Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Альфа Банк» про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору в порядку захисту прав споживачів. Представник позивача в судовому засідання позовну заяву підтримав та просив суду задовольнити позовні вимоги, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання був повідомлений відповідно до вимог чинного законодавства, тому суд на підставі ст. 224 ЦПК України, вважає за можливе винести заочне рішення по справі, оскільки в справі є достатньо доказів, що підтверджують позов, а також представник позивача проти цього не заперечує. Суд вислухавши доводи представника позивача, дослідивши матеріали справи та розглянувши справу, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. 27 березня 2008 року [PERSON] уклав із Закритим акціонерним товариством «Альфа Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» кредитний договір № 700004322. Згідно п. 2.4 Розділу 1 кредитного договору, цільове використання кредиту - придбання транспортного засобу Hyundai Tucson. Зважаючи на те, що кошти надавалися кредитодавцем на придбання продукції для особистого користування позивачем, не пов'язаного із здійсненням підприємницької діяльності, фактично було укладено договір споживчого кредитування, відповідно на відносини між сторонами поширюється законодавство України в сфері захисту прав споживачів. Окремі положення кредитного договору суперечать вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів» та іншим нормативно-правовим актам, є несправедливими, порушують і обмежують права позивача. Кредитний договір складається із двох частин: 1) розділ № 1 «Базові умови кредитування», 2) розділ 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб». Згідно п. 5 розділу 1 кредитного договору інші істотні умови цього договору викладені в розділі 2, яка є невід'ємною частиною цього договору. Умова пункту 3.4 Розділу 2 кредитного договору є несправедливою та суперечить п. 5 ч. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки встановлює непропорційно велику суму компенсації у разі невиконання позивачем зобов'язань. За змістом п. 3.4 Розділу 2 кредитного договору в разі невиконання чи несвоєчасного виконання зобов'язань в частині повернення кредиту та/або сплати процентів, комісій згідно умов договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1 (один) відсоток від простроченої суми за кожний день прострочення. Враховуючи той факт, що календарний рік складається з 365 днів, виходить, що розмір пені фактично становить 365 % річних, при тому, що процентна ставка за кредитним договором згідно п. 2.2 встановлена на рівні 13,5 %. Тобто розмір пені майже в 30 разів перевищує розмір процентної ставки. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача полягає в тому, що відповідальність банку за кредитним договором взагалі відсутня, при цьому відповідальність позичальника є несправедливо високою. В частині 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» прямо наведено перелік умов договору, які є несправедливими, зокрема відповідно до змісту п. 5 несправедливою є, зокрема, умова договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Згідно абз. 4 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків. Прямим доказом «виконання» відповідачем вищезазначеної оспорюваної умови є розрахунок заборгованості за кредитом від 02 квітня 2013 року в доларах США. За змістом вказаного документу, розмір пені, обрахований відповідачем становить 37 017 доларів США. В той час, як сума тіла кредиту, який видавався складає 21 162 доларів США. Також, згідно вказаного розрахунку станом на зазначену в ньому дату вже сплачена позичальником сума кредиту становила 14 162 доларів США. Зважаючи на положення п. 5 ч. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», а також суму кредиту, загальний розмір суми компенсації позичальника за невиконання останнім зобов'язань за договором, включаючи будь-яку неустойку не може перевищувати 10 581 доларів США. Разом із тим, лише станом на 28 березня 2013 року розмір пені за кредитним договором більше ніж в 3 рази перевищував визначений відповідно до закону розмір. Таким чином, п. 3.4 Розділу 2 кредитного договору є несправедливим в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів» і порушує норму п. 5 ч. З ст. 18 зазначеного закону. За приписами ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Пункт 12 Розділу 1 кредитного договору щодо третейського застереження суперечить ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» і ст. ст. 12, 39 ЗУ «Про третейські суди». Відповідно до змісту п. 12 Розділу 1 кредитного договору, судовий захист прав та законних інтересів, які мають сторони в зв'язку із цим договором, в тому числі розгляд та вирішення спорів, які виникають при виконанні або припиненні договору, включаючи спори про відшкодування завданих порушенням договору збитків та недійсність (неукладеність) договору, підлягають остаточному вирішенню у Постійнодіючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його регламенту. Справа розглядається одним третейським суддею, який призначається головою Постійнодіючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз». Підписанням даного договору сторони надають свою згоду на такий порядок призначення третейського суду для кожного спору, що може виникнути між ними в зв'язку з договором. Сторони домовилися, що якщо одна із сторін письмово не наполягає на іншому, то розгляд їх спору у Третейському суді буде проходити виключно на підставі наданих сторонами письмових матеріалів без проведення усного слухання і виклику сторін. За приписами ст. 39 ЗУ «Про третейські суди», третейський розгляд здійснюється у засіданні третейського суду за участю сторін або їх представників, якщо сторони не домовилися про інше щодо їхньої участі в засіданні. Третейський суд вправі визнати явку сторін у засідання обов'язковою. Сторонам має бути направлене повідомлення про день, час та місце проведення засідання третейського суду не пізніше ніж за 10 днів до такого засідання. Повідомлення направляється або вручається в порядку, визначеному статтею 15 цього Закону. Третейський суд під час розгляду справи повинен забезпечити додержання принципу змагальності сторін, рівні можливості та свободу сторонам у наданні ними доказів і у доведенні перед третейським судом їх переконливості. Сторони мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, брати участь у засіданнях третейського суду, надавати докази, брати участь у дослідженні доказів, подавати клопотання, давати письмові та усні пояснення, заперечувати проти клопотань і доводів інших учасників розгляду, заявляти відводи, користуватися іншими правами відповідно до третейської угоди у третейському суді для вирішення конкретного спору чи регламенту третейського суду та цього Закону. Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Передбачене п. 12 розділу 1 кредитного договору третейське застереження, щодо можливості розгляду спору між сторонами цього договору в Третейському суді виключно на підставі наданих сторонами письмових матеріалів, без проведення усного слухання та виклику сторін, суперечить вимогам ст. 39 Закону України «Про третейські суди» від 11 травня 2004 року № 1701-ІV, оскільки відповідно до змісту зазначеної норми, законом не передбачено можливості проведення заочного розгляду справи у третейському суді без проведення засідання, про що свідчить обов'язок суду викликати сторін, можливість суду визнати явку сторони обов'язковою. Крім того, такі права сторони як участь у засіданні третейського суду, доведення перед судом переконливості доказів, участь у дослідженні доказів, надання усних пояснень , заявлення відводів фактично можуть бути реалізованими виключно під час проведення судового засідання у третейському суді. Вказані правила щодо участі і прав сторін у засіданні третейського суду є імперативно встановленими законом і не можуть бути змінені за розсудом сторін. Кожна сторона окремо, на свій розсуд, незалежно від волі та бажання іншої сторони може реалізовувати свої процесуальні права при третейському розгляді, про який вона була належним чином повідомлена судом, на виконання вимог ст. 39 ЗУ «Про третейські суди». За приписами ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про третейські суди», третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Отже, законом чітко встановлено об'єм інформації, який має бути погоджений в третейській угоді, при цьому вказаною нормою закону не передбачена умова про можливість сторін врегулювати порядок розгляду спору в третейському суді, крім того ЗУ «Про третейські суди» не передбачено можливості сторін розширити зміст умов третейської угоди. Згідно з ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про третейськісуди», якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЗУ «Про третейські суди» за будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту. Зважаючи на положення вищезазначених норм ст. 12 ЗУ «Про третейські суди», щодо автоматичного «схвалення» змісту регламенту третейського суду шляхом підписання третейської угоди та його «переваги» у застосуванні перед третейською угодою, вбачається висновок про необхідність сторін ознайомлюватися зі змістом такого регламенту при підписанні третейської угоди, що сторонами дотримано не було. Позивач не був ознайомленим при підписанні кредитного договору із змістом регламенту Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз». У відповідності до ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. З урахуванням наведеного вбачається висновок про відсутність волевиявлення позивача на погодження регламенту третейського суду, відповідно зазначений документ не може бути застосованим до врегулювання відносин сторін. Крім вказаного, такий порядок розгляду спору є несправедливим, оскільки надає перевагу банку і можливість в односторонньому порядку, без виклику і повідомлення позичальника отримати рішення третейського суду про стягнення з останнього суми боргу, порахованої самим банком, без можливості позичальника її оспорити, що в свою чергу є порушенням ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Строк дії кредитного договору встановлено до повного виконання позичальником своїх зобов'язань за договором. Сторони кредитного договору здійснюють свої права та обов'язки протягом строку його дії, тобто протягом усього часу дії кредитного договору сторони можуть звертатися за захистом своїх прав. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину, стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи вище викладене та

Outcome: approved