Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Орес Агро» про зміну дати звільнення, витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обґрунтовуючи тим, що з жовтня місяця 2014 року він працював керівником служби безпеки ТОВ «Орес Агро». 30.11.2015 року у звязку з отриманням пропозиції щодо роботи на іншому підприємстві написав заяву на звільнення за власним бажанням. Датою звільнення мала бути дата написання заяви, а саме - 30.11.2015 року. Генеральний директор ТОВ «Орес Агро» відмовив йому в підписанні заяви на звільнення 30.11.2015 року та запропонував продовжити працювати. Зазначив, що 08.12.2015 року з невідомих йому причин, в кінці робочого дня в його робочий кабінет зайшла головний бухгалтер [PERSON] з підписаною його заявою генеральним директором від 30.11.2015 року на звільнення. Від останньої отримав два екземпляри наказу на його звільнення. Розрахункові грошові кошти по звільненню, в цей же день 08.12.2015 року були переведені на його розрахункову картку та ним отримані. Трудову книжку на його неодноразові прохання не вручили до даного часу. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлений до суду позов підтримав в повному обємі, уточнивши позовні вимоги, в обґрунтування заявлених вимог послався на обставини, викладені в позові. Просить суд зобов»язати товариство з обмеженою відповідальністю «Орес Агро» видати йому трудову книжку, зобов»язати змінити дату звільнення з 08.12.2015 року на фактичний день видачі йому трудової книжки та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.12.2015 року по 29.04.2016 року включно в сумі 6510 (шість тисяч пятсот десять) гривень. Представник відповідача в судовому засіданні заявлений позов не визнав та пояснив суду, що 08.12.2015 року позивачу було надано для ознайомлення наказ про його звільнення. Коли до нього в кабінет зайшла головний бухгалтер [PERSON]М, то позивач вигнав її зі свого кабінету та на її пропозицію забрати трудову книжку відмовився. Потім позивач закрив свій робочий кабінет та в той день, 08.12.2015 року його на роботі більше не бачили. На телефонні дзвінки він не відповідав, тому було складено акт про його відсутність на робочому місці з 12 год. 15 хв. до 17 год. 00 хв. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає позов обгрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.02.2015 року між ТОВ «Орес Агро» та [PERSON] укладено трудовий договір, згідно якого останнього прийнято на посаду керівника служби безпеки вказаного товариства. Наказом від 08.12.2015 року [PERSON] звільнений із займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України. Як вбачається з матеріалів справи, досліджених в судовому засіданні і не заперечується сторонами, наказ про звільнення від 08.12.2015 року, а також розрахункові кошти від підприємства позивач отримав 08.12.2015 року. У відповідності з ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов»язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Зазначених вимог Закону відповідач не виконав. Посилання представника відповідача на відсутність позивача на робочому місці у другій половині дня 08.12.2015 року та відмова останнього отримати трудову книжку не підтверджена в ході судового розгляду належними та допустимими доказами. У відповідності з ч.5 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. А тому на користь позивача підлягають стягненню 6510 грн. = ( 65,10 (середньоденний заробіток) х 100 (кількість днів вимушеного прогулу). П.4.1 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» днем звільнення у такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому п.2.10 цієї Інструкції. Твердження представника відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду і як наслідок прохання застосувати позовну давність до даних правовідносин суд вважає необгрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню, оскільки у відповідності з ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Враховуючи викладене,

Outcome: approved