Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, який у подальшому був уточнений, у якому просив визнати за ним право власності на садовий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 0,0580 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5122782600:01:002:3657 та стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля ВАЗ 2107 в розмірі 19000,00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що у період з 20.02.1999 року по 11.08.2017 року, перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Його батьки та бабуся, 03.05.2001 року продали свою трьох кімнатну квартиру та того ж дня подарували йому гроші для придбання однокімнатної квартири [ADDRESS] , яку він того ж дня, а саме 03.05.2001 року і придбав. В подальшому 19.12.2013 року від продав вказану квартиру та того ж дня придбав садовий будинок та земельну ділянку, площею 0,0580 га, розташовані за адресою: [ADDRESS] , вважав, що вказане майно, було набуто ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Крім того, за час шлюбу, ними було набуто автомобіль ВАЗ 2107, який зареєстрований на ім`я відповідача та ринкова вартість якого на даний час складає 38000,00 грн. Не погодившись з первинним позовом, [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву в якій просила поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя наступним чином, визнати за нею право власності на ѕ частини та за [PERSON] право власності на ј частину садового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на ѕ частини та за [PERSON] право власності на ј частину земельної ділянки площею 0,0580 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5122782600:01:002:3657; стягнути з неї на користь [PERSON] вартість ј частини вартості автомобіля ВАЗ 2107 у розмірі 9500,00 грн. В обґрунтування позову зазначила, що за період шлюбу вони набули вказане майно та від шлюбу мають двох дітей: повнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] та неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка є інвалідом дитинства та потребує додаткового лікування та реабілітації, витрати на побутові потреби та лікування дитини, дуже значні для неї, оскільки вона працює помічником вихователя в ОСВНК №241 та вона потребує матеріальної підтримки, однак відповідач не зважаючи на рішення суду про стягнення з нього аліментів, матеріальної допомоги не надає, навпаки постійно вчиняє скандали, принижує її та доньку, вчиняє насильство відносно родини. У зв`язку з чим на підставі ст. 70 СК України, вважає, що її частка майна може бути збільшена до ѕ частини. В судовому засіданні, яке відбулось 01.04.2019 року, представник [PERSON] , [PERSON] , пояснив суду, що однокімнатна квартира була повною власністю [PERSON] , оскільки була придбана на гроші його батьків, тобто в подальшому спірна земельна ділянка та садовий будинок був придбаний на його особисті кошти. В частині сплати аліментів, він зазначив, що відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Одеси, він повинен сплачувати 400 грн. на кожну дитину, а [PERSON] сплачує 1000 грн, додатково зазначив, що виконавчий лист по сплаті аліментів до примусового виконання не пред`являвся. В подальшому подав заяву про розгляд справи за його відсутність та підтримання первинних позовних вимог. Позивач за первинним позовом в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якій зазначив, що зустрічний позов не визнає в повному обсязі, добровільно сплачую аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 1000 грн щомісячно. В судовому засіданні, яке відбулось 01.04.2019 року, представник [PERSON] , [PERSON] зустрічні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Додатково зазначила, що жодних доказів, що [PERSON] кошти на придбання квартири надали його батьки не надано, натомість частина коштів отримано від його батьків, а інша частина сумісними грошима подружжя, заробленими у шлюбі. Крім того, зазначила, що аліменти в розмірі 1000 грн, які сплачує позивач за первинним позовом не достатньо для утримання непрацездатної дитини. Позивач за зустрічним позовом в судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду подала письмові пояснення, в яких просила в задоволені первинного позову відмовити в повному обсязі. Розглянувши первинну та зустрічну позовну заяву, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні первинного позову слід відмовити, а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню входячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що у період з 20.02.1999 року по 31.07.2017 року, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31.07.2017 року по справі №523/2889/17 /а.с.5/. Подружжя за період шлюбу набули наступне майно: Садовий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить договір купівлі - продажу нерухомого майна від 19.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбала вказаний будинок. Пунктом 7.5. договору визначено, що нерухоме майно купується покупцем у період перебування в зареєстрованому шлюбі на спільні кошти з [PERSON] , згода якого на укладання цього договору викладена окремою заявою /а.с.6-7/. Земельна ділянка, площею 0,0580 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить договір купівлі - продажу нерухомого майна від 19.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбала вказану земельну ділянку. Пунктом 7.5. договору визначено, що нерухоме майно купується покупцем у період перебування в зареєстрованому шлюбі на спільні кошти з [PERSON] , згода якого на укладання цього договору викладена окремою заявою /а.с.9-10/. ВАЗ 2107 білого кольору, д.н.з. 29.03.2005 року, власником якого з 30.03.2016 року значиться [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу /а.с.12/. Від шлюбу у подружжя є неповнолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , яка відповідно до копії посвідчення серії [NUMBER] виданого УСЗН в Суворовському р-н, Одеської області є дитиною інвалідом /а.с.28-30/. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.06.2007 року з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 400 гривень щомісячно на кожну дитину /а.с.74 Відповідно до розписок, які надані позивачем за первинним позовом, [PERSON] за серпень 2017 року отримала 900 грн. на утримання доньки; у вересні 2017 року, отримала куртку та шапку на доньку; за вересень та жовтень 2017 по 900 грн. аліментів на утримання доньки; з листопада 2017 по лютий 2018 року та з травня 2018 по грудень 2018 року отримала аліменти на утримання доньки в розмірі 1000 грн. /а.с.43-44,75-78/. Відповідно до вимог ч.3 ст.368ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Пунктом 3 ч.1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Відмовляючи в задоволенні первинного позову в частині визнання за [PERSON] право власності на зазначену земельну ділянку та садовий будинок, суд виходив з того, що позивачем не доведено, що спірне майно було придбано ним за період шлюбу за власні (особисті) кошти, оскільки зазначене спростовується договорами купівлі продажу земельної ділянки та садового будинку, а саме п. 7.5 договорів, відповідно до яких зазначене нерухоме майно було придбано [PERSON] у період перебування в зареєстрованому шлюбі на спільні кошти з [PERSON] , згода якого на укладання цього договору викладена окремою заявою, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. Таким чином, враховуючи, що судом не встановлено, що джерелом набуття спірного нерухомого майна, були особисті кошти [PERSON] , суд приходить до висновку, що в задоволенні первинного позову слід відмовити. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Частинами 4,5 ст. 71 СК України, визначено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги частково, суд виходив з того, що в ході судового розгляду, позивачем за зустрічним позовом - [PERSON] не надано належних доказів, які б свідчили про факт ухиляння [PERSON] від участі в утриманні дитини (дітей), натомість зазначене спростовується відповідними розписками про отримання аліментів, які містяться в матеріалах справи. Суд не приймає до уваги посилання представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] , що [PERSON] не дбає про матеріальне забезпечення сім`ї та дитини, у зв`язку з тим, що аліменти в розмірі 1000 грн., які сплачує [PERSON] на утримання дитини інваліда недостатні для належного її утримання, оскільки відповідно до рішення суду, [PERSON] повинен сплачувати аліменти в розмірі 400 грн. на дитину, сплачуючи 1000 гривень, щомісячно позивач за первісним позовом у повному обсязі виконує рішення суду, у разі недостатності коштів на утримання дитини [PERSON] не позбавлена можливості звернутися до суду із позовом про зміну розміру аліментів. Таким чином, враховуючи, що в ході судового розгляду, не встановлено, що [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї чи ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), суд не вбачає підстав відступлення від засади рівності часток подружжя та вважає за доцільне поділити спільне нерухоме майно подружжя, а саме: вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку в рівних частинах. Відмовляючи в задоволенні первинного та зустрічного позову в частині виплати грошової компенсації автомобіля ВАЗ 2107 на користь [PERSON] , суд виходив з того, що не зважаючи на те, що сторони досягли згоди в визначені розміру вартості транспортного засобу у сумі 38000 грн., сторони не досягли згоди у виплаті розміру компенсації. Крім того в порушення ч.5 ст. 71 СК України другим подружжям не було внесено відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно зі змістом ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що спірний садовий будинок та земельна ділянка набута сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та обставин, що мають істотне значення ході розгляду справи не встановлено, суд приходить висновку, що зустрічний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні первинного позову слід відмовити. Відповідно дост.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим на користь [PERSON] з [PERSON] підлягає стягненню сума сплаченого судового збору в розмірі 1031,80 грн. На підставі ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст. 57, 60-63, 69-71 СК України та

Outcome: approved