Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Одеського національного академічного театру опери та балету про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на посаді, стягнення компенсації моральної шкоди у сумі 50 000 грн. та матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 1600,0 грн. Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 27 серпня 2010 року його поновлено на роботі в Одеському національному академічному театрі опери та балету та стягнуто на його користь 41672,88 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу. Але, незважаючи на те, що судом було допущено негайне виконання зазначеного рішення в частині поновлення його на роботі та виплати заробітної плати за один місяць, відповідач добровільно не виконав рішення суду та звернувся до апеляційного суду Одеської області, рішенням якого від 01 листопада 2010 року скасовано рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27 серпня 2010 року про поновлення позивача на роботі та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2011 року скасовано рішення апеляційного суду Одеської області від 01 листопада 2010 року та залишено в силі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27 серпня 2010 року. Вважає, що відповідач ухилявся від обов'язку негайно виконати рішення суду, оскільки видав наказ № 510-к від 01.12.2011 року про поновлення його на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу тільки після отримання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Вважає, що затримкою виконання рішення суду відповідачем йому спричинені моральні страждання, компенсацію за які він оцінює у 50 000 грн. Також, вважає, що має право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення під час відпустки в сумі 1600,0 грн., яка виплачувалася усім артистам хору в період, коли не виконувалося рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27 серпня 2010 року про поновлення його на роботі. У судовому засіданні позивач та його представник за довіреністю [PERSON] двічі уточнювали позовні вимоги, зменшили їх до 65 576,16 грн. у частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі за період з 27 серпня 2010 року до 01 грудня 2011 року, 1600 грн. - на оздоровлення, та 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача по довіреності Пущина Л.І. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, просить у позові відмовити. При цьому послалася на те, що позивача було звільнено за грубе порушення трудової дисципліни - вчинення прогулу тривалістю більше ніж два місяці з 08 вересня 2009 року по 12 листопада 2009 року, що встановлено рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 27 серпня 2010 року, та поновлено на роботі з причин порушення процедури звільнення, а саме - за відсутністю згоди на звільнення за прогул виборним органом первинної профспілкової організації, членом якого є позивач. Зазначила, що твердження позивача про те, що адміністрація театру не допускала його до роботи є голослівними, оскільки після поновлення його на роботі він не виходив на роботу та не звертався до адміністрації театру з письмовою або усною заявою про допущення його до роботи. Із заявою про бажання стати до роботи звернувся до відповідача тільки 29 листопада 2011 року, відповідно до якої 01 грудня 2011 року було видано наказ № 510-к про поновлення на роботі та виплачено середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. Пояснює це тим, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2010 року тривалий час не видавалося сторонам, оскільки було скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 листопада 2010 року і тільки 28 вересня 2011 року набрало чинності після розгляду справи Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Позивач у цей період працював у Свято-Успенському кафедральному соборі та Одеському училищі мистецтв та культури ім. К.Ф. Данькевича, а тому був не взмозі одночасно працювати в Одеському національному академічному театрі опери та балету. Вважає, що представлений позивачем акт від 28.08.2010 року, в якому зазначено, що працівник відділу кадрів [PERSON] відмовилася прийняти заяву позивача про поновлення на роботі - сфальсифікований та не може бути прийнятий до уваги, оскільки не подавався до суду ні першої ні апеляційної інстанції, та був направлений позивачем тільки до касаційної інстанції, [PERSON] заперечує факт звернення до неї з цього питання, відповідно до положення про бюро діловодства і зберігання документів, що діють в Одеському національному академічному театрі опери та балету, приймання та реєстрацію документів здійснює зазначене бюро, а не відділ кадрів, свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що безпосередньо до [PERSON] не зверталися, а просили зателефонувати їй чергову на прохідній, яка їм повідомила, що [PERSON] відмовляється прийняти заяву позивача про поновлення на роботі. Замість позивача із заявою про виконання рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27 серпня 2010 року про поновлення [PERSON] на роботі що надійшла до відповідача 07.09.2010 року, звертався голова профкому незалежної профспілкової організації Одеського національного академічного театру опери та балету [PERSON], на яку було надано відповідь про те, що до театру не надходило належним чином оформленого рішення суду, втім, ні позивач, ні голова профкому так і не надали театру рішення суду, що підлягало виконанню. Вважає, що рішення суду про поновлення позивача на роботі було виконано у повному обсязі негайно, як тільки позивач з'явився на роботу 29.11.2011 року, тому вини відповідача у несвоєчасному виконання рішення суду немає, відповідно й відсутні правові підстави для виплати йому середньої заробітної плати та коштів на відшкодування моральної шкоди. Вимоги позивача про стягнення з театру матеріальної допомоги на оздоровлення рахує необґрунтованими, оскільки відповідно до колективного договору, що діє в Одеському національному академічному театрі опери та балету, матеріальна допомога на оздоровлення виплачується при виході у чергову щорічну відпустку, а оскільки позивач у відпустці не був, то й не має права на отримання допомоги. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, допитавши в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 27 серпня 2010 року [PERSON] було поновлено на посаді артиста хору першої категорії Одеського національного академічного театру опери та балету та стягнуто на його користь грошову суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 41 672,88 грн. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 листопада 2010 року скасовано рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27 серпня 2010 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2011 року скасовано рішення апеляційного суду Одеської області від 01 листопада 2010 року та залишено в силі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27 серпня 2010 року. Відповідно до ч.5 ст. 235 КЗпП України та п.4 ч.1 ст. 367 ЦПК України рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Частиною 5 ст. 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими для виконання на всій території України. Пленум Верховного Суду України у п.34 постанови від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що рішення суду про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Згідно із ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Тобто, чинне трудове законодавство покладає на власника або уповноважений ним орган відповідальність за затримку виконання такого рішення суду у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за наявності їхньої вини у затримці виконання рішення суду. Процесуальні питання, повязані з виканням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб), регулюються розділом VI ЦПК України. За змістом статті 368 ЦПК України виконавчий лист видається за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено. Згідно з пунктом 16.6 Інструкції з діловодства в місцевому загальному суді, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 27 червня 2006 року № 68, що діяла на момент ухвалення рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27 серпня 2010 року, для виконання судового рішення в цивільній чи адміністративній справі, що набрало законної сили або допущено до негайного виконання, стягувачу за його письмовою заявою видається виконавчий лист. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначають Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV Про виконавче провадження, відповідно до якого примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчих документів, у тому числі виконавчих листів, ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних та кримінальних справах, у випадках, передбачених Законом, тощо. Статтею 19 Закону України виконавче провадження передбачено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, зокрема за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. Отже, зі змісту наведених вище положень чинного законодавства вбачається, що виконання рішення суду першої інстанції відбувається на підставі виконавчого листа, який видається стягувачеві за його заявою, та подається останнім до відповідного відділу державної виконавчої служби. З матеріалів справи вбачається, що згідно заяви [PERSON] від 29 листопада 2011 року, наказом генерального директора Одеського національного академічного театру опери та балету від 01 грудня 2011 року № 510-к позивача було поновлено на посаді артиста хору першої категорії, тобто, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 28 серпня 2010 року було виконано добровільно одразу після звернення позивача. З відповіді Одеського національного академічного театру опери та балету від 11.09.2010р. за №07-25/424 на заяву первинної незалежної профспілкової організації Одеського національного академічного театру опери та балету за № 33 від 02.09.2010 року та реєстру №60 на відправлену кореспонденцію від 14 вересня 2010 року, вбачається, що рішення суду про поновлення позивача на роботі на адресу відповідача не надходило та роз'яснено, що виконанню підлягає належно оформлене рішення суду. Позивач не надав суду будь-яких доказів того, що після ухвалення Приморським районним судом м.Одеси рішення від 28 серпня 2010 року про поновлення його на посаді артиста хору першої категорії Одеського національного академічного театру опери та балету та до 29.11.2011 року він з'являвся на роботу або звертався до адміністрації театру з вимогою про поновлення його на роботі та йому у цьому було відмовлено, або відповідач ухилявся від негайного виконання рішення суду та пояснив, що звернувся до первинної профспілкової організації, членом якої він є, за допомогою у виконанні рішення суду, але не зміг пояснити суду чому він тільки 29.11.2011р. звернувся до генерального директора Одеського національного академічного театру опери та балету із заявою про виконання рішення суду. Акт від 28.08.2010 року, складений за участю свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суд не приймає до уваги, оскільки його зміст суперечить поясненням цих же свідків у судовому засіданні та іншим дослідженим судом доказам, а саме: - свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що станом на 28.06.2010 року в Одеському національному академічному театрі опери та балету не працювали, безпосередньо до працівника відділу кадрів [PERSON] не зверталися, попросили чергову на прохідній театру зателефонувати у відділ кадрів, після чого вона пояснила їм, що [PERSON] не бажає прийняти рішення суду; - свідок [PERSON] у судовому засіданні заперечувала факт звернення до неї будь-кого з приводу виконання рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27 серпня 2010 року про поновлення позивача на посаді та пояснила, що відповідно до своїх посадових обов'язків - старшого інспектора відділу кадрів не має права отримувати будь-які листи або звернення, оскільки ці функції виконує бюро діловодства і зберігання документів, прог що відомо усім працівникам театру, у тому числі й позивачу; - відповідно до п.3.3. «Положення про бюро діловодства і зберігання документів», що затверджено наказом в.о. генерального директора Одеського національного академічного театру опери та балету від 31.12.2009 року за № 262, приймання, реєстрацію попередній розгляд документів, їх відбір і підготовку для доповіді керівництву театру здійснює бюро діловодства і зберігання документів, а не відділ кадрів; Матеріали справи свідчать про те, що у період, який минув з моменту ухвалення Приморським районним судом м.Одеси рішення про поновлення позивача на роботі до його звернення до відповідача з вимогою про поновлення на роботі, позивач працював у інших організаціях та отримував заробітну плату. Так, з повідомлень Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м.Одеси від 21.03.2014 року № 2702/09 та від 28.03.2014р. № 2872/02 видно, що з позивача з серпня 2010 року по грудень 2011 року, що відповідає періоду з моменту ухвалення Приморським районним судом м.Одеси рішення про поновлення [PERSON] на роботі до добровільного виконання рішення відповідачем, утримувався єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за двома місцями роботи: у Свято-Успенському Кафедральному соборі Одеської Єпархії УПЦ та комунальному закладі «Одеське училище мистецтв і культури ім. К.Ф.Данькевича». З листа комунального закладу «Одеське училище мистецтв і культури ім.К.Ф.Данькевича» від 13 травня 2014 року за № 356 вбачається, що позивач працював у зазначеному комунальному закладі концертмейстером хору саме у той період, за який він вимагає виплати заробітної плати як за вимушений прогул. Суд не приймає до уваги твердження представника позивача [PERSON] про те, що заяву позивача про бажання стати до роботи від 29.11 2011 року було прийнято відповідачем після численних спроб позивача, як такі, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що матеріали справи свідчать про відсутність вини Одеського національного академічного театру опери та балету у затримці виконання рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27 серпня 2010 року про поновлення [PERSON] на посаді артиста хору першої категорії у період з 27.08.2010 року до 29.11.2011 року та не вбачає підстав для застосування ст. 236 КЗпП України за цей період, оскільки обов'язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівнику середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі настає тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим, суд вважає, що відповідач повинен був видати наказ про поновлення позивача на посаді у той самий день, коли він звернувся з відповідною заявою, тобто 29 листопада 2011 року, тому період затримки виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2010 року про поновлення позивача на посаді з вини відповідача складає два дні: 29 та 30 листопада 2011 року. При розрахунку належного до виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки відповідачем виконання рішення суду, суд виходить з положень абзацу 4 п. 2 та останнього абзацу п.4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (з подальшими змінами та доповненнями), тобто - з посадового (місячного) окладу позивача, оскільки позивач за останні 4 календарні місяці, що передують події, з якою пов'язана виплата не відпрацював жодного робочого дня та наданої відповідачем довідки про середньоденну заробітну плату позивача за №02/209 від 08.05.2014 року в розмірі 236,80 грн. і не оспорюється позивачем, та визначає суму заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача в розмірі: 236,80 грн.(середньоденний заробіток) х 2 дня = 473,60 грн. Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь матеріальної допомоги на оздоровлення підлягають частковому задоволенню, оскільки, згідно п/п п.3 наказу Міністерства культури України від 18.10.2005 року N 745 «Про впорядкування умов оплати праці працівників культури на основі Єдиної тарифної сітки» керівникам бюджетних установ, закладів та організацій культури надано право надавати працівникам матеріальну допомогу, у тому числі на оздоровлення, у сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік, крім матеріальної допомоги на поховання та як слідує з п.5.5. колективного договору Одеського національного академічного театру опери та балету, прийнятого на профспілковій конференції 02 березня 2010 року (протокол №2), всім робітникам театру при виході у чергову відпустку додатково виплачується матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі посадового окладу при наявності фінансової можливості. З довідки Одеського національного академічного театру опери та балету за №02/213 від 14.05.2014 року слідує, що, артистам хору першої категорії Одеського національного академічного театру опери та балету у грудні 2011 року було виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення розмірі 1286,80 грн. кожному. При цьому виплата матеріальної допомоги не пов'язувалася відповідачем з перебуванням артистів у відпустці, тобто, той факт, що позивач не перебував у відпустці у 2011 році не може бути підставою для позбавлення його матеріальної допомоги на оздоровлення, що була виплачена усім артистам хору. Щодо вимог [PERSON] про стягнення на його користь 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, суд, виходячи із положень ст. 237-1 КЗпП України та роз'яснень, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди«, вважає їх безпідставними, оскільки відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, доказів чого позивачем та його представником не було надано до суду. Судом встановлено відсутність вини Одеського національного академічного театру опери та балету у затримці виконання рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27 серпня 2010 року за період з дня постановлення рішення до 29 листопада 2011 року. Увесь цей час позивач працював у Свято-Успенському Кафедральному соборі Одеської Єпархії УПЦ та комунальному закладі «Одеське училище мистецтв і культури ім. К.Ф.Данькевича» та тільки 29.11.2011р. звернувся до генерального директора Одеського національного академічного театру опери та балету із заявою про виконання рішення суду про поновлення його на роботі, після чого рішення суду було виконано відповідачем добровільно.

Outcome: partial