Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики, вказуючи, що 11.06.2014 відповідач [PERSON] взяв у борг позику в сумі 3050 доларів США з встановленим строком повернення позики до 01.03.2015, що підтверджується розпискою виданою відповідачем. Також вони домовились, що за користування цією позикою позивач буде сплачувати проценти в розмірі 50 доларів в місяць. Позичальник вказані зобов'язання не виконав. Просить стягнути із відповідача на його користь суму позики в розмірі 3050 доларів США, а також проценти в сумі 1500 доларів США за період з 01.03.2015 по 01.09.2017 року із розрахунку: 50 доларів США помножені на 30 місяців. Всього просить стягнути 4550 доларів США. В судовому засіданні позивач [PERSON] його представник Новік В.І. позовні вимоги підтримали, просили їх задоволити. Відповідач в судове зсідання не з'явився, належним чином був повідодений про час і місце розгляду справи, надав письмові заперечення, згідно яких позовні вимоги не визнав, зазначивши, що розписку не писав, гроші в борг не брав. Судовий розгляд проводився за участю його представника за довіреністю [PERSON], який підтримав позицію свого довірителя. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступних висновків. Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до правової позиції Верховного суду України висловленій у постанові від 30.05.2012 справа № 6-48цс12 в разі якщо спір виник між фізичними особами про стягнення боргу за договором позики, то право позикодавця, який не є ні юридичною особою, ні суб'єктом підприємницької діяльності, які відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг, на отримання від позичальника обумовлених договором позики процентів за користування грошима регулюється ст. ст. 1046-1048 ЦК України, а не вказаним вище Законом. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян , крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). На підтвердження укладання договору позики відповідачем [PERSON] надана розписка від 11.06.2014, згідно якої [PERSON] отримав в борг у [PERSON] 3050 доларів США, яка за своєю правовою природою підтверджує укладання договору позики, який складається із умов, в тому числі й оплати процентів за користування грошима, а саме 50 доларів США щомісяця. Як встановлено судом гроші, отримані в борг відповідачем [PERSON] позивачу не повернуті, а тому 3050 доларів США підлягають стягненню на користь [PERSON] з визначенням еквівалента в національній валюті на час ухвалення рішення (ВСУ у справі № 6-284цс17 від 01.03.2017). Також з урахуванням принципу диспозитивності на користь позивача із відповідача необхідно стягнути проценти в сумі 1500 доларів США за період з березня 2015 по вересень 2017, тобто за 30 місяців користування по 50 доларів за місяць. Висновки суду про стягнення процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення знаходить своє обґрунтування у Правовій позиції Верховного Суду України у справі за № 6-1412цс16 від 07.09.2016. Станом на 28.12.2017 курс гривні по відношенню до долара США за курсом Національного банку України складає 2 794.8 за 100 доларів США. Таким чином із [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за договором позики в сумі 4550 доларів США, що по курсу Національного Банку України на час ухвалення рішення складає 127163,40 грн. Доводи [PERSON] про те, що він гроші не брав, розписок не писав не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідно до ст.141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 1259,52 грн., а саме, сплачений позивачем судовий збір - 1157,52 грн., а також витрати пов'язані з публікацією в пресі про виклик відповідача в сумі 102 грн., так як вони були сплачені до вступу в силу змін до ЦПК в силу Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017. На підставі заяви позивача [PERSON] від 07.09.2017 та відповідно до положень п. 4 ч.1 ст. 255 ЦПК України провадження у справі в частині вимог [PERSON] щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних необхідно закрити.

Outcome: approved