Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про розірвання договорів дарування від 23.05.2018 року та від 27.09.2018 року Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачем [PERSON] отримано квартиру, що за адресою [ADDRESS] , в спадок від своєї матері [PERSON] 23.05.2018 року приватним нотаріусом Дурневич Н.М. було посвідчено договір дарування ѕ частки у праві власності на квартиру, що розташована в [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] 27.09.2018 року приватним нотаріусом Дурневич Н.М. було посвідчено договір дарування ј частки у праві власності на квартиру, що розташована в [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] зазначає, що квартира, яка була предметом договорів дарування, є єдиним його житлом і виселятись йому ніде. Однак в подальшому, відповідачка [PERSON] хотіла позивача отруїти, принісши на його день народження неякісний алкоголь, у зв`язку з чим позивачем було подано заяву про вчинення злочину, в результаті якої відкрито кримінальне провадження у справі № 12019070030004061. Крім того, відповідачка у справі здійснювала уколи з ліками, які могли завдати шкоди здоров`ю з можливим летальним наслідком, а саме уколи з ліками, що підвищують тиск. Вказані вище дії відповідачка здійснювала умисно, оскільки вона усвідомлювала суспільну небезпечність своїх дій та передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків. Крім того, відповідачка хоче продати квартиру, що може призвести до її безповоротної втрати. Квартира - це пам`ять про батьків та сестру, а також єдине його місце проживання, а також членів його сім`ї. Відповідачка подала позов про виселення його з цієї квартири, мотивуючи бажанням продати цю квартиру, однак Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14.02.2020р., по справі № 308/10532/19, в позові їй було відмовлено. Вказані вище обставини дають підстави стверджувати, що обдарований - відповідач у справі - створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Враховуючи вищенаведене, позивач [PERSON] просить суд розірвати договір дарування від 23.05.2018 року, ѕ частки у праві власності на квартиру, що розташована в [ADDRESS] , та договір дарування від 27.09.2018 року, ј частки у праві власності на квартиру, що розташована в [ADDRESS] . В передбаченому ЦПК порядку, відповідачкою [PERSON] , подано відзив на позовну заяву, в якому відповідачка зазначає, що між нею та позивачем [PERSON] було укладено договори дарування від 23.05.2018 року, та від 27.09.2018 року. Дарунки нею прийняті у момент складання вказаних договорів і вона являється одноосібним власником вказаної квартири. Зазначає, що вищевказані договори дарування укладені між ними без будь-яких умов і відповідно до вимог статті 717 ЦК України є договорами дарування з відповідними наслідками. В даному випадку, позивач добровільно, усвідомлюючи правові наслідки договору дарування, уклав вказані договори дарування часток спірної квартири. Під час виконання договору ними не порушено його умов та досягнута мета договору дарування щодо передачі власником (дарувальником) свого майна у мою власність (обдарованого) без отримання будь-якої взаємної винагороди (майнового задоволення). Вказані договори дарування не містять умов щодо права користування позивачем спірною квартирою та щодо заборони її відчуження. Також такі договори не містять відомостей про те, що дарунок має для дарувальника велику немайнову цінність. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами ризику безповоротної втрати дарунка та те, що такий для нього має велику немайнову цінність, підстави для розірвання вищевказаних договорів дарування та задоволення позовних вимог [PERSON] - відсутні. Крім того, стверджує, що позивачем подано даний позов з пропуском строку позовної давності. Як слідує з поданої до суду відповіді на відзив [PERSON] , позивач зазначає, що позовна давність для даного позову не пропущена, оскільки відповідно до ст. 728 Цивільного кодексу України, до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. При цьому строк початку збігу позовної давності починає спливати не з моменту укладення договору, а з моменту, коли позивач дізнався про можливість втрати дарунка. Відповідно до ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідач подала позов про виселення позивача, отримувала замість нього повістки, чим створила загрозу втрати дарунка. Раніше, ніж засідання суду, в якому позивач брав участь, він не міг дізнатися про порушення його прав та загрозу втрати дарунка. Представник позивача [PERSON] адвокат Ракущинець А.А. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю. Зазначив, що після укладення договорів дарування виникли ризики втрати дарунку, а саме: квартири, що розташована в [ADDRESS] , що відповідно до вимог ч.2 ст.727 ЦК України є підставою для розірвання договору. Вказав, що спірна квартира становить велику немайнову цінність для його довірителя, оскільки це пам`ять про батьків та сестру, а також є єдиним місцем проживання позивача, а також членів його сім`ї. Окрім цього, відповідачкою вчинялися дії, що загрожували життю та здоров`ю позивача. Просив суд скасувати оспорювані договори дарування. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Йосипчук О.В. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Вважає, що позов є безпідставним та необґрунтованим, оскільки договори дарування були укладені у передбаченому законом спосіб, посвідчені нотаріусом, було узгоджено всі істотні умови. В договорах дарування не зазначено, що квартира має особливу немайнову цінність для позивача, відповідачу це невідомо. Власник може на свій розсуд розпоряджатись майном, договори дарування обмежень не містять. Щодо шкоди здоров`ю, то ці вимоги є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутній вирок суду що його довірительки. Крім цього вказав, що пропущений строк позовної давності для подачі позовної заяви до суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що проживає разом з позивачем з 2019 року. Зазначає, що відповідачка намагалася виселити позивача з квартири. Окрім цього, відповідачка намагалася отруїти позивача даючи останньому не ті ліки, зокрема купувала позивачу ліки «дібазол» замість «анальгіна». Крім цього, відповідачка носила позивачу алкоголь. Квартира належала батькам позивача, а тому така становить для нього велику немайнову цінність. З позивачем вона проживає у шлюбі з 23.04.2019 року та має намір жити з чоловіком у спірній квартирі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що відповідачка [PERSON] несе загрозу для життя позивача [PERSON] , а самі договори дарування укладені шляхом обману. Відповідачка має намір споїти та отруїти позивача. Крім цього вказала, що їй відомо про порушені кримінальні провадження по факту шахрайства та погроз, що загрожують життю. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що сім`ю « [PERSON] » знає досить давно. Їй відомо, зі слів [PERSON] , що відповідачка по справі [PERSON] , має намір споїти та отруїти позивача. Про відносини позивача та відповідача їй нічого не відомо. Крім цього вказала, що їй відомо про порушені кримінальні провадження по факту шахрайства та погроз, що загрожують життю. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являвся власником квартири, що розташована в [ADDRESS] , яку отримав у спадок від матері [PERSON] 23.05.2018 року [PERSON] подарував, а неповнолітня\~ [PERSON] ,\~яка діяла\~за згодою\~матері [PERSON] ,\~прийняла в\~дар ѕ\~частки квартири,\~що розташована\~в [ADDRESS] ,\~що підтверджується\~договором дарування\~від 23.05.2018\~року,\~посвідченого приватним\~нотаріусом Ужгородського\~міського нотаріального\~округу Закарпатської\~області Дурневич\~Н.М.\~(а.с.5-7). Договір викладено на спеціальному бланку ННС 075445 075446. 27.09.2018 року [PERSON] подарував, а [PERSON] , прийняла в дар ј частки квартири, що розташована в [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 27.09.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Дурневич Н.М. (а.с.8-10). Договір викладено на спеціальному бланку ННК 627001-627002. Згідно п. 6 Договорів дарування, сторони за Договором стверджують, що укладення цього Договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим; умови цього Договору, зрозумілі і відповідають дійсній домовленості Сторін; усі умови цього Договору відповідають інтересам та дійсним намірам Сторін та узгоджені ними. Вказані договори укладено в письмовій формі, нотаріально посвідчено та зареєстровано в передбаченому на той час порядку, що підтверджується самими договорами та сторонами не заперечується. Договори дарування від 23.05.2018 року та 27.09.2018 року укладені сторонами без будь-яких умов і відповідно до статті 717 ЦК України є договорами дарування з відповідними наслідками. Як слідує з матеріалів справи, позивач [PERSON] звернувся з позовом до суду та просить розірвати договори дарування від 23.05.2018 року та від 27.09.2018 року. Як на підставу позовних вимог позивач посилається на частину першу та другу статті 727 ЦК України та зазначає, що предмет дарування, а саме квартира, має для нього велику немайнову цінність, оскільки іншого житла він не має, дана квартира є пам`яттю про його батьків. Крім цього, вважає, що обдарована [PERSON] умисно вчинила кримінальне правопорушення проти життя, здоров`я дарувальника, а саме позивача [PERSON] . Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 627,628 ЦК України). Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно ч. 1 ст. 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Як випливає із зазначеної частини статті, для її застосування обов`язковою умовою повинна бути наявність такого, що набрав законної сили, вироку суду щодо особи обдаровуваного. В матеріалах справи міститься витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019070030004061 від 18.12.2019 року, з якого слідує, що за заявою [PERSON] порушено кримінальне провадження за ч.1 ст. 129 КК України по факту погроз фізичною розправою на його сторону з боку [PERSON] (а.с.18). Крім цього, з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019070030001773 від 08.06.2019 року слідує, що свідок [PERSON] звернулася із заявою про вчинення кримінального правопорушення від 07.06.2019 року до Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області, відносно факту вчинення шахрайських дій з квартирою, внаслідок чого було порушено кримінальне провадження за ч.1 ст. 190 КК України. (а.с. 19). Однак як слідує з даних витягів, ні [PERSON] ні свідок [PERSON] не є сторонами у договорах дарування, які позивач просить розірвати, а [PERSON] не є і стороною по справі. Поряд з цим, суд враховує, що посилання позивача на обставини погроз не мають правового значення при розгляді даної справи, оскільки відповідно до встановленої презумпції невинуватості ніхто не може бути визнаний винним в вчиненні злочину без наявності відповідного вироку суду, що набрав законної сили, а такий вирок на час розгляду справи відсутній. Також варто зазначити, що суд може застосувати норми ч. 1 ст.727 ЦК України, в разі якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника. Однак як слідує з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 18.12.2019 року за №12019070030004061, органом досудового розслідування встановлюється факт погроз фізичної розправи [PERSON] відносно [PERSON] . Дане кримінальне провадження відповідачки [PERSON] , яка є обдарованою, не стосується. Належних та\~допустимих доказів\~на підтвердження\~умисного вчинення\~обдарованою [PERSON] \~злочину проти\~життя,\~здоров`я [PERSON] матеріали справи не містять. Що стосується показань допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] , то до таких суд відносить критично та вважає вказаних осіб зацікавленими у розірванні договорів дарування, оскільки як встановлено в судовому засіданні, питання щодо подання вказаного позову постало лише після того, як позивач [PERSON] повторно одружився з свідком [PERSON] , яка в судовому засіданні ствердила, що: « вона має намір жити з чоловіком у спірній квартирі». Що стосується показань свідка [PERSON] , то такі остання давала зазначаючи при цьому, що дані обставини їй відомо виключно зі слів [PERSON] . Таким чином,\~доводи позову\~щодо умисно\~вчинення [PERSON] \~злочину проти\~життя та\~здоров`я\~ [PERSON] належними та допустимими доказами не підтверджені, у зв`язку із чим посилання позивача на обставини, які охоплюються вимогами ч.1 ст.727 ЦК України, є безпідставними. Крім цього, що стосується посилання позивача на вимоги ч.2 ст.727 ЦК України, як на підставу для розірвання договорів дарування від 23.05.2018 року, та від 27.09.2018 року, слід зазначити наступне. Згідно з частиною другою статті 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдарований створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Аналіз зазначеної правової норми свідчить про те, що відносини дарування мають як правовий, так і моральний аспект, який проявляється у тому випадку, коли предметом договору дарування є речі, що мають для дарувальника не лише майнову, а й велику немайнову цінність, і йому буде не байдужа доля такої речі, яка передана в дарунок обдаровуваному. Таким дарунком може бути будь-яка річ (наприклад, сімейна реліквія, що передається з покоління в покоління, з якою пов`язані певні події в родині дарувальника, картина відомого живописця, подарована ним особисто, медалі про участь у певних історичних подіях, грамота як згадка про певну людину тощо). Якщо такому дарунку загрожує безповоротна втрата з вини обдаровуваного, дарувальник вправі розірвати договір дарування, предметом якого є такий дарунок, і таке розірвання правочину спрямоване на запобігання втрати дарунка. При розірванні договору дарування на вимогу дарувальника на підставі, що передбачена ч. 2 ст.727 ЦК України, на яку посилається позивач, визначальним є доведення обставин, що обдаровуваному було відомо про те, яку велику немайнову цінність має дарунок для дарувальника. Останнє, у свою чергу, зобов`язує обдаровуваного бережно та сумлінно ставитись до дарунка та забезпечувати його схоронність. При вирішенні питання про наявність підстав для розірвання договору дарування в порядку ч.2 ст. 727 ЦК України, встановленню підлягають два юридичні факти: створення обдарованим загрози безповоротної втрати дарунку та наявність великої немайнової цінності подарованої речі для дарувальника. Суд не погоджується з доводами позивача про те, що подарована ним квартира, через відсутність іншого житла у дарувальника, становить для нього значну немайнову цінність. Бажання ж власника, який набув право власності на підставі договору дарування, розпорядитись своїм майном, не є підставою для розірвання договору дарування в розумінні положень частини другої статті 727 ЦК України, а право колишнього власника на проживання у подарованій ним частині квартири залежить від домовленості між дарувальником та обдарованим і не є немайновою цінністю колишнього власника. Дана правова позиція мітиться в постанові Верховного Суду № 361/8035/14-ц від 25.04.2018 року. Також позивачем [PERSON] не доведено належними доказами, що належна йому нерухомість, яку він подарував відповідачу, становить для нього велику немайнову цінність, а саме не доведено, в чому полягає така цінність, оскільки своїми діями, щодо відчуження (дарування) отриманої у спадок нерухомості, він спростовує свою позицію щодо цінності майна у зв`язку з отриманням її в спадок від батьків, оскільки добровільно, за власною волею, подарував відповідачці належну йому нерухомість, чим наділив її всіма повноваженнями щодо розпорядження зазначеною власністю, не включивши в договори дарування особливих умов щодо користування та розпорядження відповідачкою зазначеною нерухомістю. Окрім цього, позивачем не доведено ні те, що дарунки мають для нього велику немайнову цінність, ні те, що відповідачка створює загрозу втрати цього дарунку. Подароване майно частки квартири мають певну матеріальну цінність, а не немайнову. Посилання ж позивача на немайнову цінність дарунків, не заслуговує на увагу, оскільки позивач при укладенні договорів дарування цього майна діяв добровільно, розумів значення своїх дій, що підтверджується змістом договорів. Крім того, позивачем [PERSON] не доведено наявності намірів відповідачки продати спірну квартиру. Отже, позивач не надав суду як доказів на підтвердження того, що дарунку загрожує безповоротна втрата з вини відповідачки, як обдаровуваної за договором дарування, так і на підтвердження того, що предмет дарунку має для дарувальника велику немайнову цінність та відповідачу було відомо про це. Як вбачається зі змісту договорів дарування від 23.05.2018 року, та від 27.09.2018 року сторони, при підписанні договору стверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим, умови договору зрозумілі і відповідають дійсній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, наміри сторін є дійсними. Сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксованого усі істотні умови, що стосуються предмету дарування. Будь-які домовленості, що мали місце до укладення цього договору не матимуть правового значення. Судом під час розгляду справи встановлено, що оспорювані договори дарування спірної квартири укладені у встановленому законом порядку, і підстав для їх розірвання немає, оскільки позивач з відповідачем на день укладення договору перебували у добрих стосунках, жодних протиріч та конфліктів під час укладення оспорюваного договору не мали. Отже, в цій справі відсутні підстави вважати, що угода була укладена внаслідок обману, насилля, погрози, а також, що позивач був змушений вчиняти ці угоди на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин. Допитані в судовому засіданні свідки не надали жодних пояснень (свідчень), які б стосувалися саме змісту, предмету, умов укладених договорів, а також не свідчили про ті обставини, які викладені в змісті ст. 727 ЦК України, а лише констатували погіршення відносин між позивачем і відповідачем. У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на викладене та фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що поданий [PERSON] позов не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, є безпідставним та необґрунтованим, а тому в задоволенні такого слід відмовити. Щодо застосування строків позовної давності, висловленні представником відповідача у судовому засіданні та у відзиві на позовну заяву, слід зазначити наступне. Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За правилами частини 1 та пункту 5 частини 2 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю; позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу). Відповідно до ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд погоджується з позицією позивача, про те, що про можливе порушення його прав, він дізнався лише у лютому 2020 року, тоді як вже в березні 2020 року подано позов до суду, а тому суд вважає, що строк позовної давності у даній справі не сплив. Відповідно ч. 1, 2ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. У зв`язку з відмовою в позові, судові витрати які складаються з витрат на сплату судового збору слід покласти на позивача. На підставі наведеного, ст.ст. 4, 15, 16, 20, 258, 267, 727, 728 ЦК України,

Outcome: dismissed