Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] та зняття їх з реєстраційного обліку. Позовні вимоги вмотивовано тим, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.10.2019 року. Крім позивача у будинку зареєстровані його син [PERSON] , внук\~ [PERSON] та [PERSON] невістка позивача. Відповідач [PERSON] близько 16 років не проживає у будинку позивача, постійно проживає у Російській Федерації, де створив іншу сім`ю. Точне його місце перебування позивачу невідоме. Позивач зазначає, що його невістка [PERSON] та онук [PERSON] проживали у його будинку до середини 2018 року, однак, після чергової сварки залишили будинок в якому проживає позивач, фактично місце їх проживання йому невідомо. Відповідачі будинок не утримують, не сплачують комунальних послуг, порушують права позивачки на користування та розпоряджання майном, яке належить йому на праві власності. Реєстрація відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у будинку позивача створює йому перешкоди у користуванні майном. Крім того, позивач позбавлений можливості оформити субсидію. Позивач просить ухвалити рішення про визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] та зняти їх з реєстраційного обліку. У судовому засіданні позивач [PERSON] , його представник адвокат Стець М.І. позовні вимоги підтримали, просили суд їх задоволити з підстав, наведених у позові. Відповідачка [PERSON] позов не визнала. В обґрунтування заперечень зазначила про те, що після одруження із сином позивача, у 1991 році вона переїхала проживати із м. Хабаровськ Російської Федерації до свого чоловіка в [ADDRESS] , де і зареєстровано її місце проживання. Її чоловік [PERSON] виїхав на сезонні роботи у Російську Федерацію 16 років тому, і більше додому не повертався. Фактично вони припинили шлюбні відносини, однак, шлюб не розірвали. Вона разом із сином\~ проживає у дворогосподарстві позивача. Із свекром склалися недружелюбні стосунки, вона разом із сином не проживає у будинку позивача, а живе в окремому приміщенні дворогосподарства, яке складається із однієї невеличкої кімнати, яку складно назвати житловою. Позивач перекрив постачання природного газу до приміщення де вона проживає, газом вона не користується, а користується пічним опаленням. Іншого місця проживання ні вона, ні її син не мають. У разі задоволення позову вона із сином опиниться на вулиці. Вважає, що позивач бажає зняти їх із сином із реєстраційного обліку у зв`язку із тим, що не може оформити субсидію. Просила відмовити в задоволенні позову. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судові засідання 22.10.2020 року, 02.12.2020 року, 24.12.2020 року, 16.02.2021 року не з`являлися, не подали відзиву на позов, не заперечили позовних вимог, не подали до суду клопотання про розгляд справи за їх участю. Розгляд справи проведено у відсутності відповідачів [PERSON] , [PERSON] , відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів в порядку спрощеного провадження. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.\~ Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.10.2019 року (а.с.9). Крім позивача у будинку зареєстровані його син [PERSON] , внук\~ [PERSON] та [PERSON] невістка позивача, [PERSON] дочка (а.с.10). Із акту обстеження матеріально-побутових умов від 28.07.2020 року, складеного депутатом Нанківської сільської ради Хустського району Закарпатської області Даниловською Н.М. вбачається, що окрім позивача [PERSON] в будинку [ADDRESS] ніхто не проживає (а.с.11). Суд дає критичну оцінку даному акту. Виходячи із доказів, представлених відповідачкою [PERSON] , а саме: листа начальника ВПЗ [PERSON] стверджено те, що з лютого 2020 року [PERSON] отримує щомісячно пенсію особисто; довідки Хустського центру ПМСД №86 про те, що [PERSON] знаходиться на «Д» обліку у сімейного лікаря амбулаторії с. Нанково, проходила лікування з 03.06.2020 року по 15.06.2020 року, 10.07.2020 року, приходила на прийом до лікуючого лікаря за рецептом для купівлі ліків (а.с.24). У відповідності до вимог ст.156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою\~ власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення\~ інших членів сім`ї. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.\~ На підставі встановлених по справі обставин, а також норм Житлового кодексу, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із 1991 року і до теперішнього часу на законних підставах належним чином (як члени сім`ї власника або наймача будинку) зареєстровані\~ у будинку [ADDRESS] , набули право користування будинком у встановленому законом порядку з моменту їх реєстрації в будинку як члени сім`ї власника або наймача житла. Суд вважає, що проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] у окремому приміщенні на території дворогосподарства позивача є тривалим та достатнім, щоб вважати цей будинок їх постійним житлом, іншого постійного житла вони не мають. Вказані обставини не спростовано позивачем. Відповідачка [PERSON] та її син [PERSON] вважають його постійним житлом і в період часу, коли [PERSON] виїжджає на заробітки в Чехію, при поверненні додому проживає разом із матір`ю за адресою [ADDRESS] на території дворогосподарства діда позивача [PERSON] . Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно вимог ст. 317, ч.1 ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає саме власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Позивач і відповідачі [PERSON] та [PERSON] мають рівні права на користування житловим будинком за адресою [ADDRESS] . Не знайшло свого підтвердження тривале не проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] в будинку [ADDRESS] . Що ж до доводів позивача тих обставин, що відповідачі не сплачують житлово-комунальних послуг, не беруть участі в утриманні будинку, суд констатує, що позивачем не представлено суду доказів даних фактів, чи ствердження його звернення до відповідачів щодо необхідності сплати житлово-комунальних послуг чи витрат на утримання будинку. Суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача [PERSON] щодо визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] та зняття їх з реєстраційного обліку. Щодо позовних вимог з частині визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщення в будинку [ADDRESS] суд констатує наступне. В судовому засіданні встановлено, що син позивача [PERSON] відповідач [PERSON] зареєстрований у будинку [ADDRESS] , що стверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 28.07.2020 року, складеного депутатом Нанківської сільської ради Хустського району Закарпатської області Даниловською Н.М. (а.с.11). Тривалий час у батьківську будинку не проживає, близько 16 років виїхав до Російській Федерації, де проживає. Ці обставини визнані сторонами у судовому засіданні. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.71 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. У відповідності до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Враховуючи наведене, та те, що реєстрація відповідача [PERSON] є перешкодою для користування і розпорядження\~ власністю позивача, що є порушенням його права вільного розпоряджання своєю власністю. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~\~\~

Outcome: dismissed