Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (надалі ПАТ НАСК «Оранта»), третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Володимирецької селищної ради, про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжним землекористувачем. В обґрунтування позову вказував, що виконавчим комітетом Володимирецької селищної ради в січні 1989 року йому було виділено земельну ділянку для будівництва гаражу в смт.Володимирець по вул..К.Маркса (в даний час вулиця [PERSON]), та дано дозвіл на будівництво індивідуального гаражу. Гараж було збудовано позивачем на відведеній для цього земельній ділянці та у відповідності до дозволу в 1990 році. В даний час, отримавши дозвіл третьої особи на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва індивідуального гаража, [PERSON] неодноразово звертався до відповідача із заявами про погодження меж суміжної земельної ділянки, однак отримав відмову, яку вважає незаконною та такою, що порушує його право на приватизацію земельної ділянки. Просив визнати відмову відповідача у погодженні меж земельної ділянки незаконною та визнати його право на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжним землекористувачем. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, надали пояснення в межах позову. Представник відповідача заперечила проти позову, надала письмові заперечення, які долучені до справи. Зазначала, що гараж збудований позивачем [PERSON] самочинно, на земельній ділянці, яка належить ПАТ НАСК «Оранта», що підтверджується належними письмовими доказами. З урахуванням викладеного, вважає що позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Володимирецької селищної ради визнала позовні вимоги [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що позивачу у встановленому на той час порядку було виділено земельну ділянку та надано дозвіл на будівництво гаражу. Оскільки в даний час позивач звернувся із відповідною заявою про приватизацію цієї земельної ділянки, і отримав такий дозвіл, відмова погодити межі зі сторони відповідача порушує права позивача. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Володимирецької селищної ради народних депутатів Ровенської області №8 від 19.01.1989 року «Про виділення земельної ділянки під будівництво гаража гр-ну [PERSON]» позивачу було виділено земельну ділянку площею 0,02 га по вул.К.Маркса під будівництво гаража. Вказане рішення постановлено компетентним органом місцевого самоврядування, в порядку, який діяв на час прийняття рішення, і на час судового розгляду справи не змінено і не скасовано. З будівельного паспорта від 26.01.1989 року, а також технічного паспорта на будівлю гаража, вбачається що гараж збудовано [PERSON] в 1990 році. Також встановлено, що рішенням Володимирецької селищної ради народних депутатів №140 від 02.10.1997 року НАСК «Оранта» в особі Володимирецького районного відділення було передано у постійне користування 0,09 га землі для обслуговування адміністративного будинку та господарських будівель по вул..Соборній, 37 в смт.Володимирець. На виконання вказаного рішення відповідачу видано [PERSON] акт на право постійного користування землею від 18.11.1997 року 11-РВ №001914, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею під №89. Оскільки при виділенні земельної ділянки [PERSON], порядковий, кадастровий чи будь-який інший номер вказаній земельній ділянці у рішенні не було присвоєно, її місце розташування на місцевості зображено у будівельному паспорті від 26.01.1989 року. Зокрема, з акту, викопіювання та експлікації, які є частинами будівельного паспорту на забудову земельної ділянки, виділеної [PERSON], вбачається, що позивачу відведено та закріплено геодезичними знаками в натурі на місцевості земельну ділянку площею 200 кв.м., а також зображено дану ділянку, яка прилягає до вулиці та межує із будівлею гаража «гостраха» (№3 на експлікації) та знаходиться на відстані від будівлі «гостраха» (№2 на експлікації). Рішенням виконавчого комітету Володимирецької селищної ради №36 від 16 березня 2017 року індивідуальному гаражу [PERSON] присвоєно порядковий номер 6-А по вул..Василя Стуса в смт.Володимирець. Порівнянням будівельного паспорту від 26.01.1989 року із технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] для будівництва індивідуальних гаражів, а саме із схемою розташування земельної ділянки, встановлено, що земельна ділянка із розташованим на ній гаражем №6-А по вул..Василя Стуса в смт.Володимирець межує з вулицею, землями загального користування (проїзд), земельною ділянкою НАСК «Оранта» та земельною ділянкою [PERSON], та знаходиться на відстані від адмінбудівлі НАСК «Оранта». Сукупність вказаних доказів суд вважає достатньою для підтвердження тієї обставини, що позивач [PERSON] здійснив будівництво гаража саме на тій земельній ділянці, яка була йому для цього виділена і відведена в натурі. Крім того, наведені письмові докази в сукупності із поясненнями позивача, його представника та представника третьої особи повністю спростовують твердження представника відповідача про те, що будівництво гаража здійснено [PERSON] самочинно, на землях, що перебували у користуванні НАСК «Оранта». Зокрема, як вже встановлено судом, будівництво гаража здійснено [PERSON] на виділеній для цього рішенням органу місцевого самоврядування земельній ділянці, яка була відведена в натурі, у відповідності до цільового призначення землі та на підставі дозволу, посвідченого будівельним паспортом, тобто таке будівництво не є самочинним в розумінні ст.376 ЦК України. При цьому суд також приймає до уваги, що виділення земельної ділянки позивачу та її забудова [PERSON] відбулось на протязі 1989-1990 років, в той час, коли суміжна земельна ділянка буда передана в користування відповідачу ПАТ НАСК «Оранта» лише в листопаді 1997 року. Таким чином, на час передачі земельної ділянки в користування ПАТ НАСК «Оранта» суміжна земельна ділянка вже перебувала у користуванні позивача [PERSON] та на ній була зведена будівля. Наданий представником відповідача [PERSON] акт 11-РВ №001914, і опис меж земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні відповідача, не спростовують доводів позивача та висновків суду, оскільки не містять відомостей про самовільне захоплення частини земельної ділянки позивачем чи іншими особами, наявність на земельній ділянці будівель чи споруд, а також не визначає чітких географічних координат земельної ділянки на місцевості. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] у встановленому законом порядку отримав у користування земельну ділянку для будівництва індивідуального гаража по вул.В.Стуса, 6-А в смт.Володимирець, яка межує із земельною ділянкою, що перебуває у користуванні ПАТ «НАСК «Оранта». У відповідності до ст.96 Земельного кодексу України землекористувачі зобовязані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства. Статтею 106 Земельного кодексу України встановлено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Оскільки позивач [PERSON] неодноразово звертався до відповідача ПАТ НАСК «Оранта» із заявами про погодження меж суміжних земельних ділянок, однак отримав відмову, що підтверджується наданими суду письмовими доказами, суд вважає цю відмову незаконною, і такою, що порушує права позивача. Зокрема, у відповідності до ст.ст.116, 118, п.7 р.Х Перехідні положення Земельного Кодексу України, позивач має право на отримання земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража, яка належить до земель територіальної громади та перебуває в його користуванні з 1989 року, у власність. При цьому розмір земельної ділянки 0,0063 га повністю відповідає вимогам п.д) ч.1 ст.121 Земельного Кодексу України. З метою реалізації вказаного права [PERSON] звернувся із відповідною заявою до Володимирецької селищної ради, рішенням якої від 19.06.2016 року №175 «Про розгляд заяви громадянина [PERSON] по наданню дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва індивідуального гаража» позивачу надано дозвіл на складання відповідної технічної документації, із наступним її затвердженням сесією відповідної ради. Вказана технічна документація виготовлена на замовлення позивача, однак її затвердження в даний час є неможливим через відмову ПАТ НАСК «Оранта» погодити межі суміжних земельних ділянок. Відповідно до статті 152 Земельного Кодексу, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Враховуючи викладене, та приймаючи до уваги встановлені в ході судового розгляду обставини, суд приходить до висновку, що захист прав позивача у відповідності до положень п.а) ч.3 ст.152 Земельного Кодексу України може бути здійснений шляхом визнання його права на приватизацію земельної ділянки без погодження її меж із суміжним землекористувачем.

Outcome: approved