Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, який в листопаді 2017 року уточнив та просив постановити рішення, яким визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, м. Підгородне вул. О.Литвишко, буд. 12-а обєктом права спільної сумісної власності подружжя його, [PERSON] та [PERSON]; в порядку поділу виділити йому, [PERSON] на праві особистої приватної власності 1/2 частину житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, м. Підгородне вул. О.Литвишко, буд. 12-а, згідно з варіантом № 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи № 395/396/397/398-14 від 30.09.2014 року, а саме: кв. № 1, яка складається у житловому будинку літ. А-1: прим. 1-2 передпокій площею 5,0 кв.м.; прим. 1-3 житлова кімната площею 21,4 кв.м.; прим. 1-4 житлова кімната площею 11,0 кв.м.; у прибудові літ. а-1: прим. 1-1 коридор площею 6,8 кв.м. двірні будівлі та споруди: ганок літ. а1; гараж літ. Б; вигрібна яма № 11; колодязь № 9; водоколонка № 10; хвіртка № 5; огорожі № 3; 4; 6, ворота № 1 залишити в спільному користуванні; стягнути з [PERSON] на його користь 3140,00 грн. в якості грошової компенсації вартості відступлення від ідеальної частки; визнати за ним, [PERSON] право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,14 га, призначеної для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та для ведення особистого підсобного господарства, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, м. Підгородне вул. О.Литвишко, буд. 12-а; визначити порядок користування земельною ділянкою за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, м. Підгородне вул. О.Литвишко, буд. 12-а згідно з варіантом № 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи № 395/396/397/398-14 від 30.09.2014 року, а саме: виділити в користування йому, [PERSON] земельну ділянку площею 709,34 кв.м. згідно лінії розділу (додаток №2 висновку судової будівельно-технічної експертизи № 395/396/397/398-14 від 30.09.2014 року, на плані визначена помаранчевим кольором), в загальному користуванні власників квартир №1 та №2 виділити земельну ділянку площею 43,32 кв.м., [PERSON] виділити в користування земельну ділянку площею 709,34 кв.м. згідно лінії розділу (додаток № 2 висновку судової будівельно-технічної експертизи №395/396/397/398-14 від 30.09.2014 року, на плані визначена зеленим кольором; судові витрати покласти на відповідача. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідачка [PERSON] та її адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с.88) . Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Встановлено, що з 14 жовтня 1989 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується актовим записом №72 Виконавчого комітету Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області в свідоцтві про укладення шлюбу серії ІV-КИ №\~305081 від 14 жовтня 1989 року (том1 а.с.7). Однак сімейно-шлюбні відносини між сторонами не склалися, тому рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року шлюб між подружжям було розірвано. Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської районної ради народних депутатів від 26 грудня 1989 року №341 (том1 а.с.8) [PERSON] було виділено земельну ділянку 600 кв.м. для будівництва житлового будинку, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне вул. О.Литвишко, буд. 12. Рішенням виконавчого комітету Підгородненської міської ради від 21 червня 1995 року №119 від 21 червня 1995 року (том1 а.с.11) [PERSON] виділено земельну ділянку із пустуючих поряд земель з вул. Сонячної, 7, вул. О. Литвишко, 12 площею 600 кв.м., закріплено до плану 1200 кв.м. 05 грудня 1996 року на підставі рішення виконкому Підгородненської міської ради народних депутатів №215 від 23 жовтня 1996 року [PERSON] було отримано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,14 га, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне вул. О.Литвишко, буд. 12, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №9694 (том1 а.с.56). Право власності на земельну ділянку площею 0,14 га, виникло у [PERSON] внаслідок приватизації 23 жовтня 1996 року. Згідно висновку комплексної судової будівельно-технічної експертизи № 395/396/397/398-14 від 30.09.2014 року, вбачається, що житловий будинок з прибудовою за адресою: м. Підгороднє, вул. О. Литвишко, 12 на момент дослідження повністю збудований та є обєктом завершеного будівництва, фактично знаходиться в експлуатації, ступінь готовності складає 100%, ринкова вартість домоволодіння станом на момент оцінки липень 2014 року складає 695 604 грн. Ринкова вартість земельної ділянки розташованої за адресою: м. Підгороднє, вул. О.Литвишко, 12 складає 250 600 грн. Фактично площі 46,1 кв.м. в житловому будинку з прибудовою відповідно до державних будівельних вимог, достатньо для виділу в натурі та облаштування двох окремих однокімнатних квартир. Також розподілу підлягають будівлі і споруди домоволодіння та експертом запропоновано три варіанти розподілу з мінімальними переобладнаннями та відповідно до даних варіантів розподілу житлового будинку чотири варіанти розподілу будівель та споруд домоволодіння з незначним відступом від вимог ДБН та ідеальних часток. Як вбачається із Інформаційної довідки №5318407, у Реєстрі прав власності щодо нерухомого майна, а саме будинку №12 по вул. О.Литвишко у м. Підгородне відомості відсутні. Статтею 60 СК України, визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма\~статті 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Зазначена правова позиція, висловлена ВСУ в Постанові від 25 листопада 2015 року при розгляді справи № 6-2333цс15, а також в Постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15. В постанові ВСУ від 15 листопада 2017 року у справі № 6-2921цс16, Верховний Суд України констатує, що норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набутті. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Правова природа набуття права власності на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже під час укладення нового шлюбу. Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу. Тому сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з п. 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,\~вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає зясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення. При цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна, як обєкту. Таким чином, предметом доказування у цьому спорі є збільшення вартості зазначеного нерухомого майна та істотність такого збільшення в період шлюбу внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя, або затрат позивача незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна). Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 листопада 2017 року (а.с.58-59) теперішнім власником спірного будинку є [PERSON], яка за договором купівлі-продажу від 27 січня 2017 року придбала будинок та земельні ділянки за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне вул. О.Литвишко, буд. 12-а. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно (постанова Верховного Суду України від 7 листопада 2012 року у справі N 6-107цс12). Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В позові позивач [PERSON] посилається на те, що за їхні спільні з відповідачкою кошти був побудований житловий будинок, будівництво якого було розпочато ще у 1990 році та просить визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок та земельну ділянку за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, м. Підгородне вул. О.Литвишко, буд. 12-а та визнати за ним право власності на 1/2 частки цих будинку та земельної ділянки на підставі\~ст. 62 СК України. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено тих обставин, що за час шлюбу будувався будинок внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, або особистих його затрат. Також суд звертає увагу на те, що сам по собі факт оформлення права власності не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Наведене узгоджується з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 15 листопада 2017 року у справі № 6-2921цс16. Суд вважає, надані позивачем копії накладної та квитанцій про придбання будівельних матеріалів для підтвердження особистих затрат в будівництві та покращенні спірного майна, не є належним, допустимим та достатнім доказом в розумінні ст.\~77, 78, 80 ЦПК України, оскільки в квитанціях зазначено лише прізвище замовника «Таран» без жодних ідентифікуючих, визнаних даних щодо спірних об'єктів нерухомості, тому суду не зрозуміло, хто саме з сторін придбав вказані матеріали і відповідно, не дає змоги дійти до висновку про наявність чи відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Проаналізувавши вищевикладені обставини справи, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно вивчивши докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягають за недоведеністю. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. У звязку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed