Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з указаним позовом до Роменської ВК № 56 про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що він відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Роменській ВК (№56). Свої вимоги мотивував тим, що відповідно до абз.1 п.43 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань від 25.12.2003 р. № 275 (далі - ПВР) чинних на час вчинення протиправних дій, відправлення засудженими листів і звернень проводиться тільки через адміністрацію установ виконання покарань. Засуджені, які тримаються в камерах, передають листи для відправлення представникам адміністрації. Згідно наказу № 117 від 01.03.2012 року по Роменській ВК-56 на виконання пункту 45 ПВР начальник відділення сектору позбавлення волі установи зобовязаний вести журнал обліку заяв, звернень та скарг засуджених, які відбувають покарання в Роменській ВК-56. Відповідно до абз.8 п.45 ПВР , звернення подані в письмовому вигляді реєструються у канцелярії установи і не пізніше як у триденний строк відправляються адресатам. 21.02.2013 року він подам адміністрації роменської ВК 56 три інформаційні запити для відправлення їх різни адресатам, які були передані на пошту для відправлення лише 26.02.2013 року. 28.02.2013 року ним також було подано відповідачу апеляційну скаргу на ухвалу Роменського міськрайсуду від 13.02.13 року для направлення в суд та інформаційний запит, але дана скарга була передана адміністрацією ВК 56 на пошту лише 05.03.2013 року. Тобто вищевказані поштові відправлення були здійснені відповідачем лише на 5-й день з дня їх подачі, що є порушенням ПВР, позбавило його можливості вчасно реалізувати свої права та законні інтереси, що завдало йому моральної шкоди, яку позивач, після уточнення позовних вимог, просить стягнути з відповідача в сумі 2000 гривень. Відповідно до ст. 8 КВК України засуджені мають право звертатися з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, органів прокуратури, суду, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування. У судовому засіданні позивач [PERSON] уточнив позовні вимоги в частині суми стягнення і просив їх задовольнити. Крім того пояснив, що відправлення листів не вчасно доводиться оригіналами чеків, які він додає до позову, копіями супровідних листів, на яких при ознайомлені 26.02.2013 року та 04.03.2013 року ним зроблено помітку про передачу листів адміністрації саме 21.02.2013 року та 28.02.2013 року. ці помітки на супровідних листах ним зроблено томі, що всупереч Наказу №117, адміністрація не зареєструвала і йому на підпис не дала журнал реєстрації переданої кореспонденції. Наявність реєстрації ж листів 25.02.2013 року та 04.03.2103 року не може бути доказом правомірності дій відповідача, оскільки там не зазначено ініціали засудженого, відсутній його підпис і взагалі в журналі облік заяв засуджених, які із іншого корпусу. Також пояснив, що такі дії відповідача призвели до нервової напруги і хвилювання. Представник відповідача Роменської ВК № 56 [PERSON] позов не визнала і пояснила, що право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом підстав. Зазначила, що кореспонденція була направлена вчасно, доказом чого є запис на супровідному листі про передання листів 25.02.2013 року та 04.03.2013 року, а також наявність записів у журналі. Зазначила, що оскільки позивач посилається на записи на супровідних листах як на доказ передання кореспонденції, то і адміністрація має право посилатись як на доказ на такі записи, тільки зроблені працівниками ВК. Крім того, вважає, що позивачем не доведено завдання моральної шкоди, оскільки не надано доказів втрати здоровя. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, третіх осіб, допитавши свідка, вивчивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Між сторонами склалися правовідносини з приводу відшкодування моральної шкоди, які регулюються ЦК України. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ст. 23 ЦК України: Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Встановлено, що позивач відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Роменській виправній колонії ( №56), що не заперечували сторони. Згідно наказу № 117 від 01 березня 2012 року «Про порядок отримання та реєстрації заяв, звернень та скарг засуджених представниками адміністрації» наказано кожному начальнику відділення СПС установи завести журнал обліку заяв, звернень та скарг засуджених, які відбувають покарання в Роменській ВК - 56 в якому передбачити, зокрема, графу «підпис засудженого про здачу такої заяви, звернення, скарги» ( а.с.25). Згідно витягу з Журналу № 814 обліку заяв, звернень та скарг засуджених сектору ДПВ за період з 24.01.2013 року по 09.12.2014 року графи «підпис засудженого про здачу такої заяви, звернення, скарги» та «підпис засудженого про ознайомлення з супровідним листом про відправку заяви, звернення, скарги (крім внутрішніх документів) - не заповнені. ( а.с.17-20, та 21-23) Згідно копії супровідних листів отриманих від засудженого [PERSON]: на адресу Директора українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» лист подано засудженим 28.02.2013 року, а отримано [PERSON] 04.03.2013 року ( а.с.48); на адресу Роменського міськрайонного суду подано засудженим 21.02.2013 року, а надано працівником установи на реєстрацію 25.02.2013 року ( а.с.49); на адресу голови Апеляційного суду Сумської області отримано передано засудженим 28.02.2013 року а передано на реєстрацію працівником ВК -25.02.2013 року(а.с.50); на адресу голови ХААС подано на реєстрацію засудженим 21.02.2013 року, а надано для реєстрації працівником ВК 25.02.2013 року ( а.с.51); на адресу Роменського міськрайсуду подано на реєстрацію засудженим 28.02.13 року, а на відправку працівником ВК - 56 передано 04.03.2013 року ( а.с.52). Згідно витягу з Журналу № 810 за період з 13.03.2012 року по 28.08.2013 року в графі «підпис засудженого» - відсутній підпис [PERSON] про передачу кореспонденції в зазначені в журналі дати, як і відсутні ініціали засудженого. ( а.с.53-59). Згідно Посадової інструкції старшого інспектора канцелярії Роменської ВК 56 старший інспектор канцелярії веде прийом на підпис та відправку нетаємної вихідної кореспонденції; здійснює облік та контроль за виконання звернень громадян та запитів на публічну інформацію; проводить технічну роботу щодо забезпечення збереження кореспонденції під час їх пересилки ( а.с.73-74). Суд відхиляє як доказ записи на супровідних листах зроблені працівниками колонії як підтвердження правомірності дій працівників установи по відправленню кореспонденції саме в зазначені дати, оскільки на думку суду це є неналежним доказом. Належним доказом на підтвердження дати отримання кореспонденції від засуджених є журнал реєстрації, графи якого мають бути оформлені належним чином. Такого доказу суду не надано. Суд вважає не допустимим посилання представника відповідача на те, що адміністрація ВК і позивач перебувають в рівних умовах по наданню доказів, оскільки позивач засуджений, відбуває покарання, а тому, на думку суду, перебуває у вразливому становищі і обмежений у отриманні та наданні доказів. З огляду на це, дати передання кореспонденції зроблені позивачем на супровідних листах судом приймаються до уваги як доказ передання саме в ці дати, а записи зроблені працівниками адміністрації ВК на цих же листах судом до уваги не беруться, оскільки з їх боку доказом можуть бути лише дані журналу, в якому має бути підпис засудженого про передання кореспонденції. Саме на працівників адміністрації колонії наказом №117 від 01.03.2012покладено обовязок ведення журналів отримання кореспонденції від засуджених. Досліджені в судовому засіданні копії витягів із журналів не містять підписів позивача - засудженого [PERSON] про передачу ним кореспонденції 25.02.2013 року та 04.03.2013 року. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідачем кореспонденцію засудженого [PERSON] від 21.02.2013 року та 28.02.2013 року направлено з порушенням строків встановлених п.45 ПВР. Однак поряд із цим суд вважає вимоги позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди в розмірі 2000 грн. є безпідставними та не підлягають задоволенню, оскільки позивач не надав жодних доказів які б підтвердили душевні страждання позивача у зв'язку з протиправними діями відповідача. З часу порушення прав позивача та від дати коли він довідався про таке порушення (26.02.2013 року) до його звернення з позовом пройшов значний час, а позивач протягом цього часу не звертався із жодним листом чи скаргою на такі дії відповідача. Посилання позивача у позові на рішення судів прийняті у аналогічних справах свідчить про те, що позивач часто оскаржує дії відповідача, а тому аби встановити, що саме ці неправомірні дії відповідача призвели до душевного страждань позивача, необхідно належні докази, які суду не надані. На думку суду, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України позивач не надав доказів завдання йому моральної шкоди, отже в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Від сплати судового збору позивач звільнений згідно ухвали суду, а тому на підставі ст.88 ЦПК України судові витрати стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed