Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом з урахуванням зміни предмету позову про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття їх з реєстраційного обліку та зобов`язання останніх не чинити перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] . Вказаний позов мотивований тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 30 серпня 2012 року [PERSON] придбав у [PERSON] вказану квартиру. Згідно з п. 5.1.4 вказаного договору [PERSON] зобов`язалась знятися з реєстрації, зняти усіх зареєстрованих осіб та звільнити нерухоме майно не пізніше 30 листопада 2012 року. Однак, відповідач на думку позивача свідомо ігнорує умови договору. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 20 березня 2014 року у справі № 757/2042/14-ц позовні вимоги Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інесса Володимирівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та вимоги у справі № 757/25544/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Печерської районна у місті Києві державна адміністрація, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська І.В., Печерське районне управління Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, комунальне підприємство «Печерськжитло», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку об`єднано в одне провадження, присвоївши справі номер № 757/25544/13-ц. Позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу мотивований тим, що за відсутності при укладенні такого договору попередньої згоди органу опіки та піклування, то такий договір є недійсним на підставі норм ст.ст. 203, 215, 216, 224 ЦК України та ст. 177 СК України. Відповідно до вимог ч. 4, ч. 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Вислухавши відповідача І та представника третьої особи І, які в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечували, а об`єднаний позов підтримали та просили задовольнити, а відповідачі та інші треті особи будучи повідомленими про судовий розгляд належним чином представників у судове засідання не направили, причин неявки своїх представників не повідомили, що за приписами ч. 3 ст. 131 ЦПК України, вважається, що вони не з`явились в судове засідання без поважних причин, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність та ухвалити рішення, з викладених підстав та з огляду на те, останніми надано достатній обсяг матеріалів в обґрунтування своїх вимог та заперечень проти позову, а відтак є доцільним вирішення справи на підставі доказів, які наявні у матеріалах справи, які вивчивши та дослідивши, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, 30 серпня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (Том І а.с. 5-6). Відповідно до п. 5.1.4 вказаного договору [PERSON] зобов`язується знятися з реєстрації, зняти усіх зареєстрованих осіб та звільнити нерухоме майно не пізніше 30 листопада 2012 року. З довідки форми № 3 від 04 листопада 2013 року вбачається, що у вказаній квартирі окрім [PERSON] (без реєстрації) зареєстровані [PERSON] , [INFO] (колишній наймач) та неповнолітня [PERSON] , [INFO] (дочка колишнього наймача) ( Том І а.с. 7). Таким чином, [PERSON] звертаючись із позовом зазначає про те, що [PERSON] свідомо не виконує умов договору купівлі-продажу від 30 серпня 2012 року, зокрема п. 5.1.4 цього Договору, який зобов`язує її у встановлений ним строк знятися з реєстраційного обліку та звільнити нерухоме майно. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. При розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Статтями 383, 405 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно п. 3 ст. 71 Житлового кодексу Української РСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з пп. 3 п. 26 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 зняття з реєстрації місця проживання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб, стосовно яких встановлено опіку та піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки та піклування. Судом встановлено, що у спірній квартирі зареєстрованими значаться [PERSON] , [INFO] (колишній наймач) та неповнолітня [PERSON] , [INFO] (дочка колишнього наймача). Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що п. 2 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Отже, суд встановивши, що відповідачі на законних підставах набули право користування спірним житлом та у встановленому законом порядку не втратили право користування ним у зв`язку з визнанням судом за об`єднаним позовом недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з нижче викладених підстав та позивачем не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні належним житлом, дійшов висновку, що первісний позов є не обґрунтованими і задоволенню не підлягає. Стосовно об`єднаного позову Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування то позивач в його обґрунтування зазначає, що договір купівлі-продажу укладений всупереч вимогам законодавства України, а тому підлягає визнанню недійсним. Зокрема, підставою для визнання його недійсним зазначає порушення при укладенні норм ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» та ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», якими встановлено, що для вчинення будь - яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування. Тобто, на момент укладення договору купівлі-продажу, в квартирі [ADDRESS] проживала та була зареєстрована малолітня [PERSON] , [INFO] . Положеннями ч. 6 ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (ст. 71 цього Кодексу), є нікчемним, що передбачає ч. 1 ст. 224 ЦК України. Нормами ч. 1 ст. 71 ЦК України встановлено, що опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов`язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування, що передбачає ч. 2 ст. 71 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. Згідно з абз. 1 ч. 2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Вбачається, що малолітня [PERSON] , [INFO] на момент укладення спірного договору фактично проживала та була зареєстрована за вказаною адресою, а тому для вчинення даного правочину, зокрема договору-купівлі продажу зазначеної квартири потребувалась попередня згода органу опіки та піклування, як це передбачено вказаними нормами законів України. [PERSON] в ході розгляду справи не доведено тих обставин на які він посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень проти об`єднаного позову. Дані щодо надання дозволу органом опіки та піклування на вчинення зазначеного правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню в ході розгляду сторонами не наводились і в матеріалах справи відсутні будь-які тому підтвердження. Таким чином, всупереч вимогам Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» та Закону України «Про охорону дитинства» договір купівлі-продажу № 724 від 13 серпня 2012 року було укладено без попередньої згоди органу опіки та піклування, що тягне за собою застосування норм ст.ст. 203, 215, 216, 224 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, що передбачають положення ч.ч. 1, 6 ст. 203 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), що встановлює ч. 3 ст. 215 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Отже, за недійсним правочином кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, оскільки, [PERSON] в ході розгляду справи не доведено тих обставин на які він посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень проти об`єднаного позову, а також відсутністю даних щодо надання дозволу органом опіки та піклування на вчинення спірного правочину у задоволенні первісних позовних вимог щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку слід відмовити, а об`єднаний позов з вищевикладених підстав слід задовольнити.

Outcome: approved