Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування будинку № 141/4 по пр-ту Гагаріна в м.Харкові від 30 грудня 2008 року (нот.реєстр № 9068), а також просив суд зобов'язати КП Харківське міське БТІ скасувати реєстрацію цього договору дарування в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 31.12.2008 року за реєстраційним № 25981815, номер запису 927 в книзі:1, зобов'язати приватного нотаріуса [PERSON] Харківського міського нотаріального округу скасувати рєстрацію цього правочину у державному реєстрі правочинів (витяг № 6897175 з датою видачі 30.12.2008р. о 16:24), вирішити питання щодо стягнення судових витрат з відповідача. Судом було прийнято уточнення позову щодо визнаня недійсною державної реєстрації договору дарування від 30.12.2008р. між [PERSON] та [PERSON] в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 31.12.2008р. за реєстраційним № 25981815, номер запису 927 в книзі:1 замість вимоги стосовно зобов'язання КП Харківське міське БТІ скасувати цю реєстрацію. Ухвалою районного суду від 26.12.2011 року провадження за цим позовом зупинялось до вирішення по суті позову [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності на цей будинок за її померлою матір`ю [PERSON] Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 11 квітня 2013р. у позові [PERSON] відмовлено. Рішення набрало законної сили, так як ухвалою судової колегії апеляційного суду Харківської області від 29 липня 2013 року воно залишено без змін, а апеляційні скарги [PERSON] та [PERSON] відхилено. Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували проти позову, вважаючи, що відповідачка по справі законно набула права власності на 22/100 частин домоволодіння, що знаходиться в місті Харкові, проспект Гагарина, 141, яке складається з житлового будинку літери С-1. Третя особа по справі - приватний нотаріус ХМНО [PERSON] проти позову також заперечувала, вважаючи, що вона відповідно до діючого законодавства України посвідчила договір дарування, котрий був укладений 30.12.2008 року у приміщенні 13-ої Харківської міської лікарні за адресою: м.Харків, проспект Гагаріна, 137, - між [PERSON] і її донькою [PERSON]. Третя особа по справі КП Харківське міське БТІ свого ставлення до позову не заявив, надав до суду копію інвентаризиційної справи по спірному домоволодінню. У зв`язку зі змінами діючого законодавства України з 01 січня 2013 року замість КП Харківське міське БТІ у справу було залучено у якості третьої особи відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, представник якого проти позову заперечував з формальних міркувань, посилаючись на те, що цей відділ не є юридичною особою, а є структурним підрозділом Харківського міського управління юстиції, не є правонаступником КП Харківське міське БТІ, не утворений в результаті його реорганізації, а створений як територіальний підрозділ органу державної влади згідно із Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, представників тре-тіх осіб, повно, всебічно і об`єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали цивільної справи, матеріали інвентарної справи № 19644 (р.№ 927) КП Харківське міське БТІ по проспекту Гагаріна, 141, Комінтернівського району м.Харкова (кв.98), матеріали цивільних справ № 2-4380/08 (2-1428/10); № 2-414/11 (№ 2020/6503/12, провадження № 2/2020/1956/12) за позовами [PERSON], інші докази по справі та надавши їм оцінку відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. За позовними вимогами позивач вимагає визнати недійсним договір дарування (а.с.7-9) житлового будинку літ. С-1, що складає 22/100 частини домоволодіння, яке знаходиться в місті Харкові по проспекту Гагаріна, 141, загальною площею 44,7 кв.м, житловою площею 24,5 кв.м, укладений між дарувальником [PERSON] та обдаровуваною [PERSON] 30 грудня 2008 року та нотаріально посвідчений цього ж дня у приміщенні 13-ої Харківської міської лікарні за адресою: м.Харків, проспект Гагаріна, 137, - де на той час перебувала дарувальниця на стаціонарному лікуванні, посилаючись на порушення сторонами договору загальних підстав (умов) дійсності правочинів, передбачених ст.203 ЦК України, на незаконність дій приватного нотаріуса під час посвідчення цього договору, оскільки дарувальниця перебувала під час його вчинення у тяжкому хворобливому стані, а тому не могла усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними, діяла не вільно, не самостійно, підкреслюючи, що [PERSON] набула права власності на житловий будинок на підставі незаконних судових рішень, які потім були скасовані, через що не могла розпоряджатися цим об`єктом нерухомості. Просив також застосувати правові наслідки недійсності правочину. Доводи позивача знайшли своє підтвердження під час розгляду даної справи, а контраргументи відповідача, його представника та третіх осіб, які заперечували проти позову, спростовуються наявними доказами, що безпосередньо досліджені судом. Згідно із постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи (абз.2 пункту 1). Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (пункт 2). Статтею 215 ЦК України унормовано, що (1) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. (3) Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач є заінтересованою особою у розумінні ч.3 ст.215 ЦК України, а тому має право заперечувати дійсність зазначеного вище договору дарування на підставах, встановлених законом, так як йому належить 38/100 частин домоволодіння на підставі договорів купівлі-продажу від 22.07.1993 року та від 09.10.2002 року, що зареєстровано у КП Харківське міське БТІ у передбачений законом спосіб (а.інв.с.284-285, 342-344), тобто йому в цілому належить житловий будинок літ. А-1 у домоволодінні, котре також складається з інших будинків літ. В-1, С-1, М-1, за адресою: м.Харків, пр-т Гагаріна (колишня вулиця Зміївська), 141. Відповідно до змісту рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 08.12.2008 року, справа № 2-4380, його частка зменшена до 30/100 частин (а.інв.с.433, 446), а тому він обґрунтовано вважає своє майнове право порушеним та таким, що підлягає захисту. Договір дарування, що оспорюється, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності будь-якого правочину відповідно до ст.203 ЦК України, що підтверджується наступним. Як вбачається із довідки стаціонарного відділення комунального закладу охорони здоров`я Харківської міської клінічної лікарні № 13 від 22.06.2009 року, [PERSON], яка проживала за адресою: 61035, м.Харків, пр-т Гагаріна, 141/4, - перебувала на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні лікарні: з 15.12.2008 року по 10.01.2009 року; з 10.01. по 22.01.2009 року; з 23.01.по 12.02.2009 року; з 25.03. по 26.03.2009 року; з 30.03. по 02.04.2009 року (а.с.16). 11 квітня 2009 року [PERSON], [INFO], у віці 75 років померла від ішемічної хвороби серця, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії I-ВЛ № 215134 від 13.04.2009 року, яке видане відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову Харківського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації смертей 13.04.2009 року зроблено відповідний запис № 5349 (справа 2-414/11; № 2020/6503/12, провадження № 2/2020/1956/12, том 2, а.с.43) та змістом акту про смерть. Дослідженням матеріалів цивільної справи № 2-414/11, № 2020/6503/12, провадження № 2/2020/1956/12, встановлено, що [PERSON] зверталась до суду з позовом про визнання за нею права власності на житловий будинок № 141/4 по пр-ту Гагаріна в м.Харкові. У суді її інтереси представляв [PERSON], який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 10.10.2007 року зі строком дії до 10.10.2008 року (реєстр № 3318) том 1, а.с.15, 36. Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 17 грудня 2007 року за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок літ. С-1, площа якого по внутрішньому обміру складає 49,1 кв.м (загальна площа -37,8 кв.м, з якої житлова -24,5 кв.м, допоміжна -13,3 кв.м), розташований за адресою: м.Харків, пр-т Гагаріна, 141. Додатковим рішенням цього ж суду по цій же справі від 03.11.2008 року внесені зміни у рішення суду від 17.12.2007 року, визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок літ. С-1, розташований за адресою: м.Харків, пр-т Гагаріна, 141, загальною площею 49,7 кв.м, який складається з: 1 кухні площею 6,3 кв.м, 2 кухні площею 8,2 кв.м, 3 житлового приміщення площею 6,3 кв.м, 4 житлового приміщення площею 8,2 кв.м, 5 кладової площею 5,7 кв.м, 1 сіней площею 6,0 кв.м. Письмову заяву від 14.10.2008 року (т.1, а.с.38) про слухання справи за його відсутності, а також заяву про видачу додаткового рішення до суду 19.11.2008 року (вх.суду № 25601, - т.1, а.с.117) подавав [PERSON], не зважаючи на те, що його повноваження за довіреністю як представника фізичної особи вже закінчились 10.10.2008 року. З огляду на незаконність цих судових рішень, ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11.08.2009 року рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 17 грудня 2007 року та додаткове рішення цього ж суду від 03.11.2008 року скасовані, а справу повернуто до того ж суду на новий судовий розгляд у іншому складі суду (а.с.10-13). Кінцевим рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 11 квітня 2013р. у позові відмовлено. Рішення суду набрало законної сили, так як ухвалою судової колегії апеляційного суду Харківської області від 29 липня 2013 року воно залишено без змін, а апеляційні скарги [PERSON] та [PERSON] відхилено. Дослідженням матеріалів другої цивільної справи № 2-4380/08 (2-1428/10) встановлено, що [PERSON] у особі свого представника [PERSON] 06.10.2008 року (вх.суду № 21358) звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на 22/100 частин домоволодіння № 141 по пр-ту Гагаріна в м.Харкові та про перерозподіл у зв`язку з цим ідеальних часток його співвласників. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 08.12.2008 року позов [PERSON] задоволено, визнано за нею право власності на житловий будинок, що складає 22/100 частину від домоволодіння, що знаходиться в м.Харкові по пр-ту Гагаріна, 141. Перерозподілено ідеальні частки співвласників та визнано, що [PERSON] належить 30/100 замість 38/100 частин від домоволодіння, [PERSON] належить 28/100 замість 36/100 частин від домоволодіння, [PERSON] належить 20/100 замість 26/100 частин домоволодіння, [PERSON] належить 22/100 частинии від домоволодіння № 141 по пр-ту Гагаріна в м.Харкові (а.с.46). Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24.11.2009 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу Комінтернівського районного суду м.Харкова від 29.05.2009 року скасовано, справу повернуто до того ж суду для розгляду його заяви про перегляд заочного рішення (а.с.125-127). Ухвалою Комінтернівського районного суду від 13.01.2010 року заяву [PERSON] задоволено, заочне рішення цього ж суду від 08.12.2008 року за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про зміну часток власників домоволодіння скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку (а.с.131). Ухвалою цього ж суду від 15.01.2010 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про зміну часток власників домоволодіння закрито. Дана ухвала не оскаржувалась та набрала законної сили (а.с.141). Відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, що затверджено наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за № 157/6445, в редакції від 19.05.2005р. № 49/5, що діяла на час реєстрації права власності на спірний житловий будинок за [PERSON], для здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно власник (власники) або належним чином уповноважена ним (ними) особа подає заяву встановленої форми (пункт 2.3), а під час подання заяви про реєстрацію прав власності фізична особа повинна пред`явити документ, що посвідчує її особу, а у разі подання заяви представником фізичної особи документ, що підтверджує повноваження діяти від імені цих осіб (пункт 2.4). Згідно із пунктом 2.8 Тимчасового положення тексти документів, що подаються на реєстрацію прав, мають бути написані розбірливо, прізвище, ім`я, по-батькові фізичних осіб та адреси їх місця проживання мають бути написані повністю, проте заява від 22.12.2008 року (а.інв.с.376) взагалі не має прізвища, ім`я та по-батькові заявника, точної вказівки на об`єкт нерухомості, переліку додатків, а тому така заява не підлягала прийняттю відповідальним робітником БТІ, як цього вимагає пункт 2.9 Тимчасового положення. У реєстрації прав на нерухоме майно може бути відмовлено, якщо із заявою про реєстрацію прав власності на нерухоме майно звернулась особа, яка не може бути заявником відповідно до цього Положення (пункт 3.3). Відповідно до змісту рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 20.12.1990 року (а.с.15, а.інв.с.273-274) задоволено позов [PERSON] до фінвідділу виконкому Комінтернівської райради народних депутатів, [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], - про визнання права власності до порядку спадкування по закону на 20/100 частин домоволодіння № 141 по проспекту Гагаріна в м.Харкові. У змісті цього рішення також встановлено, що відповідно до копії договору про право забудови цієї земельної ділянки від 20 квітня 1931 року [PERSON] отримав її у безоплатне користування площею 1322,44 кв.м. За цим документом [PERSON] частину домоволодіння відчужував, проте незареєстрованою залишилась частина у розмірі 20/100. Співвласниками цього домоволодіння станом на 03.07.1990 року були: [PERSON] - 26/100 його частин, [PERSON] - 19/100 його частин, [PERSON] - 17/100 його частин, [PERSON] - 18/100 його частин. Після смерті 21.12.1950 року [PERSON] його спадкоємцями першої черги за законом стали дочка [PERSON] та син [PERSON], але спадщину після смерті батька фактично прийняла лише його донька, що у судовому засіданні підтвердив син померлого [PERSON], а тому право власності на 20/100 частин домоволодіння № 141 по проспекту Гагаріна в м.Харкові до порядку спадкування за законом було визнано за [PERSON]. [PERSON] не була учасницею цієї справи, що спростовує твердження її колишнього представника про будівництво нею спірного житлового будинку літ. С-1 на території цього домоволодіння. За ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно із ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) пере-дає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування по суті опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої (обдаровуваного). Оскільки [PERSON] не бажала бути та фактично не була власником житлового будинку літ. С-1, то вчиняти договір дарування вона правових підстав не мала, а тому не мала за мету настання дійсних правових наслідків за договором дарування, чим порушила ч.5 ст.203 ЦК України, за якою правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, характерною особливістю договору дарування є його безоплатність. Тобто за договором дарування відсутній зустрічний еквівалент у вигляді майна або грошових коштів. Тому якщо в договорі встановлено обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника дії майнового або немайнового характеру, то таку угоду не можна розглядати як дарування. Проте, у пункті 6 договору, що оспорюється, зазначено, що Обдаровувана зобов'язується надати Дарувальнику довічне безоплатне користування належною їй частиною домоволодіння без права постановки на облік та проживання в ній сторонніх осіб, що підкреслює наявність зустрічного еквівалента для дарувальника, а тим самим порушення принципу безоплатності та по суті виявляє ознаки іншого договору договору довічного утримання (догляду), за яким відповідно до ст.744 ЦК України одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. За ч.2 ст.717 ЦК України договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Судом враховується хворобливий стан дарувальниці [PERSON], який відображений в копії історії її хвороби. Вона перебувала на стаціонарному лікуванні в КЗОЗ Харківська міська клінічна лікарня № 13 (т.1, а.с. 16, 17, 90-116 ), куди потрапила по направленню 13-ої поліклініки міста Харкова з діагнозом (мовою оригіналу): ЦБС; атеросклеротический кардиосклероз; атеросклероз аорты; стеноз устья аорты; гидроторакс справа СН II Б; гипертоническая болезнь II ст.; церебральный атеросклероз ДЭП III cт. Крім того, в історії хвороби записано (а.с.112), що 30.12.2008р. [PERSON] ...ночью беспокоила одышка, плохой сон, общее плохое самочувствие..., 31.12.2008р. ...частые головные боли, головокружение, общая слабость.... Також береться до уваги, що договір дарування посвідчувався у приміщенні лікарні, куди нотаріус прибула вже із надрукованими раніше документами, які погоджувались за змістом не з [PERSON], а з обдарованою [PERSON], що підтверджується її заявою від 29.12.2008 року на а.с.67. Таким чином нотаріусом порушені правила ст.ст. 44, 49, 51, 54, 59 Закону України Про нотаріат. Зміст нотаріально посвідченого договору даруваня має відповідати не тільки діючому законодавству України, але й фактичним обставинам, чого не можна сказати про договір дарування, що оспорюється. Так, у його пункті 1 йдеться про характеристику подарованої частини житлового будинку літ. С-1 загальною площею 44,7 кв.м, що не відповідає змісту судових рішень, на які є посилання у наступному пункті 2 цього ж договору, де ця площа визначена у розмірі 49,7 кв.м. За наведених вище обставин зміст договору дарування від 30.12.2008 року між [PERSON] і [PERSON] не відповідає вимогам Цивільного кодексу України, Тимчасовому положенню про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, Закону України Про нотаріат, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004р. № 20/5 (зареєстрована в Міністерстві юстиції України 03.03.2004р. За № 283/8882) у редакції наказу від 17.102008р. № 1789/5, чим порушена одна із основних умов дійсності правочинів відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. При наявності порушень частин 1, 3 і 5 ст.203 ЦК України приватний нотаріус не мала підстав для посвідчення оспорюваного правочину, так як нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу (ч.3 ст.209 ЦК України). За змістом ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно із ч.1 ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Підсумовуючи викладене вище, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та визнання недійсним з моменту вчинення договору дарування 22/100 частин домоволодіння № 141 по проспекту Гагаріна в місті Харкові, які складаються з житлового будинку літери С-1, що посвідчений 30 грудня 2008 року приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] між [PERSON] та [PERSON] (реєстр № 9068) на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України із застуванням наслідків недійсності цього правочину, а саме - визнання недійсними державної реєстрації цього договору дарування в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 31.12.2008р. за реєстраційним № 25981815, номер запису 927 в книзі:1. У задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання приватного нотаріуса [PERSON] скасувати реєстрацію договору дарування у державному реєстрі правочинів (витяг № 6897175 з датою видачі 30.12.2008р. о 16:24) слід відмовити.

Outcome: partial