Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом , зазначивши, що 21 червня 2006 року померла [PERSON], [INFO], яка до дня смерті проживала та була зареєстрована в [INFO]. Померла залишила заповіт, згідно якого заповіла йому належне їй право на земельну частку (пай) згідно сертифіката серії ВН № 0319112, яка перебувала в колективній власності КСП «Промінь» с.Рівне. На час складання заповіту заповідачу [PERSON] не була виділена в натурі (на місцевості) земельна ділянка. Право [PERSON] на земельну частку (пай), ще за її життя, було реалізоване шляхом отримання у власність відведеної конкретної земельної ділянки площею 1,9689 га, на підставі державного акту серії ЯЕ № 679828, кадастровий номер земельної ділянки 0522886200:03:002:0165. [PERSON] за життя, як спадкодавець змін до заповіту не вносила та його не скасовувала, вважає, що здійснюючи своє волевиявлення, заповідаючи право на земельну частку (пай), яка перейшла у право власності на конкретну земельну ділянку заповіла і її. Коли [PERSON] звернувся у встановлений законодавством строк до приватного нотаріуса Мурованокуриловецького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON], йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки в заповіті зазначене майно, зокрема право на земельну частку (пай), яка перебувала в колективній власності КСП «Промінь» с. Рівне Мурованокуриловецького району Вінницької області не співпадає з наявними правовстановлюючими документами, державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 679828, виданим Мурованокуриловецькою районною державною адміністрацією 19 липня 2007 року. Тому просить суд здійснити тлумачення змісту заповіту, складеного [PERSON] щодо заповітного розпорядження. Сторони в судове засідання не зявились. Надали суду заяви про розгляд справи в їх відсутності, позивач позов підтримав, відповідачі позов визнали (а.с.26-28,31). Суд, вважає можливим, відповідно до вимог ст.158 ч.2 ЦПК України, розглянути справу у відсутності сторін, які скористались своїми процесуальними правами подавши суду відповідні заяви. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами, до яких належить і заповіт. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 213 ЦК України передбачає, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Відповідно до ч.4 ст. 1236 ЦК України, чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1236 ЦК України визначено, що заповідач має право охопити заповітом права та обовязки, які йому можуть належати у майбутньому. Приписами частини 2 ст. 1220 ЦК України передбачено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи. В судовому засіданні встановлено, що правочином, зміст якого просить розтлумачити позивач є заповіт [PERSON], який укладено в письмовій формі 21 листопада 2001 року, посвідчено секретарем Рівненської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області, зареєстровано в реєстрі за № 144 (а.с.8) особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. За даними сільської ради даний заповіт не змінено і не скасовано. На час розгляду справи заповіт не визнано недійсним. Підстав для встановлення нікчемності або визнання заповіту недійсним не встановлено, спору між сторонами не встановлено. Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Як вбачається із заповіту, [PERSON] заповіла належне їй право на земельну частку (пай), згідно сертифіката серії ВН № 0319112, яка перебувала в колективній власності КСП «Промінь» с. Рівне [PERSON] (а.с. 8). Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0503293232015 від 08.09.2015 року стверджується, що [PERSON] належить право власності на земельну ділянку площею 1,9689 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0522886200:03:002:0165 на підставі Державного акту від 19.07.2015 року ЯЕ № 679828, яка розташована на території Рівненської сільської ради Мурованокуриловецького району (а.с. 12-14) . Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 679828 (а.с.11) ніким не оспорений та не скасований. [PERSON] померла 21 червня 2006 року в с. Рівне Мурованокуриловецького району Вінницької області (а.с. 7). Позивачу приватним нотаріусом відмовлено в оформленні спадщини за заповітом, що залишилась після смерті [PERSON] в зв'язку з тим, що в поданому заповіті зазначено право на земельну частку (пай) яка перебуває в колективній власності власності КСП «Промінь» с. Рівне, не співпадає з наявним правовстановлюючим документом, а саме: предявлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 679828 виданий Мурованокуриловецькою державною адміністрацією 19 липня 2007 року, що підтверджує право власності на земельну ділянку, що знаходяться на території Рівненської сільської ради (а.с. 18). Як слідує із інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) виданої 22.09.2015 року спадкова справа після смерті [PERSON], яка померла 21 червня 2006 року, у нотаріальній конторі не зареєстрована (а.с. 29-30). Відповідно до матеріалів справи судом встановлено, що заповідач призначив своїм спадкоємцем [PERSON] заповівши належну йому земельну частку (пай), що перебувала у колективній власності КПС «Промінь» с. Рівне, що не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі. Правочин вчинено у передбаченій законом формі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. На час відкриття спадщини на це ж саме майно спадкодавець отримав правовстановлюючий документ, а саме державнй акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 679828, кадастровий номер земельної ділянки 0522886200030020165, площа 1,9689 га, але змін до заповіту не внесла, а тому беручи до уваги встановлені обставини, загальний зміст правочину, намір спадкодавця, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

Outcome: approved