Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-26 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом, в остаточній редакції якого просить суд визнати недійсним договір купівлі- продажу квартири [ADDRESS], посвідчений 11 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою\~Л.\~А. за реєстровим № 6490. Скасувати за відповідачем [PERSON] проведену 08 листопада 2012 року державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS]. Поновити державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за позивачем [PERSON]. Визнати за позивачем [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. Витребувати квартиру [ADDRESS] з чужого незаконного володіння відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], який діє в своїх інтересах та інтересах [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах [PERSON]. Усунути позивачу [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення з цієї квартири відповідачів та звільнення квартири від їхніх речей. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 08 вересня 2009 року позивач [PERSON] придбав у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS], купивши її у відповідача [PERSON]. яка володіла нею на підставі договору дарування. 23 травня 2006 року посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Грішаковою О. В. за реєстровим № 640. Задля підтвердження цього факту та на виконання вимог ч. 1 ст. 657 ІДК України, того ж дня відповідач [PERSON] уклала із позивачем договір купівлі-продажу квартири. 08 вересня 2009 року посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. та зареєстрований нею в реєстрі за № 3378. 29 січня 2010 року позивач зареєстрував в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» своє право власності на куплену квартиру [ADDRESS] за реєстраційним № 13994704. про що йому було видано Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29 січня 2010 року за № 25172737. Відповідно до умов вказаного договору купівлі-продажу квартири, продаж квартири було вчинено за 106 200 гривень 00 копійок, які відповідач [PERSON] одержала особисто від позивача [PERSON] повністю готівкою ще до моменту підписання договору. Сторони підтвердили, що однаково розуміють значення й умови цього договору та його правові наслідки, дійсність намірів при укладенні цього договору, а також те, що він не носить характеру фіктивного або удаваного. Відповідач [PERSON] засвідчила, що вказана в договорі квартири нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, не надана в іпотеку, у спорі, у податковій заставі, під арештом та забороною не перебуває, не є спільною сумісною власністю подружжя, щодо неї не ведуться судові спори, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесена, попередила позивача про відсутність прав третіх осіб на відчужувану квартиру та внаслідок відчуження квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб. [PERSON], зобов'язалася знятися з реєстраційного обліку за адресою проданої квартири до 08 грудня 2009 року, а також звільнити цю квартиру до 08 грудня 2009 року. Так само до 08 грудня 2009 року відповідач [PERSON] зобов'язалася передати позивачу і ключі від проданої квартири. Однак, цих своїх зобов'язань відповідач [PERSON], не виконала, продану нею квартиру не звільнила, ключі від неї позивачу не передала, себе чи інших прописаних в квартирі осіб з реєстраційного обліку не знімала. 28 січня 2016 року позивач дізнався, що ще 08 листопада 2012 року невідомим чином відповідач [PERSON], продала належну позивачу квартиру [ADDRESS] невідомій позивачу [PERSON], про що між ними був укладений договір купівлі- продажу. посвідчений 11 жовтня 2012 року приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л. А. за реєстровим № 6490, після чого одразу звернувся до суду. 22 вересня 2016 року Фрунзенський районний суд м. Харкова ухвалив рішення, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року, яким у задоволенні позову [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] недійсним було відмовлено у повному обсязі. зміст оскаржуваного договору купівлі-продажу та опис обставин в його тексті не відповідали дійсним обставинам справи, які існували на час укладання та посвідчення вказаного правочину. Так в оскаржуваному договору купівлі-продажу зазначено, що «Документом, що підтверджує право власності ПРОДАВЦЯ, тобто [PERSON], на відчужуване майно є Дублікат Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грішаковою О. В. 23.05.2006 року за реєстровим № 640. Дублікат виданий 05.09.2012 року, зареєстрований у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 18.09.2012 року за реєстровим № 13994704, номер запису № 56196». В цей же час, в п.п. 8 п. 6 оскаржуваного договору купівлі-продажу вказано, що «Продавець свідчить, що дублікат правовстановлюваного документа вона не одержувала». Крім того, в цьому ж 6 пункті договору купівлі-продажу продавець «свідчить» ще і про те, що предмет цього договору до його укладення нібито нікому іншому не відчужений, в спорі та під заставою, в тому числі податковою, не перебуває та правами третіх осіб (права наймача, застави, довічного користування тощо) як в Україні, так і за її межами не обтяжений. В цей же час, продавець [PERSON] під час укладання та посвідчення оспорюваного наразі договору купівлі-продажу дійсно усвідомлювала, що спірна квартира ще у 2009 році безпосередньо нею була продана [PERSON], і з цього моменту єдиним законним власником спірної квартири є позивач. Отже, на думку позивача, обставини та домовленості, викладені в тексті оскаржуваного договору купівлі-продажу, є суперечливими, фіктивними та такими, що не відповідають дійсності, що у свою чергу, є підставами для визнання вказаного правочину недійсним. Представник позивача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися заздалегідь і належним чином, надав суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з'явилися про час та місце розгляду справи повідомлялися заздалегідь і належним чином, не скористалися своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надали жодних доказів, які спростовують доводи позивача. Починаючи з 11 серпня 2017 року відповідач [PERSON] надавала суду заяви про відкладення слухання справи з різних причин, у зв'язку з тривалим розглядом справи, позовна заява надійшла в провадження суду 9 лютого 2016 року, суд вважає за доцільне розглянути справу у їх відсутність у зв'язку зі зловживанням відповідачами своїми процесуальними правами. Представник третьої особи Служби у справах дітей по Немишлянському району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися заздалегідь і належним чином, причини неявки суду не повідомив. Третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Лариса Августівна надала суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутність. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, … в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності зі ст. 41 Конституції України та ч. 1ст. 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, право власності є непорушним. Відповідно до ч.1ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових , сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідност.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи характер спірних правовідносин, зміст заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що даний спір пов'язаний із захистом права власності. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання. Відповідно до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною ( ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст.330, 338 ЦК України). У ході судового розгляду встановлено, що на підставі договору купівлі - продажу посвідченого 08 вересня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. та зареєстрований нею в реєстрі за № 3378, 08 вересня 2009 року позивач [PERSON] придбав у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS], купивши її у відповідача [PERSON], яка володіла нею на підставі договору дарування. 23 травня 2006 року посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Грішаковою О. В. за реєстровим № 640. Ст.655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається з умов зазначено договору - купівлі продажу квартири [ADDRESS], продаж квартири було вчинено за 106 200 гривень 00 копійок, які відповідач [PERSON] (продавець) одержала особисто від позивача [PERSON] (покупець) повністю готівкою ще до моменту підписання договору. Також сторони підтвердили, що однаково розуміють значення й умови цього договору та його правові наслідки, дійсність намірів при укладенні цього договору, а також те, що він не носить характеру фіктивного або удаваного. Крім того, сторони стверджували, що не позбавлені дієздатності, не перебувають під опікою та піклуванням, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті цього договору. За твердженням сторін, у них відсутні обставини, що примушують укласти цей договір на вкрай невигідних умовах. [PERSON] засвідчила, що вказана в договорі квартири нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, не надана в іпотеку, у спорі, у податковій заставі, під арештом та забороною не перебуває, не є спільною сумісною власністю подружжя, щодо неї не ведуться судові спори, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесена. Відповідач [PERSON] попередила позивача про відсутність прав третіх осіб на відчужувану квартиру та внаслідок відчуження квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх дітей, непрацездатних чи інших осіб (п. 4 договору купівлі-продажу квартири). Продавець - [PERSON] - зобов'язалася знятися з реєстраційного обліку за адресою проданої квартири до 08 грудня 2009 року, а також звільнити цю квартиру до 08 грудня 2009 року в тій якості, в якій вона знаходилась на момент укладення договору і з якою позивач був ознайомлений. Так само до 08 грудня 2009 року відповідач [PERSON] зобов'язалася передати позивачу і ключі від проданої квартири. Ст.328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально дійсним. Згідно до п.5 роз'яснень, які викладені в Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Відповідно до вимог ч.4 ст.334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Окрім цього, ч.1 ст.334 ЦК України передбачає, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Ст.210 ЦК України визначає державну реєстрацію правочину, згідно якої правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Зазначений договір купівлі-продажу квартири був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 3608606, про що нотаріусом позивачу було видано Витяг з Державного реєстру правочинів від 08 вересня 2009 року за № 7699191. Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.01.2010 року, наданого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 29 січня 2010 року [PERSON] зареєстрував в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» своє право власності на зазначену квартиру [ADDRESS] за реєстраційним № 13994704. Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14.03.2012 року, задоволено позов [PERSON], яким визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 08 вересня 2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., реєстраційний номер № 3378 недійсним. Ухвалою Фрунзенського районного суду м.харкова від 12 травня 2016 року заочне рішення від 14 березня 2012 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова Вікторія Анатоліївна про визнання договору купівлі-продажу недійсним - скасовано. Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 22 вересня 2016 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова Вікторія Анатоліївна, [PERSON] про визнання зазначеного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] недійсним відмовлено у повному обсязі. Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 7 грудня 2016 року, ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України від 26 квітня 2017 року рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 22 вересня 2016 року про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова Вікторія Анатоліївна, [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним залишено без змін. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Не зважаючи на вищезазначений правочин щодо відчуження спірної квартири, 8 листопада 2012 року , [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] [PERSON], на підтвердження чого між ними був укладений договір купівлі- продажу. посвідчений 11 жовтня 2012 року приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л. А. за реєстровим № 6490, при цьому право власності [PERSON] на відчужуване майно є Дублікат Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грішаковою О.В. 23.05.2006 року, зареєстрований у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризції» 18.09.2012 року за реєстровим №13994704, номер запису 56196. Як вбачається з умов договору продавець [PERSON] «свідчить» про те, що предмет цього договору до його укладення нікому іншому не відчужений, в спорі та під заставою, в тому числі податковою, не перебуває та правами третіх осіб (права наймача, застави, довічного користування тощо) як в Україні, так і за її межами не обтяжений. Відповідно до статей 317,319 ЦК України саме власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном за власною волею. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам'яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визна такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених : Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсн правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересої особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин м бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусов продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випа; якщо власник не має права вимагати його повернення. Таким чином укладений і нотаріального посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS] між відповідачами [PERSON] та [PERSON] є недійсним в силу вказаних вище ст. 658 ЦК України, оскільки спрямований на порушення конституційного права власності позивача, оскільки спірна квартира протиправно вибула з володіння та користування позивача. У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК ) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Частиною 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Ст.387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно ч. 1 п. 2 ст. 399 ЦК України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником або іншою особою. Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 3.10.2011 р. (справа №3-98гс11), у разі, якщо проведені на виконання судового рішення прилюдні торги з реалізації майна визнано судом такими, що проведені з порушенням чинного законодавства щодо порядку виконання судових рішень, то особа, яка придбала це майно, не є добросовісним набувачем, у якого майно не може бути витребувано відповідно до ч.2 ст.388 ЦК. Таким чином суд констатує, що відповідач [PERSON] у даній справі не є добросовістним набувачем, у якого майно не може бути витребуваним, Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування рішення про державну реєстрацію прав та записів про проведену державну реєстрацію прав здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Таким чином, реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем [PERSON] підлягає скасуванню за рішенням суду, а реєстрація пр власності позивача на цю квартиру - поновленню. В силу вимог ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині усунення перешкод у користування спірною квартирою [ADDRESS] шляхом виселення відповідачів зі спірної квартири. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений позивачем у позові, поясненнях, а також представлені позивачем докази, констатує той факт, що позивачем надано належні, достовірні, достатні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог, тоді як відповідачем не надано відзиву на позов із запереченнями щодо заявлених вимог, а також доказів на спростування позовних вимог. Таким чином, [PERSON] доведено факту порушення його прав з боку відповідачів. При цьому, суд констатує той факт, що відповідачі не були позбавлені можливості та права подавати докази та доводити перед судом їх переконливість, проте, не довів належними та допустимими доказами відсутність підстав для відмови у задоволенні заяви. Крім того, виходячи з вимог ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved