Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що з оголошення на інтернет сайті «Prom.ua» він дізнався про існування ТОВ «СМАРТБІЗНЕС» та по телефону домовився про придбання за 80 000 грн. трактора марки «Беларус», 422 моделі, червоного кольору, 2017 року випуску, з додатковим обладнанням: плуг, фреза, які зі слів працівників ТОВ «СМАРТБІЗНЕС» були в наявності. 22 лютого 2018 року в офісі ТОВ «СМАРТБІЗНЕС», який розташований в м. Полтава по вул. Європейська, 110, між ним та ТОВ «СМАРТБІЗНЕС» було укладено попередній договір № 0245 купівлі-продажу трактора марки «Беларус», модель 422, червоного кольору, 2017 року випуску, відповідно до якого він (позивач) повинен був перерахувати на рахунок ТОВ «СМАРТБІЗНЕС» 40 000 гривень авансу. Він (позивач) повідомив працівникам ТОВ «СМАРТБІЗНЕС», що має 80 000 грн. і готовий їх сплатити за швидше отримання вказаного транспортного засобу. Після цього, йому (позивачу) надали ще один попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу за № 0246, який за змістом був ідентичним договору під № 0245. Відповідно до попереднього договору № 0246 він (позивач) повинен був перерахувати на інший рахунок ТОВ «СМАРТБІЗНЕС» ще 40 000 грн. Не читаючи детально вказані попередні договори він (позивач) підписав їх. Відповідно до умов цих попередніх договорів вони (сторони) зобовязалися 7 березня 2018 року укласти договори купівлі-продажу транспортного засобу (далі Основні договори) на умовах, встановлених у [PERSON] договорах, за умови повного виконання п. 2.1 [PERSON] договорів, в яких вказано, що на підтвердження дійсних намірів сторін на укладання Основних договорів в момент укладання цих [PERSON] договорів покупець зобовязався перерахувати на поточний рахунок продавця грошові кошти у вигляді авансу в розмірі 40 000 грн. по кожному Попередньому договору. 22 лютого 2018 року на два різні розрахункові рахунки ТОВ «СМАРТБІЗНЕС» він (позивач) сплатив по 40 000 грн. Після здійснення оплати йому (позивачу) повідомили контактні номери осіб, які відповідальні за доставку транспортного засобу і сказали чекати. Деякий час йому (позивачу) телефоном повідомляли, що: немає трактора відповідного кольору або взагалі трактора немає в наявності, пропонували інший трактор в межах сплачених коштів, на що він погоджувався. Потім працівники ТОВ «СМАРТБІЗНЕС» взагалі перестали виходити на зв'язок. Після отримання правової допомоги йому (позивачу) стало відомо , що його увели в оману, оскільки [PERSON] договори не передбачають повернення перерахованого авансу у разі не укладання Основного договору та те, що відповідно до п. 1.6 попередніх договорів істотними умовами Основних договорів є його зобовязання прийняти майно та оплатити його вартість у сукупності по 400 000 грн. по кожному з Основних договорів. 15 березня 2018 року було направлено претензію про розірвання попередніх договорів і повернення сплаченого авансу до ТОВ «СМАРТБІЗНЕС» на юридичну адресу та адресу, де було підписано попередні договори. 20 березня 2018 року ТОВ «СМАРТБІЗНЕС» отримало претензію, але відповіді не надало. Основний договір так і не був укладений, транспортний засіб, який є предметом [PERSON] договорів не був придбаний, гроші йому (позивачу) не повернуто. [PERSON] просив визнати недійсними попередні договори купівлі-продажу транспортного засобу № 0245 і № 0246 від 22 лютого 2018 року та стягнути з відповідача на його користь сплачені ним за цими договорами кошти в сумі 80 000 грн. У судове засідання позивач та його представник адвокат [PERSON] не зявилися, позивач подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив розгляд справи проводити без його участі та участі його представника на підставі наявних у справі матеріалів. У судове засідання представник відповідача не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог частин 7, 8 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки до суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, не просив розгляд справи відкласти. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників справи за наявними у справі доказами, оскільки відсутні підстави для його відкладення або оголошення перерви. Суд розглядає справу в загальному порядку, оскільки позбавлений можливості зясувати думку позивача чи його представника щодо проведення заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 22 лютого 2018 року між [PERSON] (покупець) та ТОВ «СМАРТБІЗНЕС» (продавець) були укладені попередні договори купівлі-продажу транспортного засобу № 0245 та № 0246 (далі [PERSON] договори). Відповідно до умов цих договорів: покупець має бажання купити у продавця, а продавець має бажання продати покупцеві транспортні засоби; сторони зобовязались у встановлений строк укласти договори купівлі-продажу транспортних засобів (далі - Основні договори) на умовах, встановлених у цих [PERSON] договорах; транспортні засоби, які продавець зобовязується придбати у третіх осіб для їх відчуження покупцеві за основними договорами, мають наступні ідентифікаційні ознаки: марка Беларус, модель 422, рік випуску 2017, колір червоний; сторони зобовязуються укласти Основні договори 7 березня 2018 року за умови повного виконання п. 2.1 [PERSON] договорів; продавець зобовязується передати майно у власність покупця, а покупець зобовязується прийняти майно та оплатити його вартість у сукупності 400 000 грн. по кожному із [PERSON] договорів. Відповідно до п. 2.1 [PERSON] договорів на підтвердження дійсних намірів сторін на укладення Основних договорів в момент укладення цих [PERSON] договорів покупець перераховує на поточний рахунок продавця грошові кошти в розмірі 40 000 грн. (по кожному з [PERSON] договорів), а продавець своїм підписом під цими [PERSON] договорами підтверджує отриманнях таких коштів. Пунктом 2.2 [PERSON] договорів встановлено, що зазначена сума розцінюється сторонами як аванс за Основними договорами, а при оформлені Основного договору вартість майна, що підлягає сплаті покупцем, буде зменшена на суму, сплачену за цими [PERSON] договорами. Відповідно до п. 3.4 [PERSON] договорів сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням. З матеріалів справи вбачається, що 22 лютого 2018 року на виконання п. 2.1 [PERSON] договорів [PERSON] сплатив ТОВ «СМАРТБІЗНЕС» грошові кошти в загальному розмірі 80 000 грн., що підтверджується квитанціями № ПН 139507 та № ПН139498 від 22 лютого 2018 року (а.с. 18; 20). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. [PERSON] договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У судовому засіданні встановлено, що у зазначений в [PERSON] договорах строк договори купівлі-продажу транспортного засобу сторони не уклали з вини відповідача, який ухиляється від укладення цих договорів, а тому відповідно до положень ч. 3 ст. 635 ЦК України зобов'язання, встановлені [PERSON] договорами, припиняються. Ураховуючи те, що зобов`язання між сторонами за [PERSON] договорами припинились на підставі ч. 3 ст. 635 ЦК України, грошові кошти в сумі 80 000 грн., сплачені позивачем на користь відповідача за цими [PERSON] договорами, з огляду на положення ст. 1212 ЦК України, є такими, що набуті без достатньої правової підстави, а тому є такими, що підлягають поверненню позивачу. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання [PERSON] договорів недійсними, суд виходить з наступного. Заявляючи вимоги про визнання попередніх договорів недійсними, позивач у позовній заяві зазначив, що дані правочини не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, до них включені несправедливі умови, які призвели до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що є порушенням вимог ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд вважає, що вказані вище підстави для визнання [PERSON] договорів недійсними не знайшли свого підтвердження. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 5 ст. 203 ЦК України, на яку посилається позивач, встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Доводи позивача про те, що [PERSON] договори не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, ґрунтуються на тому, що у встановлений в [PERSON] договорах строк Основні договори купівлі-продажу не було укладено. Ці доводи позивача є хибними, оскільки вказана обставина свідчить про порушення умов [PERSON] договорів, а не про їх недійсність. Недійсність договору за змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання укладеного договору. Вказаний висновок суду відповідає висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 6 березня 2018 року по справі № 760/10884/15-ц, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинні враховувати суди при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, на яку посилається позивач, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Позивач стверджує, що укладені між ним та відповідачем [PERSON] договори містять несправедливі умови (у [PERSON] договори включені обмежені права покупця як споживача у разі неналежного виконання продавцем обовязків, передбачених договором та законом; звужені обовязки продавця за невиконання або неналежне виконання обовязків), які призвели до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що є порушенням вимог ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є підставою для визнання попереднього договору недійсним. Суд не погоджується з доводами позивача в цій частині, оскільки аналіз [PERSON] договорів свідчить про те, що він не містить несправедливі умови, які призвели до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Вказані договори містять права та обовязки сторін, порядок оплати, зміни і розірвання договору, наслідки невиконання зобовязань. Зокрема, пунктом 3.4 [PERSON] договорів передбачена відповідальність сторін за ухилення від укладення Основного договору; пунктом 4.2 встановлено, що усі правовідносини, які виникають у звязку з виконанням Попереднього договору і не врегульовані ним, регламентуються норами чинного законодавства України. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. У судовому засіданні встановлено, що позивач сам звернувся до відповідача за придбанням транспортного засобу, 22 лютого 2018 року сторони уклали [PERSON] договори, які позивач безумовно та добровільно підписав, не вважаючи умови договорів несправедливими. Позивач стверджує, що [PERSON] договори укладені з використанням нечесної підприємницької діяльності, оскільки він мав намір придбати транспортний засіб за 80 000 грн., який за інформацією ТОВ «САМРТБІЗНЕС» був у наявності, а фактично підписав два однакові попередні договори купівлі-продажу двох однакових транспортних засобів. Суд вважає доводи позивача в цій частині необґрунтованими, оскільки із обставин, викладених у позовній заяві, вбачається, що позивач мав можливість ознайомитися у повному обсязі зі змістом [PERSON] договорів перед їх підписанням, але через свою легковажність цього не зробив. У розділі 1 [PERSON] договорів «Предмет договору» міститься інформація, крім іншого, про повну вартість транспортних засобів, які є предметом цих договорів, строк укладення Основних договорів. Відповідно до ч. 1, 2, п. 4 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», на які посилається позивач, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема, недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Позивачем на надано суду доказів на підтвердження того, що до нього відповідачем було застосовано нечесну підприємницьку діяльність в розумінні ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відсутні підстави для застування до [PERSON] договорів положень ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частинні визнання [PERSON] договорів недійсними задоволенню не підлягають. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду із позовною заявою 6 квітня 2018 року, у позовній заяві обєднано три вимоги, дві з яких немайнового характеру (визнання договорів недійсними), а інша майнового (стягнення коштів у сумі 80 000 грн.). Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» кожна із вказаних вимог повинна бути оплачена судовим збором за ставками, встановленими за вимоги немайнового та майнового характеру, тобто по 704,80 грн. кожна вимога немайнового характеру та 800 грн. вимога майнового характеру. Пунктом 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснено, що оскільки стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку пільг щодо сплати судового збору, то при визначенні таких пільг слід керуватися іншим законодавством України, наприклад, статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Таким чином, ураховуючи те, що позов задоволено частково, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 800 грн.

Outcome: partial