Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до ПАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» (далі по тексту ПАТ «ЗАЗ»), вказавши, що з 08.04.2011 року по 25.05.2013 року працював на ПАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» водієм та був звільнений наказом підприємства від 11.10.2013 року з 25.05.2013 року за власним бажанням. При звільненні з ним не було проведено розрахунок, а саме не виплачено компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1387,8 гривень, у зв'язку з чим за позовом [PERSON] рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.04.2014 року на користь позивача з ПАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» було стягнуто зазначену компенсацію, яку підприємство фактично перерахувало на рахунок виконавчої служби 31.10.2014 року. По суті позовних вимог просить стягнути з відповідача суму індексації компенсації за невикористану відпустку з період з 25 травня 2013 року по 31 жовтня 2014 року в сумі 149,81 гривень, а також середній заробіток у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні за цей же період в сумі 51567,85 гривень. В судовому засіданні позивач та його представник наполягали на позовних вимогах з заявлених в позові підстав. Позивач додатково пояснив, що до моменту звільнення з підприємства було виявлено перевитрату ним палива, у зв'язку з чим з заробітку позивача здійснювались відрахування для погашення матеріального збитку. 25.05.2013 року [PERSON] забажав звільнитися, у зв'язку з чим намагався надати заяву про звільнення своєму безпосередньому керівникові, але заяву у нього не взяли. Після 25.05.2013 року [PERSON] на роботі не з'являвся, а у червні 2013 року направив поштою до підприємства заяви про звільнення, про надання відпустки та надання довідки про середній заробіток. Трудову книжку отримав, коли з'явився до ПАТ «ЗАЗ» у жовтні 2013 року, а також того ж дня здав чергову заяву про звільнення. Представник відповідача проти позову заперечувала, вказавши, що у зв'язку з наявністю у [PERSON] перевитрати пального у нього виник обов'язок відшкодувати підприємству матеріальний збиток, для чого за заявою [PERSON] сума збитку відшкодовувалась шляхом здійснення відрахувань з його заробітку. Після 25.05.2013 року [PERSON] на роботі не з'являвся, перша заява про звільнення надійшла лише у червні 2013 року, але підстав звільняти його через переїзд на інше місце проживання не було, а з інших підстав через наявність непогашеної заборгованості його не звільняли. 11.10.2013 року [PERSON] прибув на підприємство, де подав заяву про звільнення за власним бажанням, на підставі якої наказом від 11.10.2013 року його звільнили з 25.05.2013 року та видали трудову книжку. Компенсацію за невикористану відпустку звернули в рахунок погашення матеріального збитку, але після набрання законної сили рішенням суду про стягнення компенсації 31.10.2014 року суму компенсації було перераховано на рахунок виконавчої служби. Посилаючись, що відповідно до заяви [PERSON] у підприємства існували законні підстави для звернення компенсації за невикористану відпустку в рахунок погашення збитків, просили у позові відмовити. Також представник відповідача посилалась на відсутність законних підстав для індексації компенсації за невикористану відпустку. При дослідженні матеріалів справи судом встановлено таке. Згідно копії трудової книжки (а.с. 8-10) [PERSON] працював на посаді водія автотранспортних засобів ПАТ «ЗАЗ» з 08.04.2011 року. Наказом від 11.10.2013 року [PERSON] звільнений з 25.05.2013 року на підставі ст. 38 КЗУпП за власним бажанням. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.04.2014 року частково задоволено позов [PERSON] до ПАТ «ЗАЗ» про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та моральної шкоди стягнуто з ПАТ «ЗАЗ» на користь [PERSON] грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1387,8 гривень (а.с. 12-13). Рішення суду було виконане в ході виконавчого провадження шляхом перерахування стягнутої суми на рахунок Комунарського ВДВС Запорізького МУЮ платіжним дорученням № 146645 від 30.10.2014 року (а.с. 38). Як вбачається з наданих позивачем та відповідачем копій заяв (а.с. 44, 56, 57, 58) [PERSON] звертався до ПАТ «ЗАЗ» з різноманітними заявами. Так, відповідно до книги реєстрації вхідної кореспонденції (а.с. 54-55) 18.06.2013 року до ПАТ «ЗАЗ» поштою надійшло дві заяви [PERSON]: від 25.05.2013 року з проханням надати щорічну відпустку з 27.05.2013 року (а.с. 65) та від 27.05.2013 року про звільнення за власним бажанням з 28.05.2013 року у зв'язку з переїздом на інше постійне місце проживання (а.с. 67). Доказів направлення [PERSON] та отримання ПАТ «ЗАЗ» інших заяв про звільнення за іншими підставами, зокрема, за власним бажанням, до 11.10.2013 року позивачем не надано, а представник відповідача такі обставини заперечував. Також в судовому засіданні позивач не заперечував, що після 25.05.2013 року і до дня отримання трудової книжки на підприємстві не з'являвся, в письмовій формі вимог про здійснення розрахунку не пред'являв. Як вбачається з копії заяви [PERSON] (а.с. 44) 11.10.2013 року [PERSON] особисто здано заяву про звільнення за власним бажанням з 25.05.2013 року. В судовому засіданні позивач підтвердив, що напис на вказаній заяві наступного змісту мовою оригіналу «Документы зданы в ДОТиП 11.10.2013» здійснено ним власноручно, а підпис на вказаній заяві належить саме йому. Зважаючи на те, що [PERSON] при зверненні з заявою про звільнення у червні 2013 року одночасно було подано заяву про надання відпустки, крім того, в заяві про звільнення, яку ним направлено поштою у червні 2013 року, датою звільнення зазначено 28.05.2013 року, а підставою переїзд на інше постійне місце проживання, але при цьому не надано документів на підтвердження зміни місця проживання, суд погоджується з доводами відповідача щодо відсутності у підприємства на той час законних підстав для звільнення [PERSON] через невизначеність самим працівником своїх бажань. Як вказує ст. 38 ч. 1 КЗУпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Оскільки [PERSON] при поданні заяви про звільнення у червні 2013 року підставою для звільнення зазначено переїзд на нове місце проживання, але документів на підтвердження цього не надано жодних та при цьому одночасно заявлено про надання відпустки, суд вважає, що [PERSON] при наданні такої заяви не доведено наявність у нього поважних причин звільнитися без завчасного двотижневого попередження, а у строк, який він вказав в заяві. При цьому суд враховує, що фактично останній день присутності [PERSON] на підприємстві до жовтня 2013 року є 25.05.2013 року, та в цей день ним не доведено факт звернення з заявою про звільнення та вимоги про здійснення розрахунку. Також суд враховує, що позивачем не оспорювалась в установленому порядку підстава звільнення, яка у трудовій книжці зазначена «за власним бажанням». При вирішенні справи суд виходить з наступного. Стаття 116 ч. 1 КЗУпП зобов'язує працедавця при звільненні працівника виплатити всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Враховуючи вищевикладені висновки, суд вважає, що 25.05.2013 року у підприємства не настало обов'язку та не було підстав для здійснення з [PERSON] розрахунку при звільненні та не вбачає підстав для стягнення середнього заробітку саме з цієї дати. Натомість 11.10.2013 року коли було видано наказ про звільнення [PERSON] обов'язок розрахуватись із ним того ж дня у підприємства виник, можливість перерахувати компенсацію за невикористану відпустку була, оскільки виплата заробітної плати на підприємстві здійснювалась перерахуванням на платіжні картки. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 24.11.2014 року (а.с. 45-46) частково задоволено позов ПАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» в рахунок відшкодування шкоди, заподіяної нестачею дизельного палива, 18887,52 гривень та судові витрати в сумі 365,4 гривень. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача щодо правомірності невиплати компенсації за невикористану відпустку та звернення її в рахунок погашення вартості перевитраченого пального, оскільки це суперечить положенням ст. 129 КЗУпП, яка обмежує відрахування з вихідної допомоги, компенсаційних та інших виплат, на які згідно з законодавством не звертається стягнення. Крім того, суд враховує, що на час звільнення [PERSON] з підприємства судового рішення про стягнення з нього суми коштів ще не існувало, а з тексту рішення суду від 24.11.2014 року вбачається, що виявлення нестачі дизельного палива виявлено лише 24.05.2013 року, а останній день присутності [PERSON] на підприємстві - 25.05.2013 року, при цьому [PERSON] саме з цією нестачею не погоджувався, відмовляючись підписувати акт службового розслідування та акт контрольного заміру. Стаття 117 КЗУпП вказує, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Враховуючи вищевикладені висновки, суд вбачає підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.10.2013 року по 30.10.2014 року. Між тим суд не погоджується з розрахунком цієї суми, яка здійснена позивачем у зв'язку з наступним. Положення Порядку компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, на який посилався позивач в обґрунтування заявлених вимог, застосовується у випадках порушення встановлених термінів виплати заробітної плати та не регулює питання компенсаційних виплат у зв'язку з невчасним розрахунком при звільненні. Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Оскільки датою звільнення як позивачем, так і відповідачем визначено 25.05.2013 року, що відповідає запису в трудовій книжці, тож середня заробітна плата повинна обчислюватись, виходячи з виплат за останніх два календарний місяця роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Оскільки місяцем звільнення є травень, останніми двома місяцями, що передують цій події, є квітень та березень 2013 року. З довідки про нараховану заробітну плату (а.с. 36) вбачається, що у березні [PERSON] нараховано 2643,8 гривень, а у квітні 2137,52 гривень. Пункт 5 Постанови КМУ № 100 вказує, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Враховуючи, що наказом голови правління ПАТ «ЗАЗ» № 24 від 04.03.2013 року, з яким [PERSON] був ознайомлений під підпис (а.с. 91) встановлено з 13 травня 2013 року і до скасування для всіх працівників ПАТ «ЗАЗ» триденний робочий тиждень (понеділок, вівторок, середа) з тривалістю 8 годин, тож кількість робочих днів у березні 2013 року складала 12 днів, у квітні 2013 року - 14 днів. Тож при визначенні розміру середньої заробітної плати для [PERSON] суд виходить з того, що середньомісячна заробітна плата складала 2390,66 гривень, середньоденна 183,9 гривень. Час прострочення виплати компенсації за невикористану відпустку складає 1 повний рік та 19 днів (9 робочих днів у жовтні 2014 року) в період з 12.10.2014 року по 30.10.2014 року. Тож розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 30343,02 гривень, які підлягають стягнення з відповідача на користь позивача. В частині заявлених позивачем вимог про стягнення індексації компенсації за невикористану відпустку законних підстав для задоволення цих вимог суд не вбачає, виходячи з такого. Стаття 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» № 1282 від 03.07.1991 року, а також пункт 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року, визначають об'єкти індексації грошових доходів населення. Так, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. Оскільки компенсація за невикористану відпустку має разовий характер та обчислюється, виходячи з заробітку, який вже проіндексований відповідно до вимог Закону України № 1282, тож індексація такої компенсації фактично буде повторною індексацією та не відповідає вимогам чинного законодавства. Аналогічне роз'яснення викладене у листі № 024-130 від 30.10.2003 року Міністерства праці та соціальної політики України, в якому вказано, що усі виплати, які обчислюються, виходячи із середньої заробітної плати, у тому числі на час щорічної та додаткової відпустки, індексації не підлягають. Зважаючи на вищевикладене, суд вбачає підстави для часткового задоволення заявлених вимог. Також, відповідно до ст. 88 ч. 3 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial