Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу в обґрунтування якого вказує, що 13 жовтня 1984 року зареєструвала шлюб з відповідачем по справі. На даний час у сторін неповнолітніх дітей немає. У своєму позові позивач посилається на те, що шлюбні відносини з відповідачем припинені з 2014 року. З вказаного періоду сторони проживають окремо та протягом тривалого часу не підтримують шлюбні стосунки. На даний час ведення спільного господарства між ними припинено, шлюбні відносини фактично припинені, наміру зберегти сім'ю позивач не має. Просить суд винести рішення, яким розірвати шлюб, зареєстрований 13.10.1984 року Сокологірненською сільською радою Генічеського району Херсонській області, актовий запис №15. В судовому засіданні [PERSON], вимоги викладені у позовній заяві підтримала повністю, посилаючись на обставини вказані у позові. Додатково пояснила, що з 2014 року разом з відповідачем по справі не проживає. Та з того часу фактичні шлюбні стосунки між сторонами припинені повністю, спільне господарство між ним не ведеться, наміру зберегти сім'ю він не має. На даний час почуття любові та поваги між сторонами відсутні. Також просить про винесені рішення, стягнути з відповідача, витрати пов'язані з розглядом справи які складаються зі сплати судового збору.. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, подавши заяву про визнання позовних вимог в частині розірвання шлюбу, однак просив судові витрати покласти на позивача. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають у шлюбі з 13 жовтня 1984 року, зареєстрованому 13.10.1984 року Сокологірненською сільською радою Генічеського району Херсонській області, актовий запис №15. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Як вказує позивач на протязі останніх років сторони проживають окремо, а шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинилися повністю з 2014 року та після цього не відновлювались. На примирення позивач не згодна, наполягає на розірвані шлюбу, вважає, що подальше збереження сім'ї є неможливим, оскільки це суперечить його інтересам. Відповідно до ст.. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.ч. 3,4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст..112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз'яснень п. 10 5 п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцйією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам дитини. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя . Враховуючи те, що сторони не проживають разом, а також те що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач, не заперечує проти позову, суд приходить до висновку, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, а тому позов необхідно задовольнити, розірвавши шлюб сторін. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», розірвання шлюбу, здійснене судом після набрання чинності цим Законом, не підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану. У таких випадках, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Судом встановлено, що сторони припинили спільне проживання, спільного господарство, на примирення не націлені та збереження сім'ї неможливе. Враховуючи відсутність у сторін морально-правової основи шлюбу, яка ґрунтується на почуттях взаємної поваги та любові, взаємній підтримці та допомозі, враховуючи фактичні взаємини подружжя, мотиви та причини розлучення, а суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог шляхом розірвання шлюбу, укладеного між сторонами. Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача на його косить судових витрат, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. З огляду на зазначене, суд вважає доводи позивача, в частині вирішення питань про судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають задоволенню та з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачену суму судового збору за квитанцією №25 від 26.04.2017 року в АТ «Ощадбанк».

Outcome: approved