Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із цим позовом, мотивуючи його тим, що [INFO] помер його дід по лінії батька [PERSON] , який 24 вересня 1988 року склав заповіт, яким належний йому житловий будинок [ADDRESS] , а також все інше своє майно, заповів йому (позивачу). Він (позивач) з 23 жовтня 1998 року зареєстрований у зазначеному житловому будинку і з цього часу володіє та користується цим будинком і присадибною земельною ділянкою, підтримує будинок в належному стані, проводить його ремонти. Після смерті [PERSON] він (позивач) прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав у зв`язку із тим, що правовстановлюючі документи на домоволодіння не виготовлялися. [PERSON] просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок [ADDRESS] . У судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив їх задовольнити, розгляд справи проводити без його участі. У судове засідання представник Носівської міської ради Чернігівської області не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що міська рада визнає позовні вимоги, не заперечує проти їх задоволення та просить розгляд справи проводити без участі їх представника. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників справи за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для його відкладення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , який 24 вересня 1988 року склав заповіт, яким належний йому житловий будинок [ADDRESS] , а також все інше своє майно, заповів [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 7; 11; 33-34). Таким чином, в силу ст. 1223 ЦК України позивач, як особа, визначена у заповіті, має право на спадкування після смерті [PERSON] . У судовому засіданні встановлено, що 12 квітня 2005 року за заявою позивача Носівською районною державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа за № 151/2005, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 25-26). Таким чином, позивач успадкував після смерті [PERSON] належне йому спадкове майно. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.\~ Звертаючись до суду з цим позовом позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що з 23 жовтня 1998 року він зареєстрований у житловому будинку [ADDRESS] , який належить [PERSON] , і з цього часу володіє та користується цим будинком і присадибною земельною ділянкою, підтримує будинок в належному стані, проводить його ремонти, тобто добросовісно, відкрито, безперервно володів вказаним житловим будинком протягом тривалого часу, а тому на підставі ст. 344 ЦК України набув право власності на нього. Суд не погоджується з такими доводами позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною 1 ст. 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, зокрема якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. Пунктом 11 вказаної постанови Пленуму судам роз`яснено, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже встановлення власника майна або безхазяйної речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. У судовому засіданні встановлено, що позивач є спадкоємцем [PERSON] за заповітом, в установленому законом порядку спадщину прийняв. Ураховуючи положення норм цивільного кодексу України суд вважає, що в даному випадку наявні підстави для спадкування майна, що, в свою чергу, виключає можливість застосування інституту набувальної давності. Доводи позивача про наявність усіх умов для визнання за ним права власності за набувальною давністю суперечать обставинам справи та ґрунтуються на помилковому розумінні положень ч. 1 ст. 344 ЦК України. Судом також враховується, що у ст. 344 ЦК України йдеться про набуття особою права власності на нерухоме майно за набувальною давність, якщо ця особа добросовісно заволоділа чужим майном. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. У судовому засіданні встановлено, що позивач з 23 жовтня 1998 року зареєстрований в спірному житловому будинку, а тому відсутні підстави вважати, що він добросовісно заволодів чужим майном. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed