Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтовування своїх вимог зазначив, що він з 20 серпня 2012 року почав працювати в ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» на посаді головного економіста відділу продажів фізичним особам управління роздрібних продажів відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК». 01 грудня 2017 року наказом від 27 листопада 2017 року №425П його було переведено на посаду заступника начальника відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК». В подальшому, наказом від 05 жовтня 2018 року №343-П Голови Правління ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» на нього було покладено виконання обов`язків начальника відділення №280/06 на період відпустки начальника відділення [PERSON] з 08 жовтня 2018 року по 21 жовтня 2018 року. Проте, 22 жовтня 2018 року працівниками правоохоронних органів йому було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Суть обвинувачення зводилася до того, що виконуючи обов`язки начальника відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК», він, будучи службовою особою, що займає відповідальне становище, нехтуючи вимогами Статуту ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», Положення про відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК», своєї посадової інструкції, Закону України «Про банки і банківську діяльність», вчинив умисний, корупційний злочин у сфері службової діяльності, а саме що він нібито одержав від громадянина [PERSON] неправомірну винагороду за передачу йому інформації, що становить банківську таємницю. Зазначає, що вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 вересня 2019 року ухвалено його, [PERSON] , визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 368 КК України та повністю виправдано. Під незаконним слідством та судом він перебував строком майже один рік. Вказує, що за весь час проведення досудового слідства перебував у стані невизначеності та після відсторонення його від посади, на нього почався вчинятися тиск з боку керівництва ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» з метою примушування звільнитися з роботи та висловлювалися погрози. Зрештою, вказаний тиск призвів до того, що він змушений був написати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, яка датована 25 жовтня 2018 року. В результаті вищенаведеного, в нього різко погіршився стан здоров`я та з 26 жовтня 2018 року він змушений був звернутися за медичною допомогою. Відповідно до листка непрацездатності від 26 жовтня 2018 року серії АДМ №621285, факт захворювання було зафіксовано 26 жовтня 2018 року, запланована дата закінчення лікування вказана - 30 жовтня 2018 року. Проте, 31 жовтня 2018 року лікування було продовжено до 02 листопада 2018 року, а з 03 листопада 2018 року лікування продовжено до 07 листопада 2018 року. Надалі, з 08 листопада 2018 року по 19 листопада 2018 року він продовжував лікування, що стверджується листком непрацездатності від 19 листопада 2018 року серії АДМ № [NUMBER] . В подальшому продовжував лікування в Закарпатській обласній клінічній лікарні ім. А.Новака з 20 листопада 2018 року по 27 листопада 2018 року, що підтверджується листком непрацездатності серії [NUMBER] № [NUMBER] . Відповідно до Довідки №16/8 від 03.12.2018 року, виданої Комунальним некомерційним підприємством «Ужгородський міський центр первинної медико-санітарної допомоги», з 03 грудня 2018 року він перебував на амбулаторному лікуванні. Незважаючи на факт тривалого перебування на лікуванні, 29 жовтня 2018 року його було звільнено з роботи з посади заступника начальника відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК», про що свідчить запис в трудовій книжці, а також Довідка від 27.12.2018 року №153/107676/2018 Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «УКРГАЗБАНК». При цьому, вказує, що поспішаючи звільнити його з роботи, адміністрацією роботодавця в трудову книжку було внесено два записи про звільнення: №8 - на підставі наказу №377-п від 26 жовтня 2018 року та №9 - на підставі наказу №379-п від 29 жовтня 2018 року. Разом з тим, написана ним заява від 25 жовтня 2018 року про звільнення за власним бажанням містила посилання на дату звільнення - 26 жовтня 2018 року. Додатково звернув увагу суду на те, що написана ним заява про звільнення була вчинена під тиском керівництва банку, адже після того, як він вийшов з будівлі Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, йому зателефонував заступник директора Закарпатської обласної дирекції Банку [PERSON] та наказав з`явитися в банк. З`явившись на вказаний виклик, в присутності начальника безпеки банку, [PERSON] , заступник директора Закарпатської дирекції банку в грубій формі звинуватив його у допущенні порушень посадових обов`язків, назвав винним у вчиненні злочину та повідомив, що з таким співробітником банк в подальшому не бажає мати нічого спільного. Після зазначеного, начальник відділу банківської безпеки по Закарпатській обласній дирекції банку, [PERSON] , вручив чистий аркуш паперу та в наказовій формі повідомив, що він повинен написати заяву на звільнення за власним бажанням та пояснюючу записку з приводу повідомленої йому підозри у вчиненні злочину. Також, підтвердженням вчинюваного тиску є те, що він здійснив декілька спроб працевлаштуватися в ряд банківських установ, проте через негативну характеристику відділу безпеки Закарпатської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» у прийнятті на роботу йому було відмовлено. Крім того, зазначає, що чинне законодавство України, яким врегульовано трудові правовідносини, зобов`язує роботодавця в день звільнення видати працівнику трудову книжку із внесеним до неї записом про звільнення. Однак, в день видання наказів про звільнення 26 жовтня 2018 року та 29 жовтня 2018 року, він перебував на лікарняному, а тому, з наказами про звільнення ознайомлений не був та трудову книжку не отримував. Вказав, що трудову книжку йому було видано 31 жовтня 2018 року і саме цей день міг би вважатися днем звільнення. Враховуючи викладене, просить визнати незаконними та скасувати накази №377-п від 26 жовтня 2018 року та №379-п від 29 жовтня 2018 року про звільнення [PERSON] з посади заступника начальника відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК», поновити його на посаді заступника начальника відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК» та стягнути з відповідача оплату за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 26 жовтня 2018 року. Не погоджуючись із позовними вимогами 30.01.2020 року представником відповідача було подано відзив на позов у якому останній вказав, що позовні вимоги позивача є безпідставними, обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог ним не доведено, а тому такі не підлягають до задоволення. На підтвердження заперечень зазначив наступне: Твердження позивача про здійснення щодо нього психологічного тиску та примушування адміністрацією банку написати його заяву на звільнення нічим не підтверджується, більше того, 23.10.2018 року після закінчення робочого дня до начальника відділу безпеки [PERSON] в кабінет приходила мати [PERSON] , яка просила звільнити його за згодою сторін та передала власноручну заяву [PERSON] від 23.10.2018 року адресовану голові правління АБ «УКРГАЗБАНК» [PERSON] , яку той написав в ізоляторі тимчасового затримання. В подальшому, 25.10.2018 року, близько 11 год. в приміщення банку з`явився особисто [PERSON] , який вручив головному фахівцю відділу дирекції [PERSON] , дві власноручні заяви, датовані 25 жовтня 2018 року та адресовані голові правління АБ «УКРГАЗБАНК» [PERSON] про звільнення його за власним бажанням з 26.10.2018 року, а друга з проханням вислати його трудову книжку на адресу Закарпатської обласної дирекції. Вважає, що цим самим підтверджується відсутність необхідності примушування [PERSON] до написання заяви на звільнення за власним бажанням, висловлюванні погроз про звільнення «по статті» та у здійсненні психологічного тиску на нього з боку керівництва банку не було взагалі ніякої потреби з вищевказаних підстав, а службове розслідування було проведено за клопотанням слідчого. Щодо відсутності повного розрахунку з позивачем з боку роботодавця зазначив, що такі твердження позивача є безпідставним та бездоказовим. При цьому зазначив, що робочий день 22.10.2018 року [PERSON] оплачений повністю, хоча фактично він перебував на роботі лише половину робочого дня, оскільки в обідній час був затриманий працівниками правоохоронного органу, натомість 23 та 24 жовтня 2018 року [PERSON] на роботі не був і об`єктивно не міг бути, так як був в порядку КПК України затриманий та знаходився в ізоляторі тимчасового затримання. Відповідно, в табелі фактичного обліку використання робочого часу за жовтень 2018 року у нього за ці дні проставлено «Н», тобто, у зв`язку з його відсутністю на роботі ці два дні не були йому оплачені. Щодо неврахування в повній мірі суми листків непрацездатності за період з 26.10.2018 року по 27.11.2018 року, твердження позивача спростовується наступним: Три листки непрацездатності серії АДМ № [NUMBER] , серії АДМ №760255 та серії АДМ № [NUMBER] , на які позивач сам посилається у своїй позовній заяві були у відповідності до чинного законодавства оплачені. Щодо процедури звільнення, нібито така була проведення з порушенням трудового законодавства представник відповідача вважає безпідставним з огляду на наступне. Так, дійсно, на підставі поданої [PERSON] заяви від 25.10.2018 року на звільнення за власним бажанням спочатку було видано наказ №377-П від 26.10.2018 року про його звільнення з 26.10.2018 року, проте вказаний наказ був анульований шляхом винесенням в той же день нового наказу №379-П від 26.10.2018 року про звільнення [PERSON] з 29.10.2018 року по причині того, що помилково не було враховано резолюцію в.о. Голови Правління Банку щодо звільнення [PERSON] не 26 жовтня 2018 року, іншою датою, а саме, «29.10.2018 р.» для забезпечення передачі справ, як вказано у цій резолюції. Саме цей останній наказ за №379-П є дійсним, про що й зроблено запис №9 у трудовій книжці [PERSON] «29.10.2018. Запис №8 недійсний. Звільнений за власним бажанням ст. 38 КЗпП. Підстава - наказ №379-П від 26.10.2018 р.». 26.10.2018 року трудова книжка [PERSON] спецзв`язком була відправлена в [PERSON] , як про це у своїй заяві просив [PERSON] 29.10.2018 року вона поступила в Закарпатську ОД і [PERSON] в телефонному режимі секретарем дирекції [PERSON] був повідомлений про необхідність прибути в дирекцію для ознайомлення з наказом на звільнення та для отримання трудової книжки. Проте, той відповів, що прийти не може, так як перебуває на лікарняному і прийде в інший день. [PERSON] прийшов до Банку за трудовою книжкою лише 31.10.2018 року, відповідно, в той день він був ознайомлений з наказом №379-П на його звільнення та отримав трудову книжку, підписавши акт прийому-передачі трудових книжок від 29.10.2018 року. Одночасно вважає, що крім безпідставності позову, позивачем пропущено строк звернення до суду у даній категорії спірних правовідносин, який відповідно до положень ст. 233 КЗпП складає один місяць та поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору, оскільки останній був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП ще 29.10.2018 р., з того часу пройшов один рік та три місяці, клопотання про поновлення пропущеного строку позивачем не подано. Враховуючи викладене, просить відмовити позивачу [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 07.02.2020 року через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив, у якому позивач вказує наступне. Заява про звільнення за згодою сторін ним була написана не 23.10.2018 року в приміщенні ізолятора тимчасового затримання, а 22.10.2018 року в приміщенні прокуратури Закарпатської області. При цьому, про необхідність написання вказаної заяви йому повідомив особисто [PERSON] безпосередньо після затримання біля приміщення ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК». Необхідність написання такої заяви [PERSON] обґрунтував як можливість уникнення звільнення «по статті» у зв`язку з затриманням його правоохоронними органами за вчинення кримінального правопорушення. Датування заяви 23 жовтня 2018 року теж було вчинено за його вказівкою. Тобто, твердження відповідача, що заяву на звільнення за згодою сторін ним було написано 23.10.2018 року в ізоляторі тимчасового затримання і про прохання його матері не звільняти по статті не відповідають дійсності. Інші твердження відзиву також не спростовують правомірність його позовних вимог та факт тиску на нього для написання заяви на звільнення. Також твердження відповідача щодо правомірності вчинених у трудовій книжці записів та її видачі також жодних чином не підтверджені. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити. Пояснив, що працював на керівній посаді в «Укргазбанку». 22.10.2018 року був затриманий за корупційний злочин, однак в подальшому був виправданий судом. Зазначив, що весь час був у стресовому стані через кримінальне переслідування та написав заяву на звільнення під тиском керівництва банку. Зауважив, що не звертався до суду раніше, так як очікував закінчення судового розгляду по його обвинуваченню та звернув увагу суду на неправдивість показань співробітників банку. Представник позивача адвокат Попова Г.М. також просила позовну заяву задовольнити у повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у ній та у відповіді на відзив. Представник відповідача [PERSON] заперечив щодо задоволення позову в повному обсязі та підтримав обставини, зазначені ним у відзиві. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є фахівцем сектору документообігу в «Укргазбак». Вказала, що їй стало відомо про затримання [PERSON] 22.10.2018 року. Потім він прийшов 25.10.2018 року близько 11 години із двома заявами про звільнення та повернення трудової книжки, які залишив у директора. На наступний день він передзвони їй і повідомив, що знаходиться на лікарняному. Зазначила, що 31.10.2018 року вона зателефонувала [PERSON] щоб він забрав трудову книжку. Того ж дня він прийшов та забрав її. Повідомила, що стан його здоров`я був задовільний. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що працює начальником відділу банківської безпеки АТ «Укргазбанку». Пояснив, що 22.10.2018 року він подзвонив директору банку і повідомив про затримання [PERSON] . Повідомив, що був на обідній перерві у момент затримання останнього, та коли приїхав, правоохоронці не дали йому можливості поспілкуватися з позивачем. В подальшому, 23.10.2018 року до нього прийшла мати [PERSON] та принесла заяву останнього на звільнення. Наступного дня він передав дану заяву директору філії банку. Далі, 25.10.2018 року [PERSON] повторно подав заяву на звільнення за власним бажанням та написав пояснення. Зауважив, що з позивачем перебував у нейтральних відносинах та не чинив на нього жодного тиску. Свідок [PERSON] вказав, що є заступником директора АТ «Укргазбанку». У судовому засіданні дав пояснення щодо відомих йому обставин затримання [PERSON] та проведення службового розслідування. Інших свідчень, які б мали значення для вирішення позову не надав. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що 22.10.2018 року їй подзвонили з банку та повідомили, щоб вона прийшла та забрала речі сина, так як його затримали працівники СБУ. Ввечері в прокуратурі Закарпатської області вона забрала у сина заяву про звільнення з роботи за згодою сторін та передала таку керівнику безпеки банку. Вказала, що 24.10.2018 року син прийшов додому у схвильованому стані та розповів їй, що заяву про звільнення його змусив написати керівник безпеки банку. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] наказом №504П від 20 серпня 2012 року прийнятий на посаду головного економіста відділу продажу фізичним особам управління роздрібних продажів відділення №280/06 АБ «Укргазбанк». Наказом №425П від 27.11.2017 року позивача було переведено на посаду заступника начальника відділення №280/06 АБ «Укргазбанк». З оглянутого у судовому засіданні Висновку службового розслідування, затвердженого Головою Правління АБ «Укргазбанк» [PERSON] від 26.10.2018 року встановлено, що Комісія вважає за доцільне вважати, що заступник начальника відділення 280/06 [PERSON] заслуговує на звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, однак, приймаючи до уваги те, що Наказом №379-П від 26.10.2018 [PERSON] звільнений, застосувати заходи дисциплінарного впливу до [PERSON] не виявляється можливим. З оглянутих судом заяви [PERSON] від 25.10.2018 року, адресованій Голові Правління АБ «Укргазбанк» [PERSON] та Директору департаменту управління персоналом АБ «Укргазбанк» встановлено, що згідно першої заяви він просив звільнити його за власним бажанням 26 жовтня 2018 року, а згідно другої заяви вислати його трудове книжку до Закарпатської обласної дирекції за адресою: м. Ужгород, вул. Швабська, 70. Згідно запису №8 у трудовій книжці АФ №549389 позивача [PERSON] , останній звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, про що видано наказ №377-п від 26.10.2018 року та згідно запису №9 від 29.10.2018 року, запис №8 недійсний та [PERSON] звільнений за власним бажанням на відповідно ст. 38 КЗпП України на підставі наказу №379-п від 26.10.2018 року. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 38 КЗпП, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. Отже, закон зобов`язує роботодавця провадити звільнення працівника у строк, про який він просить, тобто мова йде про скорочення двотижневого строку. Таке звільнення вважається «за власним бажанням з поважних причин». Слід зазначити, що звільнення працівника за його бажанням чи за угодою сторін, жодних обмежень для роботодавця чинне законодавство України не передбачає. Працівник, який бажає звільнитися за власним бажанням повинен написати заяву на звільнення за власним бажанням і на 14-й день (від дня прийняття працедавцем заяви на звільнення) роботодавець звільняє працівника. Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП). Судом встановлено, що між сторонами була домовленість про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи [PERSON] датою 26.10.2018 року, та такий був звільнений на підставі наказу №379-п від 26.10.2018 року. Станом на день звільнення заборгованості по заробітній платі перед позивачем була відсутня. При цьому, належних та допустимих доказів того, що позивач був змушений написати цю заяву чи був введений в оману суду не надано. Дане твердження позивача також спростоване показами свідків допитаних у судовому засіданні. Що стосується звільнення [PERSON] у період його тимчасової непрацездатності, суд констатує наступне. Як вбачається із листка непрацездатності серії [NUMBER] [NUMBER] від 26 жовтня 2018 року, факт захворювання [PERSON] було зафіксовано з 26 жовтня 2018 року. Разом з тим, у ст. 38 КЗпП України, яка регулює порядок звільнення з ініціативи працівника, відсутня заборона на звільнення працівника у період його перебування на лікарняному, аналогічна до тієї, що міститься у ст. 40 КЗпП. З огляду на це, працівник може бути звільнений за власним бажанням у період тимчасової непрацездатності. Саме таку думку висловило і Міністерство соціальної політики України у своєму листі від 27.04.2012 №70/06/186-12, відповідно до якого чинним законодавством не заборонене звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності за власним бажанням (ст. 38 КЗпП). Крім цього, за приписами ч. 1 ст.\~233\~КЗпП України у справах про звільнення працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Трудову книжку позивачем було отримано 31 жовтня 2018 року. Однак, позивач не обґрунтував належними та допустимими доказами поважність причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом - позовна заява надійшла до суду 13 грудня 2019 року. Причому, строки звернення до суду у трудових спорах застосовуються незалежно від заяви сторін. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, аналіз досліджених у справі доказів свідчить, що позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу позову, натомість такі його доводи знайшли своє об`єктивне спростування доводами відповідача, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним, тому у його задоволенні слід відмовити саме за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Outcome: dismissed