приватної установи); витрат на виготовлення технічної документації на спірне нерухоме майно, оскільки дані витрати не передбачені ст.79 ЦПК України в якості судових витрат. Більш того, при вирішенні справи по суті судом враховано визначену експертним шляхом при проведенні призначеної саме за клопотанням відповідача судової товарознавчої експертизи вартість нерухомого майна ( для проведення якої, відповідачем виготовлялась технічна документація на спірне нерухоме майно та було сплачено вартість її виготовлення). З відповідача в користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі наведеного,

Outcome: approved