Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою, після уточнення вимог (а.с.157-158) просила встановити порядок користування земельною ділянкою по вул. О. Верені, 29 за варіантом № 2 судової будівельно-технічної експертизи № 49-15С від 30 квітня 2016 року: виділити їй у користування земельну ділянку площею 379 кв.м (на плані показано синім кольором); виділити [PERSON] та [PERSON] у користування земельну ділянку площею 159 кв.м (на плані показано червоним кольором); залишити у спільному користуванні земельну ділянку площею 10 кв.м (на плані показано білим кольором); стягнути з неї на користь [PERSON] та [PERSON] 2605 грн. компенсації вартості вбиральні, на плані літера «В». В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначала, що її батьку [PERSON] 16 серпня 1962 року було надано у безстрокове користування земельну ділянку загальною площею 540 кв.м для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до пяти включно. 08 січня 2003 року [PERSON] подарував їй незакінчений будівництвом будинок, не зданий в експлуатацію, який мав 100% готовності, з недобудованою прибудовою з процентом готовності 25%, надвірними спорудами, загальною площею 119,6 кв.м у домоволодінні № 29 по вул. Верені в м. Чернігові. Позивач зазначає, що на земельній ділянці знаходиться ще один будинок, 13/16 частин якого належить на праві приватної власності її братові [PERSON], а 3/16 частин її сестрі [PERSON] Вказує, що не може користуватись своєю власністю, оскільки [PERSON] користується усією земельною ділянкою. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2016 року позов [PERSON] задоволено частково. Зважаючи, що 7/10 частин від комплексу будівель на спірній земельній ділянці по вул..Верені, 29 у м.Чернігові належить позивачеві, а 3/10 відповідачеві [PERSON], який 21.01.2016 р. купив у [PERSON] її 3/16 частин житлового будинку з відповідною частиною будівель і споруд, судом встановлено порядок користування спірною земельною ділянкою згідно другому варіанту судової будівельно-технічної експертизи № 49-15С від 30 квітня 2016 року: виділено [PERSON] у користування земельну ділянку площею 379 кв.м (на плані показано синім кольором); виділено [PERSON] у користування земельну ділянку площею 159 кв.м (на плані показано червоним кольором); залишено у спільному користуванні земельну ділянку площею 10 кв.м (на плані показано білим кольором). Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 2605 грн. компенсації вартості вбиральні, що позначена на плані літерою «В». Вирішено питання про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм матеріального і процесуального права. За доводами апеляційної скарги, висновок експерта не може бути належним та допустимим доказом у справі, оскільки експертом при проведенні дослідження порушені вимоги ст. 3 Закону України «Про судову експертизу». Апелянт зазначає, що позивач [PERSON] не є співвласником житлового будинку 29 по вул. Верені в м. Чернігові і у відповідності до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у позивача відсутні підстави набуття права користування спірною земельною ділянкою, крім земельної ділянки, що знаходиться під обєктом незавершеного будівництва. На думку апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано посилається на ч. 4 ст. 120 ЗК України в редакції на час укладення договору дарування від 08.01.2003 року, оскільки станом на 08.01.2003 року частка позивача у домоволодінні № 29 по вул. Верені в м. Чернігові не була визначена і відповідно не була зафіксована у правовстановлюючих документах. [PERSON] та його представник [PERSON] в апеляційному суді скаргу підтримали та наполягали на її задоволенні. Висловили незгоду з висновком експертизи та стверджували, що будівництво будинку [PERSON] не закінчено, частки визначені непрпавильно і встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою за висновком судової будівельно-т6хнічної експертизи відповідно до часток будинків є неможливим., оскільки будівництво належного [PERSON] житлового будинку незавершено і будинок в експлуатацію не зданий. Представник [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні наполягала, що апеляційна скарга [PERSON] є необґрунтованою і підстави для її задоволення відсутні. Пояснила, що [PERSON] захопив усю земельну ділянку, чинить перешкоди [PERSON] у користуванні землею та належним [PERSON] житловим будинком. Стверджувала, що [PERSON] внаслідок вчинення перешкод відповідачем, не може закінчити будівництво будинку та ввести його в експлуатацію, оскільки неможливо провести до будинку необхідні комунікації газ, світло, воду. Просила оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та дослідивши оригінал інвентаризаційної справи по будинку № 29 по вул. Верені в м. Чернігові, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Згідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції, з урахуванням висновку судової будівельно-технічної експертизи №№ 49-15С від 30 квітня 2016 року, виходив з того, що позивачеві належить 7/10 частин від комплексу будівель, що розташовані на спірній земельній ділянці, а [PERSON] 3/10 частин. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України (в редакції, що діяла на момент укладання договору дарування та набуття права власності в порядку спадкування), при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. За висновком суду, позивач має право на 7/10 частин спірної земельної ділянки, а [PERSON] на 3/10 частини вказаної земельної ділянки. Проте з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитись не можна, з огляду на таке. Як встановлено апеляційним судом з матеріалів інвентаризаційної справи, 16 серпня 1962 року на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради депутатів трудящих № 429 від 01 серпня 1962 року [PERSON] згідно нотаріально посвідченому договору надано у безстрокове користування земельну ділянку загальною площею 540 кв.м для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з числом кімнат від однієї до по вул.Транзитна (нині [PERSON]), 29 у м.Чернігові. З матеріалів інвентаризаційної справи апеляційним судом встановлено, що [PERSON] будівництво житлового будинку за вказаною адресою розпочато у серпні 1962 року і закінчено у січні 1979 року. У червні 1979 року будинок з надвірними будівлями (літня кухня-гараж, сарай, вбиральня) прийнято в експлуатацію, що документально підтверджується (далі мовою оригіналу) «Актом приемки индивидуального домовладения», затвердженим рішенням виконавчого комітету ради народних депутатів Новозаводського району м. Чернігова № 306 від 14 червня 1979 року. Зазначене домоволодіння вцілому було зареєстровано за [PERSON] (в інвентаризаційній справі а.с.29-34, 37). Зазначені обставини в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував. З матеріалів інвентаризаційної справи апеляційним судом встановлено, що на цій же земельній ділянці по вул. О.Верені, 29 у м.Чернігові [PERSON] було розпочато будівництво ще одного будинку. Так, рішенням виконавчого комітету Новозаводської районної ради народних депутатів м.Чернігова № 5 від 23 січня 1996 року дозволено Державному комунальному підприємству житлово-комунального господарства Новозаводського району м. Чернігова прийняти в експлуатацію житловий будинок [PERSON] по вул. О.Верені, № 29, після завершення його переобладнання та перебудови на місці літньої кухні (в інвентаризаційній справі а.с.19). Як встановлено апеляційним судом, станом на 08 січня січня 2003 року садиба по вул. Верені, 29 у м.Чернігові знаходилась у володінні, користуванні та розпорядженні [PERSON] і ці обставини в апеляційному суді ніким не спростовані і не заперечувались. 08 січня 2003 року [PERSON] згідно нотаріально посвідченому договору дарування подарував [PERSON] незакінчений будівництвом житловий будинок літ. «Г-2» 100 % готовності, з недобудованою прибудовою літ. «Г2 -2», процент готовності 25%, з надвірними спорудами в домоволодінні під № 29, що знаходиться у м.Чернігові по вулиці Верені. Як встановлено апеляційним судом із змісту договору-дарування, на земельній ділянці по вул. Верені, 29 у м.Чернігові знаходиться житловий будинок літ. «А-1», незакінчений будівництвом житловий будинок літ. «Г-2», з надвірних будівель є : сарай «Б», вбиральня «В», гараж «Г», ворота. За цим договором дарування у власність [PERSON] переходить незакінчений будівництвом житловий будинок літ. «Г-2», сарай «Б», гараж «Г». Згідно цього договору-дарування обовязки по добудові частини незакінченого будівництвом будинку літ. «Г-2» і здачі її в експлуатацію бере на себе [PERSON] (а.с.12-18). В апеляційному суді учасники судового розгляду зазначені обставини не заперечували і не спростовували. Отже, внаслідок укладення вищевказаного договору-дарування, припинені правомочності [PERSON] на подаровані [PERSON] об»єкти нерухомості житловий будинок з надвірними будівлями. У власності [PERSON] залишився інший будинок з іншими надвірними будівлями. Відтак, [PERSON] та [PERSON] стали самостійними суб»єктами права на самостійні окремі одні від одних об»єкти нерухомості, які складались із окремих житлових будинків та окремих надвірних споруд, що не викликало потреби реального поділу останніх в натурі. Разом з тим, уклавши договір дарування, [PERSON] та [PERSON] не обумовили розмір земельних ділянок для потреби кожного із них ні у частинах, ні у реальних розмірах. Доказів встановлення порядку користування присадибною ділянкою між [PERSON] та [PERSON] суду не надано. Правовстановлюючих документів на присадибну земельну ділянку по вул. Верені, 29 у м.Чернігові учасники судового розгляду не надавали суду першої інстанції і не представили апеляційному суду. Виходячи із сукупності обставин та наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідно до ст. 120 ЗК України у редакції, чинній на момент укладення договору дарування та, ураховуючи рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року, після укладення договору дарування до [PERSON] перейшло право безстрокового користування земельною ділянкою з невизначеною площею, оскільки при укладенні договору дарування, частки земельної ділянки для [PERSON] та [PERSON] не визначались і не встановлені. Проте, як встановлено апеляційним судом, подарований [PERSON] вищевказаний житловий будинок дотепер в експлуатацію не зданий і його будівництво як цілісного об»єкта житлового будинку, остаточно не завершено, оскільки прибудова літ. «Г2 -2» на час вирішення спору має готовність згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи 78 % (а.с.123-143). Вказані обставини в апеляційному суді учасники судового розгляду не спростовували і не заперечували. Як встановлено апеляційним судом, [PERSON] є батьком [PERSON], [PERSON], [PERSON] 23 березня 2008 року [PERSON] помер. Як убачається з матеріалів справи, згідно копій свідоцтв про право на спадщину за заповітом та копій Витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно, [PERSON] та [PERSON] належать на праві приватної власності по 3/16 частки будинку пл. вул.. О.Верені, 29 у м. Чернігів, а саме - житловий будинок позначений літ. «А-1», загальною площею 75,6 кв.м., житловою площею 42,6 кв.м. та надвірними спорудами цегляною вбиральнею позначеною літ. «В» (а.с.44-47). 21 січня 2016 року [PERSON] за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу продала [PERSON] належні їй 3/16 частини житлового будинку «А-1» з відповідною частиною будівель і споруд, що знаходиться по вулиці Верені, 29 у м.Чернігові. Як убачається із змісту цього договору, житловий будинок «А-1» вцілому має 75,6 кв.м загальної площі, з них 42,6 кв.м та відповідні надвірні будівлі і споруди. (а.с.169-171). Оскільки під час розгляду справи [PERSON] продала належну їй частину нерухомості, вона не є належним відповідачем у цій справі. Відтак, натепер за однією адресою - по вул. Верені, 29 у м.Чернігові житловий будинком «А-1» з надвірними будівлями і спорудами -: погріб «б2-1», сарай «Б-1», убиральня «В-1», гараж (перший поверх) «Г-2», навіс «Д-1» - належить [PERSON] Незакінчений будівництвом житловий будинок літ. «Г-2» 100 % готовності, з недобудованою прибудовою літ. «Г2 -2», процент готовності 78%, з надвірними будівлями сараєм «Б» та гаражем «Г» - належить [PERSON] З огляду на викладене, [PERSON] і [PERSON] на законних підставах набули права користування земельною ділянкою по вул..Верені, 29 у м.Чернігові. При укладенні після смерті [PERSON] його спадкоємцями юридично значимих правочинів розміри земельної ділянки не визначались. На даний час між [PERSON] та [PERSON] наявні вкрай неприязнені стосунки та виник спір щодо користування земельною ділянкою по вул. Верені, 29 у м.Чернігові, що стало підставою для звернення позивача до суду з вказаним позовом. Вирішуючи питання про встановлення порядку користування земельною ділянкою відповідно до часток у спільній частковій власності, суд першої інстанції не урахував наступне. Статтею 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Як встановлено апеляційним судом із змісту договору дарування від 08 січня 2003 року, об»єктами дарування [PERSON] [PERSON] були не частини у спільній частковій власності нерухомого майна, а окремі і самостійні об»єкти нерухомості незакінчений будівництвом житловий будинок з недобудованою прибудовою та надвірні будівлі гараж і сарай. Відповідно до ст.243 ЦК України (у редакції станом на 08.01.2003 р.), після укладення договору дарування правомочності [PERSON] на відчужені [PERSON] об»єкти нерухомості повністю припинені. Відтак, у розумінні глави 11 ЦК України (у редакції, яка діяла у момент укладення договору дарування станом на 08 січня 2003 року), після укладення договору дарування належні [PERSON] та [PERSON] самостійні об»єкти нерухомості не набули статусу об»єктів права спільної часткової власності. Отже, розміщені на спірній земельній ділянці різні і самостійні об»єкти нерухомості, належні натепер [PERSON] та [PERSON], не є об»єктами спільної часткової власності у розумінні глави 26 чинного натепер ЦК України від 16 січня 2003 р. № 435-VI. За таких обставин, [PERSON], як самостійний володілець подарованих їй [PERSON] недобудованого житлового будинку з прибудовою та надвірних споруд, не є суб»єктом права спільної часткової власності. [PERSON], як власник житлового будинку А-1 з надбірними спорудами, також не є суб»єктом спільної часткової власності, оскільки згідно правовстановлюючим документам вказаний будинок натепер належить вцілому йому одноособово. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як вбачається з п. 22-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. При предявленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. Тобто, суд при вирішенні спору про встановлення порядку землекористування має обрати варіант, який передбачає, за можливості та наявності, роздільне користування сторонами спірною земельною ділянкою. Зважаючи на сукупність обставин справи, та, виходячи з правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15 та від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, апеляційний суд приходить до висновку, що при встановленні порядку користування спірною земельною ділянкою між [PERSON] та [PERSON] та визначенні розміру земельної ділянки, необхідно було виходити із вартості будівель і споруд, розташованих на земельній ділянці по вулиці Верені, 29 у місті Чернігові станом на 08 січня 2003 року на час укладення договору дарування між [PERSON] та [PERSON], оскільки внаслідок розбудови отриманого у дар житлового будинку збільшення розміру земельної ділянки, набутої у користування [PERSON] при укладенні договору даруванн, чинним цивільним та земельним законодавством не передбачено. Зазначені обставини не були у повній мірі зясовані та не досліджені судом першої інстанції, внаслідок чого суд прийшов до передчасного висновку про можливість встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою за другим варіантом судової будівельно-технічної експертизи, який не можна визнати справедливим. З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті спору про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed