Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, звернення стягнення на майно, який обґрунтовував тим, 29.02.2012 р. він позичив [PERSON] 35\~000 грн. зі строком повернення до 01.03.2022 р. та у підтвердження отримання коштів остання 29.02.2012 р. видала розписку. 27.05.2016 р. [PERSON] померла і після неї спадщину прийняв її син [PERSON], з якого позивач просив стягнути 35\~000 грн. позики. Ухвалою суду від 21.02.2018 р. по справі за клопотанням представника відповідача була призначена судово-почеркознавча експертиза, яка не була проведена у зв'язку з ненаданням відповідачем на клопотання експерта матеріалів, які необхідні для про проведення експертизи. В судовому засіданні позивач позов підтримав і просив його задовольнити. Під час судових дебатів повідомив, що він у 2015 р. отримав в рахунок повернення коштів за договором позики 1\~350 грн., які були утриманні з орендної плати за договором оренди земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та ним в 2012 р., а тому просив стягнути з відповідача за договором позики 33\~650 грн. Щодо вказівки у назві позовної заяви про «звернення стягнення на майно», то це написано помилково і просив до уваги це не брати. Представник позивача про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений, в судове засідання не з'явився. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений, в судове засідання не з'явився. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, повідомивши, що договір позики письмово не укладений, а є лише розписка, а тому договір позики не можна вважати укладеним. [PERSON] казала сину - [PERSON] та невістці про те, що отримала за договором позики від [PERSON] кошти в розмірі 10\~000 грн. Після отримання коштів майновий стан [PERSON] не покращився і після її смерті у неї коштів не знайшли. Просив в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та свідків, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. 29.02.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] був усно укладений договір позики, згідно якого [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 35\~000 грн., які зобов'язувалась повернути в повному обсязі до 01.03.2022 р. 27.05.2017 р. [PERSON] померла і спадщину після померлої прийняв її син [PERSON] Статтею 12 ЦПК України\~закріплений принцип змагальності сторін цивільному судочинстві, відповідно до якого учасники справи\~мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Статтею 13 ЦПК України\~визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі\~доказів, поданих учасниками справи\~або\~витребуваних\~судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом\~недієздатними\~чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають\~процесуальної дієздатності. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Факт отримання [PERSON] грошових коштів від [PERSON] крім боргової розписки, виданої [PERSON], також підтверджується поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], але яку саме суму вона отримала їм точно невідомо. Так, [PERSON] повідомив, що в 2012 р. він отримав від [PERSON] грошові кошти за укладеним ніж ними договором оренди. В той же день грошові кошти від [PERSON] отримала [PERSON], але скільки не знає. Свідок [PERSON] повідомив, що в 2012 р. (точної дати не памятає) він був присутній під час передачі [PERSON] грошових коштів [PERSON], про що підписався в розписці, яку дала [PERSON] Їй було передано приблизно 30 000 грн., але скільки точно не пам'ятає. Свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON], яка є її свекрухою, їй розповідала, що їздила в м. Карлівка Полтавської області для укладення договору оренди землі з [PERSON], та від нього отримала 10\~000 грн. Вважає, що якщо [PERSON] і отримувала ці кошти, то їх могла забрати собі її родичка. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідач не надав суду доказів у підтвердження того, що [PERSON] в дійсності отримала від позивача грошей менше, ніж вказала в розписці. Одночасно судом встановлено, і сторони проти цього не заперечували , що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди належної останній земельної ділянки і в 2015 р. [PERSON] утримав з орендної плати, яка повинна бути виплачена за цим договором [PERSON], 1\~350 грн. в рахунок погашення її заборгованості за договором позики. Таким чином судом встановлено, що 29.02.2012 р. [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 35\~000 грн., з яких 33\~650 грн. не повернуто. Щодо посилань представника відповідача на те, що позивач та [PERSON] письмово не укладали договір позики, а остання видала лише розписку про взяття в борг грошових коштів, цей договір не можна вважати укладеним, суд зазначає наступне. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо не укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно ст.ст. 1216 та 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У ст. 1281 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Одночасно у ст. 1282 ЦК України зазначається, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами, а ст. 625 цього Кодексу визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. 16.11.2016 р. [PERSON] подав до приватного нотаріуса Чутівського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON], у якої була відкрита спадкова справа після померлої [PERSON], претензію кредитора, в якій повідомив про отримання [PERSON] від нього в борг до 01.03.2022 р. грошових коштів в розмірі 35\~000 грн., які йому не повернуті, та просив довести до відому спадкоємців про наявність зазначеної претензії і вимогу про сплату йому зазначеної суми. Відповідач та його представник не надали суду доказів того, що вартість майна, одержаного у спадщину, менша суми позики, отриманої [PERSON] Враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню і з [PERSON], як спадкоємця після померлої 27.05.2016 р. [PERSON], підлягають стягненню грошові кошти за договором позики в розмірі суми, яку [PERSON] уточнив в судових дебатах, - 33\~650 грн., а також понесені судові витрати.

Outcome: approved