Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про вселення, в якому посилається на те, що 15.11.2010 згідно ордеру він разом із сімєю вселився в житловий будинок № 184 по вул. Леніна в селі Матвіївка Вільнянського району Запорізької області. Вказане житло є службовим. Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області [PERSON] був визнаний таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Рішенням апеляційного суду Запорізької області рішення першої інстанції скасовано, в задоволенні позову відмовлено. У звязку з тим, що немає рішення суду про те, що позивач втратив право користування службовим житлом, він звернувся до суду з позовом про вселення. В судовому засіданні позивач та його представник наполягали на задоволенні позову на тих підставах, що в ньому зазначені. Представник відповідача - голова Матвіївської сільської ради [PERSON] проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що позивачем не вірно обраний спосіб захисту. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Вислухавши думку учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про можливість розглядати справу за відсутності відповідача [PERSON], на підставі тих доказів, що містяться в матеріалах справи, відповідно до положень ч. 4 ст. 169 ЦПК України. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У відповідності зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 58 ч. 1 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. На підставі ст. 121-123 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу. Судом встановлено, що власником житлового будинку є Матвіївська сільська рада, а [PERSON], як і [PERSON], є лише користувачем вказаного будинку, який є службовим приміщенням (а.с. 47). Такі ж обставини встановленій і рішенням апеляційного суду Запорізької області від 10 лютого 2016 року під час апеляційного перегляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом (а.с. 10-11). Згідно ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, оцінивши досліджені докази в їх сукупності, судом встановлено, що жиле приміщення, а саме житловий будинок по вул. Леніна в селі Матвіївка, надане [PERSON] та членам її сімї, а саме: [PERSON] - чоловік, [PERSON] син, як службове (а.с. 47). 14.09.15 заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області за позовом [PERSON], [PERSON] був визнаний таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням (а.с. 9). 10.02.16 рішенням апеляційного суду Запорізької області рішення першої інстанції скасовано, в задоволенні позову відмовлено (а.с. 10-11). Матвіївська сільська рада з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування або про виселення до [PERSON] не зверталась. Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом ст. ст. 9 ч. 3 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених Законом. За ст.109 ч. 1 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Конституцією України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Основною метою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема закріплених в ст.8, є право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання гарантій кожній особі, в тому числі права на повагу її житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання « вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» ( рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймачів та членів його сімї ( рішення у справі Larkos v Cyprus від 18.02.1999 року) Таким чином суд приходить до висновку, що [PERSON] не втратив право користування спірним приміщенням, у звязку з чим позовні вимоги про вселення підлягають задоволенню. Щодо вимог позовної заяви про зобовязання сільської ради провести реєстрацію, суд приходить до висновку, що остання є передчасною, оскільки позивач у встановленому законом порядку не звертався до відповідних органів для отримання документів, у наданні яких йому було б відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial