Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

[PERSON], звернувся до суду із зазначеним позовом та просив стягнути з відповідача інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 18 648,00 грн., та три проценти річних в сумі 9 723,00 грн. В обґрунтування вимог посилався на те, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12.05.2011р., яке набрало законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Одеської області від 13.07.2011р., з [PERSON], на його користь стягнуто суму боргу за договором позики в сумі 72 000,00 грн. Враховуючи те, що боржник, до теперішнього часу, не виконав грошове зобов'язання, просить стягнути зазначені кошти з підстав визначених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Представник позивача, в судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі та зазначив, що судами першої та апеляційної інстанції, при розгляді справи про стягнення боргу, було встановлено, що позика передавалася в грошовій одиниці України - гривні, а тому вимоги ст. 625 ЦК України підлягають застосуванню в повному обсязі. Представник відповідача вимоги позову не визнав та пояснив, що індекс інфляції до боргового зобов'язання, яке виникло в іноземній валюті, не застосовується, зазначивши, що судами першої та апеляційної інстанції, при розгляді справи про стягнення боргу, було встановлено, що позика передавалася в іноземній валюті в сумі 6 000 ЄВРО. Стягнення коштів, за рішенням суду, в грошовій одиниці України не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, а отже не є підставою для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України в частині нарахування індексу інфляції. Крім того, зазначив, що борг виник з 11.02.2010р., позивач із позовом звернувся тільки 12.08.2014р., отже строк позовної давності сплив 12.02.2013р., тому просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, про поновлення якого позивач не заявляв, та відмовити в позові. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так судом встановлено, що між [PERSON], як позикодавцем з одного боку та [PERSON], як позичальником з іншого боку, 11.11.2009 року укладено договір позики на суму 72 000 грн., із визначенням еквіваленту позики в іноземній валюті в розмірі 6 000 ЄВРО (а.с. 45). На підтвердження факту отримання коштів було складено розписку про отримання [PERSON], від [PERSON], позики саме в сумі 6 000 ЄВРО (а.с. 46). Порядок, строки повернення, були обумовлені в договорі та розписці. Разом із тим, відповідач, у встановлений договором час, а саме до 11.02.2010р., кошти не повернув та ухиляєвся від виконання грошового зобов'язання. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12.05.2011 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто 72 000 грн., (а.с. 11). Рішення суду першої інстанції набрало законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Одеської області від 13.07.2011р., (а.с. 13). До теперішнього часу рішення суду [PERSON], не виконано, сума боргу не повернута. В силу частин 1-3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами першою - другою статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. ст. 57-59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною четвертою статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В силу ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В силу ст. 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», офіційний індекс інфляції визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Таким чином, суд застосовуючи положення ч.2 ст. 625 ЦК України, про сплату боргу з урахуванням установленого індексу інфляції звертає увагу на те, що зазначена норма поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, а не на виконання судового рішення, і на те, що прийняття судового рішення про стягнення боргу в грошовій одиниці України не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, приходить до висновку про те, що ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовується щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Суд не приймає до уваги посилання представника позивача на те, що між позикодавцем та позичальником виникло грошове зобов'язання в гривні, та що така обставина встановлена судовими рішеннями при розгляді іншої цивільної справи про стягнення боргу (№ 2-2437/11, а.с. 11. 13). Оскільки, при розгляді справи про стягнення суми боргу, суди тільки констатували, що в договорі позики зазначено 72 000 грн., - еквівалент 6 000 ЄВРО, а в розписці зазначена сума 6 000 ЄВРО. Отже, попередні рішення судів не мають приюдиції в частині визначення валюти, а тому суд приходить до висновку про те, що [PERSON], передав, а [PERSON], отримав кошти саме в іноземній валюті в ЄВРО, оскільки сам факт передачі коштів (після укладення договору) підтверджується розпискою про отримання коштів (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). В розписці від 11.11.2009р., [PERSON], чітко зазначено, що ним отримано саме 6 000 ЄВРО, навіть без визначення еквіваленту зазначеної суми в гривні (а.с. 46). На підставі встановленого, суд приходить до висновку про те, що положення ч. 2 ст. 625 ЦК України поширюється, на виниклі правовідносини, в частині стягнення трьох процентів річних від простроченої суми, що не суперечить чинному законодавству. Отже з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню три проценти річних від простроченої суми за порушення грошового зобов'язання за період з 13.08.2011р., по 24.12.2014р., в розмірі розрахованому наступним чином: 72 000 грн., (прострочена сума) х 3% х 1 228 (дні прострочення) : 365 : 100 = 7 267, 36 грн. В силу ст. 11 ЦПК України, суд не може виходити за межі заявлених вимог та нараховувати три проценти річних саме на прострочену суму в розмірі 6 000 ЄВРО (еквівалент 115 560 грн., станом на 24.12.2014р.), оскільки позивач самостійно визначив прострочену суму боргу в меншому розмірі - 72 000 грн. Суд не приймає до уваги заяву представника відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові, оскільки сума боргу була стягнута позивачем 12.05.2011р., тобто в межах строку визначеного законом. Виконання грошового зобов'язання не припиняється внаслідок ухвалення рішення суду про стягнення боргу, а припиняється його належним виконанням (ст. 599 ЦК України). Таким чином, враховуючи те, що виконання грошового зобов'язання не припинилося, сума коштів за порушення грошового зобов'язання (три проценти річних від простроченої суми) визначається судом в межах загального строку позовної давності - строк звернення до суду 13.08.2014р., отже строк обчислюється за період з 13.08.2011р., (тобто за три роки, що передують дню звернення до суду) по 24.12.2014р., (день ухвалення рішення), а не як вимагав позивач з 11.02.2010 року - строк виконання грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 243,60 грн., (а.с. 1). З іншими вимогами позивач до суду не звертався.

Outcome: partial