Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

[PERSON]звернувся із позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання неправомірною та такою, що порушує права споживачів відсутність інформації про вартість послуг у відділенні банку, визнання порушенням вимог п. 1.37 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ототожнювання понять «рух грошових коштів по рахунку» і «наявність рахунку», про визнання неправомірною та оманою споживачів вимоги про сплату 75 грн. за довідку про наявність рахунку, визнання неправомірним твердження, що дана довідка коштує 75 грн. та суперечить тарифам банку, стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.. В обґрунтування позову зазначив, що 02.06.2004 він уклав із ВАТ «Державний ощадний банк України» договір №12723-8 на відкриття поточного рахунку у відділенні № 6719/081. 05.12.2016 звернувся у відділення банку із проханням видати довідку про наявність рахунку і нових банківських реквізитах. Згідно із п. 3.1 договору банк має видати таку довідку на першу вимогу. Однак довідку не було надано з обіцянкою повідомити про рішення після консультації з керівництвом. 06.12.2016 співробітник відділення банку повідомила його телефоном, що довідка надається за плату. Інформація про вартість довідки і документ, яким вона встановлена, у відділенні банку відсутні. В обласному управлінні банку телефоном він дізнався, що вартість довідки становить 75 грн., а тарифи на послуги ПАТ «Ощадбанк» затверджених постановою правління №124 від 16.04.2009. Однак у п. 1.1.14.1 розділу «надання довідок» такий тариф встановлений для довідок, пов'язаних із розрахунково-касовим обслуговуванням. Згідно із п. 1.37 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково-касове обслуговування - послуги, що надаються банком клієнту, пов'язані з переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів готівкою, а також здійснення інших операцій, передбачених договором. Таким чином, за 75 грн. надається довідка про операції по рахунку, тобто про рух грошових коштів по рахунку, а не довідка про наявність рахунку та банківські реквізити. Отже, ПАТ «Ощадбанк» порушено його право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про послуги, передбачене ст.ст. 4, 15, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 31 Закону України «Про інформацію» та ст. 700 ЦК України. 12.12.2016 він звернувся до відповідача зі скаргою вх. № В-1432, у задоволенні якої відповіддю №35/05-485/11504 від 27.12.2016 відмовлено, з посиланням на те, що відповідно до п. 1.1.14.1 Тарифів, затверджених постановою правління АТ «Ощадбанк» №124 від 16.04.09 із змінами і доповненнями згідно протоколу КТПП від 30.09.2015 № 41, комісія за надання довідки про наявність та стан рахунку становить 75 грн. Позивач не погоджується із даною відповіддю, оскільки на його думку даний тариф встановлений для довідок, пов'язаних із розрахунково-касовим обслуговуванням, а відповідач ототожнює довідку про наявність рахунку з довідкою про розрахунково-касове обслуговування. Тому, посилаючись на норми ст.ст. 15, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 700 ЦК України, ст. 31 Закону України «Про інформацію» просить вимоги задовольнити. Окрім того, вважає, що неправомірними діями банку йому завдана моральна шкода, яка виразилася у додаткових витратах часу й сил, направлених на отримання юридичної допомоги, складання скарги, позову, що змінило його звичайний спосіб життя. Тому просить стягнути із відповідача моральну шкоду, розмір якої оцінює у 10\~000,00 грн. Позивач в судове засідання не зявився, про дату,час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, надавши додаткові докази копії договору № 12723-8 від 02.06.2004, скарги від 12.12.2015, відповіді банку від 27.12.2016 та копію тарифів банку. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, а також надав письмові заперечення на позов із додатками, в яких відзначив, що дійсно позивач звертався до відділення банку щодо надання довідки і потім подавав скаргу щодо ненадання довідки про наявність рахунку із вказівкою банківських реквізитів. У скарзі він посилався на неправомірність встановленого банком тарифу в розмірі 75,00 гри. за надання такої послуги. 27.12.2016 за вих. № 35/05-485/11504 відповідачем було надано відповідь на скаргу, в якій повідомлено, що згідно п. 1.1.14.1 тарифів за послуги установ Дніпропетровського обласного управління AT «Ощадбанк» (затвердженого постановою правління AT «Ощадбанк» від 16.04.2009 № 124 зі змінами та доповненнями) комісія за надання довідки про наявність та стан рахунку складає 75,00 грн. Згідно зі ст. 85 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банк клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до вимог ст. 56 цього Закону у кожному відділені банківської установи в загальному доступі розміщено Інформацію про перелік послуг, що надаються банківською установою та їх тариф - вартість послуги. Також зазначена інформація викладена на веб - сайті банку: http://www.oschadbank.ua/ua/private/accounts/. Згідно ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Окрім того, вважає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права. Вимога позивача, щодо неправомірності визначення тлумачення понять п. 1.37 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» не відповідає способам захисту права, визначеного у ст. 16 ЦПК України. До того ж місцеві суди не наділені повноваженнями щодо офіційного тлумачення норм законів. Вважає, що позивачем необґрунтовано та безпідставно заявлені вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки неправомірних дій та бездіяльності відповідачем не допущено, а також відсутні докази, які підтверджують спричинення такої шкоди. Враховуючи викладене, просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вивчивши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), встановив таке. 02.06.2004 [PERSON] уклав з ВАТ «Державний ощадний банк України» договір №12723-8 на відкриття поточного рахунку у відділенні № 6719/081. В грудні 2016 позивач звернувся у відділення банку із проханням видати довідку про наявність рахунку і нові банківські реквізити. 12.12.2016 він звернувся до відповідача зі скаргою вх. № В-1432, в якій просив надати дану довідку та повідомити про підстави встановлення вартості на таку довідку в розмірі 75 грн. Відповіддю начальника управління ПАТ «Ощадбанк» №35/05-485/11504 від 27.12.2016 йому повідомлено, що згідно п. 1.1.14.1 Тарифів за послуги установ Дніпропетровського обласного управління AT «Ощадбанк» (затвердженого постановою правління AT «Ощадбанк» від 16.04.2009 № 124 зі змінами та доповненнями) комісія за надання довідки про наявність та стан рахунку складає 75,00 грн. Із установлених судом правовідносин вбачається, що позивач вважає, що даною відповіддю порушено його права споживача на отримання інформації. Тому він просить суд визнати неправомірною та такою, що порушує його право як споживача відсутність інформації про вартість послуг у відділенні банку, визнати порушеними вимоги п. 1.37 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у зв'язку із ототожнюванням понять, визнати неправомірною та оманою споживачів вимогу про сплату 75 грн. за довідку про наявність рахунку і твердження, що дана довідка коштує 75 грн. Суд зазначає, що згідно ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів, а тому є не зрозумілим, яке саме право позивача порушено та у який спосіб він просить його захистити та поновити. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже обрані позивачем способи захисту прав, такі як: визнання неправомірною відсутності інформації, визнання порушеними вимог закону, визнання омани споживача вимоги про сплату коштів, визнання неправомірним твердження, не відповідають способам захисту прав, передбачених ст. 16 ЦК України, тому не підлягають встановленню у судовому порядку (Постанова Верховного Суду України від 10.10.2012 № 6-110цс12). Варто відзначити, що згідно зі ст. 85 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банк клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно зі ст. 47 даного Закону банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Тарифами за послуги установ Дніпропетровського обласного управління AT «Ощадбанк» (затвердженого постановою правління AT «Ощадбанк» від 16.04.2009 № 124 зі змінами та доповненнями) встановлено розмір комісії за надання довідки про наявність та стан рахунку, яка складає 75,00 грн., про що повідомлено позивача. Позивачем не надано доказів того, що відповідач вимагав в обовязковому порядку сплата коштів. В матеріалах справи є лише відповідь банка про вартість довідки із посиланням на тарифи банку. Суд також доходить висновку про безпідставність вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки відсутнє порушене право позивача, що могло б стати підставою відшкодування такої шкоди з огляду на норми ст.ст. 23, 1167 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 4 Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачці, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пункт 5 Постанови встановлює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У позовній заяві відповідні докази відсутні. Відповідно до ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», в судовому засіданні необхідно дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Встановлено, що позивачем суду не надано жодного доказу на підтвердження порушення його споживчого права через одержання відповіді на звернення, яке його не влаштовує, не надано доказів спричинення шкоди та не обґрунтовано розмір цієї шкоди Оскільки в судовому засіданні не встановлено наявності вини ПАТ Державний ощадний банк України», тому не обґрунтованими є доводи позивача про завдання моральної шкоди через відсутність наслідків заподіяння такої шкоди, передбаченої положеннями ст. 23 ЦК та відсутністю доказів якими підтверджується заявлена вимога в цій частині. Той факт, що позивач не погоджується зі змістом відповіді на його звернення про тарифи банку не означає, що його порушені права слід захистити саме у спосіб обраний ним при зверненні до суду. Оскільки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, то судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України, відносяться за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed