Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся із позовною заявою до [PERSON], в якій просять стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 21.09.2015 року у розмірі 360584,94 грн. та судові витрати. [PERSON] звернувся із позовною заявою до [PERSON], який у ході судового розгляду уточнив та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 21.09.2015 року у розмірі 406106,94 грн. та судові витрати, обґрунтувавши свій позов тим, що 21.09.2015 року він передав, а відповідач отримав грошові кошти в сумі 9000 дол. США, які останній зобов'язався повернути до 31.12.2015 року. На підтвердження цього факту 21.09.2015 року позивач та відповідач уклали договір позики, за яким позичальник зобов'язується щомісяця сплачувати проценти в розмірі 10 % річних від суми позики до дати фактичного повернення суми позики. Станом на день укладання договору позики (21 вересня 2015 року) 10 % складає - 900 доларів США. та розписку. У зазначений в договорі термін відповідач борг повернув, лише частково, а згодом став уникати зустрічі з позивачем та казати, що повернути борг не може, оскільки у нього не має грошей, при цьому поводиться зухвало та не приховує факт небажання повертати позику взагалі. Враховуючи вказане, позивач змушений звернутися до суду для захисту своїх прав та інтересів. В судове засідання позивач не з'явися, про місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином, направив до суду свого представника за довіреністю [PERSON], яка у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, пред'явила оригінал розписки від 21.09.2015 року. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не з'явилися, про місце і час розгляду справи був повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Частина 1 ст. 626 ЦК України визначає цивільно-правовий договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики, як встановлено ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Так, в судовому засіданні встановлено, що 21.09.2015 року [PERSON] взяв у борг у позивача 9000,00 доларів США, які зобов'язався повернути до 31.12.2015 року. На підтвердження цього факту 21.09.2015 року позивач та відповідач уклали договір позики та розписку. /а.с. 5-7/ 30.09.2015 року відповідач сплатив позивачу відсотки в розмірі 5000 грн.; 09.10.2015 року відповідач сплатив позивачу відсотки в розмірі 1000 грн.; 23.10.2015 року відповідач сплатив позивачу відсотки в розмірі 1000 грн.; 07.03.2016 року відповідач сплатив позивачу відсотки в розмірі 500 грн.; 16.03.2016 року відповідач сплатив позивачу відсотки в розмірі 500 грн.; 01.04.2016 року відповідач сплатив позивачу відсотки в розмірі 500 грн.; 20.04.2016 року відповідач сплатив позивачу відсотки в розмірі 600 грн., а всього 9100 грн. /а.с.7/ Вирішуючи по суті вимоги позивача про стягнення заборгованості з відповідача за договором позики, суд погоджується з ними, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З огляду на наведене договір та розписка визнається судом борговим документом, що підтверджує укладання договору позики і засвідчує факт отримання грошей позичальником. За правилами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. [PERSON] не використав наданого законом права та не звертався до суду із позовом про оспорювання договору позики, оскільки доказів цього суду надано не було. Статтею 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Зобов'язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК). У спірному правочині між сторонами винятки з цього правила не встановлювались. Аналізуючи вищезазначені норми закону, суд приходить до висновку, що 21.09.2015 року між сторонами дійсно був укладений договір позики, на підтвердження якого відповідач склав розписку, де визначив суму коштів, яку позичив у позивача. З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договір позики, у відповідача виникли зобов'язання по поверненню позики, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача основної суми боргу у розмірі 9000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22.06.2016 року складає 224100 грн., є обґрунтованими. Щодо валюти виконання зобов'язання, то це обґрунтовується наступним. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з пунктами 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Щодо вимог [PERSON] відносно нарахування та стягнення з відповідача процентів за користування позикою та трьох процентів річних, то суд зазначає наступне. Дійсно, наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Зі змісту статті 625 ЦК України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідач прострочив повернення суми позики, то таким чином, відповідно до приписів статті 625 ЦК України на користь позивача з відповідача підлягає стягненню три проценти річних від простроченої суми у розмірі 3204,94 грн. (174*224100*3:365:100= 3204,94 грн.), з якими суд погоджується. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до п. 3 вказного договору позичальник зобов'язується щомісяця сплачувати проценти в розмірі 10 % річних від суми позики до дати фактичного повернення суми позики. Станом на день укладання договору позики (21 вересня 2015 року) 10 % складає - 900 доларів США. Суду наданий розрахунок заборгованості відповідача перед позивачем по сплаті процентів у розмірі 10 % річних від суми позики, згідно якого заборгованість [PERSON] становить 178802 грн., з яким суд погоджується, а взагалі суд стягує 406106,94 грн. ( 224100+3204,94+178802 = 406106,94) Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати, тому на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сплачена сума судового збору у розмірі 3605,85 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved