Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

[PERSON] звернувся з цим позовом, в якому просив визначити йому додатковий строк для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, що відкрилася [INFO] після смерті [PERSON] , оскільки пропустив його з поважних причин, так як не знав, що остання посвідчила на його користь заповіт. Ухвалою Буринського районного від 29.11.2019 року до участі у справі була залучена [PERSON] , як правонаступник після смерті первісного відповідача [PERSON] .. Позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав, просив розгляд справи провести без його участі, про що повідомив суд письмовою заявою. Суд визнав можливим справу розглянути без участі позивача за наявними доказами. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримав, пояснивши, що в кінці лютого 2018 року [PERSON] дізнався, що померла [PERSON] залишила на його користь заповіт, яким заповіла йому земельну ділянку. На початку березня він звернувся у сільську раду, де отримав довідку про смерть спадкодавця, зібрав інші документи, після чого подав відповідну заяву в органи нотаріату. Однак нотаріус повідомив, що він пропустив строк для вчинення цих дій. Після смерті спадкодавця ні нотаріус, ні інші особи йому не повідомляли про відкриття спадщини. Вважав, що вказане свідчить про поважність пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини. Відповідачка [PERSON] позов не визнала. Пояснила, що спадщину після смерті її матері [PERSON] прийняв її син [PERSON] , який проживав разом із нею. [PERSON] являється їй рідним братом, у зв`язку з чим після його смерті [INFO] вона прийняла спадщину. Вважала, що мати не могла посвідчити заповіт на чужу людину, оскільки про це вона їм не розповідала. Крім того, на час посвідчення заповіту остання мала поганий стан здоров`я, а тому, на її думку, не могла розуміти значення своїх дій, а позивач скористався цим, щоб заволодіти належною їй земельною ділянкою. Представник відповідачки [PERSON] просила відмовити у позові. На її думку позивач не навів обґрунтованих причин, які б завадили йому своєчасно подати заяву про прийняття спадщини. Вважала, що [PERSON] знав про заповіт, оскільки за декілька днів до його посвідчення належне йому приватне підприємство «Агропромислова фірма «Україна» уклало із [PERSON] договір емфітевзису на земельну ділянку, яка була в подальшому йому заповідана. Звертала увагу, що [PERSON] тривалий час хворіла, мала поганий зір і похилий вік, але позивач недобросовісно скористався її безпорадним станом та змусив скласти на свою користь заповіт. Також, на переконання представника у заповіті не ідентифіковано належним чином особу, на користь якої він складений, а тому [PERSON] є неналежними позивачем. Вважала, що заповіт є нікчемний. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] є бабусею її чоловіка. З 2013 року вона погано ходила, а з 2015 року могла це робити лише із сторонньою допомогою. Тоді її виводив на вулицю [PERSON] , який проживав із нею та був її сином. Вони з чоловіком часто провідували її. Остання нічого не говорила про заповіт на користь [PERSON] . Вважала, що вона не могла посвідчити заповіт на користь позивача. Свідок [PERSON] показала, що померла [PERSON] є її свекрухою. З 2015 року вона сама майже не ходила та мала поганий стан здоров`я. На її думку, остання не могла посвідчити заповіт на [PERSON] .. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] до дня смерті проживала із нею по сусідству. З 2016 року остання мала поганий стан здоров`я, часто хворіла та мала погану пам`ять і зір. На вулицю її виносив син, який на той час із нею проживав. Вважала, що вона не могла посвідчити заповіт на позивача. Свідок [PERSON] підтвердила, що до кінця листопада 2017 року працювала секретарем Успенської сільської ради. У травні 2016 року вона посвідчила заповіт, яким [PERSON] належну їй земельну ділянку заповіла [PERSON] .. На момент цих дій [PERSON] була адекватна, в здоровому розумі і все розуміла. Заповіт був прочитаний спадкодавцем, і складений з її слів. Заповіт посвідчувався у сільській раді, крім [PERSON] та її ніхто при цьому присутнім не був. Про посвідчення заповіту [PERSON] не повідомляли, так як це заборонено законом. Вважала, що заповіт відповідає встановленим вимогам і посвідчений без порушень. Вислухавши аргументи сторін та пояснення свідків, безпосередньо дослідивши надані докази і давши їм оцінку за своїм внутрішнім переконанням, повно та всебічно встановивши обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , яка проживала в селі Успенка Буринського району Сумської області, у зв`язку з чим відкрилася спадщина, до складу якої увійшли усі права та обов`язки, що належали їй на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті, що підтверджується свідоцтвом про смерть спадкодавця, довідкою Успенського старостинського округу, правовстановлюючими документами на нерухоме майно (а.с.6,7,54). Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною 1 статті 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. При цьому спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.1, ч.2 ст.1220 ЦК України). В силу ч. 3 ст. 1272 ЦК України за заявою спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Як вбачається з роз`яснень, які містяться в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, та сформульованої відповідно до рішень цього Суду правової позиції, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. За життя, спадкодавець [PERSON] залишила особисте розпорядження на випадок своєї смерті заповіт, який був посвідчений секретарем Успенської сільської ради Буринського району Сумської області Штикою Т.В. 24.05.2016 року та зареєстрований в реєстрі за №156, яким належну їй, відповідно до державного акту серії Р2№661152, земельну ділянку розміром 2,48 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, заповіла [PERSON] , [INFO] , що вбачається з копії заповіту та витягів із Спадкового реєстру (а.с.13-15,58-60). Також, 13.09.2016 року [PERSON] посвідчила від свого імені заповіт за реєстраційним № [NUMBER] на [PERSON] , [INFO] , відповідно до якого заповіла йому житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку за адресою [ADDRESS] (а.с.49). Останній, являючись сином спадкодавця, прийняв спадщину в силу ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і протягом строку, встановленого\~ст.1270 цього Кодексу, не заявив про відмову від неї, що вбачається з довідок Успенського старостинського округу, свідоцтва про народження (а.с.7,32,64,71). [INFO] [PERSON] помер, не оформивши юридично своїх спадкових справ після смерті [PERSON] (а.с.31,32,40,41,48). \~ \~ \~ \~Спадщину після його смерті прийняла [PERSON] , будучи рідною сестрою останнього, являючись спадкоємцем другої черги за законом, що підтверджується матеріалам спадкової справи 314/2018 від 14.11.2018 року, заведеної приватним нотаріусом Буринського районного нотаріального округу Сумської області Головенською Л.В. (а.с.45-97). \~ \~ \~ \~Між тим, свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку, яку [PERSON] заповіла [PERSON] не видавалося, а спадкова справа після смерті спадкодавця також не заводилася. При цьому, останній, як спадкоємець за заповітом, не подав у встановлений законом строк заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , оскільки про наявність заповіту дізнався лише наприкінці лютого 2018 року, що підтверджується поясненнями представника позивача, показами свідка [PERSON] , довідкою, що була видані йому на початку березня 2018 року посадовими особами Успенського старостинського округу (а.с.7). Згідно з положеннями\~\~ст.63\~ЗУ «Про\~нотаріат»\~нотаріус або\~в сільських\~населених пунктах\~-\~посадова особа\~органу місцевого\~самоврядування,\~уповноважена на\~вчинення нотаріальних\~дій,\~отримавши від\~спадкоємців повідомлення\~про відкриття\~спадщини,\~зобов`язана повідомити\~про це\~тих спадкоємців,\~місце проживання\~або роботи\~яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. Згідно з пунктом 1.2 глави 10 розділу II\~Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5\~та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 282/20595, при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Отже, Закон пов`язує виникнення у нотаріуса або особи, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій, обов`язку здійснювати дії щодо сповіщення спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме, з моментом заведення спадкової справи, чому передує звернення спадкоємця із заявою про прийняття спадщини. При цьому, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №565/1145/17, які є обов`язковими для врахування судом в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Приймаючи до уваги, що позивач був необізнаний про наявність заповіту, складеного на його користь, так як спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася взагалі, суд приходить до переконання, що строк подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори був пропущений ним з поважних причин, що є підставою для визначення йому додаткового строку на вчинення вказаних дій. Доводи відповідачки та її представника, наведені в судовому засіданні та в письмовому відзиві на позовну заяву, не доведені відповідно до вимог ст.ст.12,81ЦПК України, ґрунтуються на припущеннях, а тому суд відноситься до них критично. При цьому, судом встановлені обставини, що [PERSON] дійсно була особою похилого віку і мала певні хронічні захворювання, що підтверджується копіями медичних документів, які були досліджені судом (а.с.118,113). Між тим, вони не містять належних, отриманих у спосіб визначений процесуальним законом доказів, які б ставили під сумнів поведінку спадкодавця в наслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин при посвідчення заповіту. Аргументи сторони відповідачки, що заповіт посвідчений не на користь позивача, є хибними, оскільки у ньому безпосередньо вказані дані, зокрема прізвище ім`я та по батькові, дата народження, які ідентифікують спадкоємця і не викликають сумнівів, що розпорядження [PERSON] стосувалося саме позивача. При цьому зміст заповіту не суперечить вимогам встановленим п.2 глави 3 розділу II\~Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Покази свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] також не спростовують доводів позивача, а ґрунтуються лише на припущеннях. За змістом ст.ст.12,13,81 ЦПК України цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст.78 цього Кодексу обставини справи,\~які за\~законом мають\~бути підтверджені\~певними засобами\~доказування,\~не можуть\~підтверджуватися іншими\~засобами доказування. Стаття 2 Цивільного процесуального кодексу України закріплює, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав , свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» від 27.06.2000 року вбачається, що при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Виходячи із сталої практики цього ж Суду, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, по своїй суті, є гарантом права власності, оскільки визнає право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. При цьому, гарантоване\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй Постанові від 17.10.2018 року в справі №681/203/17-ц, принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Таким чином, зібрані по справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи, з урахуванням норм європейського законодавства по правам людини, дозволяють задовольнити позов в повному обсязі і таке рішення, на думку суду, буде відповідати не тільки принципу законності, а і справедливості.

Outcome: approved