Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» в особі відокремленого підрозділу «Київське відділення №21» за участю 3-ї особи Національного банку України про зобов'язання виплатити грошові кошти та проценти за договорами банківських вкладів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.12.13 між сторонами у справі були укладені договори банківського вкладу за №№3330/005/554274-3330/005/554279 та №№3330/005/554281-3330/005/554294 (20 договорів), за кожним з яких відповідач прийняв від позивача грошові кошти (вклади) в сумі 100000,00 доларів США із зобов'язанням виплатити 02.01.15 такі суми вкладів та проценти на них в розмірі 8 процентів річних. За вказаними договорами відповідач видав [PERSON] ощадні (депозитні) сертифікати серії СР №№ 017014-017033 (20 сертифікатів). 02.03.15 [PERSON] звернувся до Банку з заявою про видачу йому вкладів із відповідними процентами готівкою через касу банку. Однак, відповідач листом №1969/7/32-3 від 03.03.15 відмовив позивачеві у поверненні вкладів та процентів, оскільки НБУ обмежив видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15000,00 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. Станом на 04.03.15 суми вкладів та проценти за ними банком позивачеві видано не було. Позивач вважав відмову відповідача повернути грошові кошти з процентами такою, що суперечить чинному законодавству України та порушує його права, просив суд зобов'язати Банк виплатити грошові кошти та проценти за договорами банківських вкладів. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав із вище викладених підстав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні надала заперечення, в якому просила відмовити позивачеві в задоволенні позову посилаючись на те, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки в своїх діях Банк керувався положеннями нормативно-правового акту Національного банку України та жодним чином не порушував права позивача. Зазначила, що норми постанови Національного банку України №758 від 01.12.14 та №160 від 04.03.15 стосуються певних особливостей погашення раніше випущених ощадних (депозитних) сертифікатів, а не відмови банку їх погашати. Представник НБУ надаючи свої пояснення у судовому засіданні просила вирішити спір на розсуд суду. Зазначила про законність постанови № 758 від 01.12.14. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, вивчивши матеріали справи та об'єктивно дослідивши подані сторонами докази, які мають юридичне значення для правильного розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку про задоволення позову виходячи з наступного. Судом достовірно встановлено, що 31.12.13 між позивачем та відповідачем було укладено договори банківських вкладів (депозитів) №№3330/005/554274-3330/005/554279 та №№3330/005/554281-3330/005/554294 з видачею безкупонних ощадних (депозитних) сертифікатів на пред'явника, на загальну суму 2000000,00 доларів США строком на 367 днів (а.с. 18, 21, 24-25, 28, 31, 34, 37, 40, 43, 46, 49, 52, 55, 58, 61, 64, 67, 70, 73, 76). За актами прийому-передачі №№3330/005/554274-3330/005/554279 та №№3330/005/554281-3330/005/554294 від 31.12.13 та платіжними дорученнями від 31.12.13, позивач передав, а відповідач отримав грошові кошти на загальну суму 2000000,00 доларів США (а.с. 19, 20, 22, 23, 26, 27, 29, 30, 32, 33, 35, 36, 38, 39, 41, 42, 44, 45, 47, 48, 50, 51, 53, 54, 56, 57, 59, 60, 62, 63, 65, 66, 68, 69, 71, 72, 74, 75, 77, 78). Із п. 1.8 Договорів банківського вкладу (депозиту) від 31.12.13 вбачається що, погашення сертифікату (сплата номінальної вартості такого сертифікату) та сплата процентів за ним відбувається у валюті, в якій сертифікат було випущено, якщо інше не передбачено чинним законодавством України. При цьому погашений сертифікат вилучається Банком. У п. 2.2 Договорів визначено, що Банк в строк не пізніше 3 (трьох) робочих днів від дня пред'явлення сертифікату для погашення (в разі, якщо пред'явником сертифікату було подано заяву, якою він доручає банку здійснити перевірку (встановити факт) справжності пред'явленого сертифікату в разі невідповідності даних, зазначених в сертифікаті, даним, зазначеним в цьому договорі перераховує суму номінальної вартості сертифіката та нарахованих процентів по ньому на поточний рахунок пред'явника сертифіката, відкритий в банку, або через касу банку (на вибір клієнта), якщо пред'явником сертифікату є резидент України, або сплачує суму номінальної вартості сертифіката та нарахованих процентів по ньому готівкою через касу банку, якщо пред'явником сертифікату є нерезидент України. Сплата процентів, нарахованих за сертифікатом, згідно п. 3.3 Договорів, відбувається одноразово при погашенні, достроковому погашенні сертифікату. Процентна ставка за сертифікатами на період з дня набрання чинності цим договором та по календарний день, що передує даті, яка зазначена як дата вимоги вкладу (п. 1.5 цього Договору), складає: 8.00 % річних (п. 1.6.1 Договорів). Судом встановлено, що 02.03.15 [PERSON] звернувся до відповідача з заявою про повернення йому суми вкладів за депозитними сертифікатами в повному обсязі та в валюті вкладів (а.с. 6). 03.03.15 листом № 1969/7/32-3 Київське відділення №21 ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» повідомило [PERSON] про неможливість виконати його вимоги, а саме виплатити суму вкладів за депозитними сертифікатами в повному обсязі та у валюті вкладів, посилаючись на постанову НБУ № 758 від 01.12.14 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» (а.с. 7). Причиною спору між сторонами на думку позивача, стала безпідставна відмова відповідача в добровільному порядку виплатити готівкою через касу відділення банку грошові кошти в сумі вкладу та нараховані проценти у валюті вкладу однією сумою. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України та відповідними договорами банківських вкладів. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Як зазначено у ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Згідно ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1065 ЦК України ощадний (депозитний) сертифікат підтверджує суму вкладу, внесеного у банк, і права вкладника (володільця сертифіката) на одержання зі спливом встановленого строку суми вкладу та процентів, встановлених сертифікатом, у банку, який його видав. У ст. 13 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» визначено, що ощадний (депозитний) сертифікат - це цінний папір, який підтверджує суму вкладу, внесеного у банк, і права вкладника (власника сертифіката) на одержання зі спливом встановленого строку суми вкладу та процентів, встановлених сертифікатом, у банку, який його видав. Згідно п. 5.3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ № 516 від 03.12.13, за умови настання строку вимоги вкладу (депозиту) банк здійснює платіж проти пред'явлення ощадного (депозитного) сертифіката. Погашення ощадних (депозитних) сертифікатів, які номіновані в національній валюті, та виплата процентів за ними здійснюються банками лише в національній валюті. Погашення ощадних (депозитних) сертифікатів, які номіновані в іноземній валюті, та виплата процентів за ними здійснюються банками в іноземній валюті, а за письмовою заявою вкладника або особи, уповноваженої на здійснення цієї операції, - у національній валюті за курсом Національного банку України на дату закінчення строку, що зазначений в ощадному (депозитному) сертифікаті, або на дату дострокового викупу сертифіката. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У ст. 190 ЦК України зазначено, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Згідно з усталеною практикою органів Конвенції «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності (рішення ЕСПЛ у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини» (заява № 42527/98 п. 83; рішення ЕСПЛ у справі «Полтораченко проти України» (заява № 77317/01 п. 38). Право вимоги заборгованості являє собою «майно» за змістом положень статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (рішення ЕСПЛ у справі «Котов проти Росії» (заява № 54522/00 п. 48). Зокрема, «вимога» може розумітися як «власність» за змістом статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції у випадку, якщо в достатній мірі встановлено, що вона може бути юридично реалізована (рішення ЕСПЛ у справі «Бурдов проти Росії» (заява № 59498/00 п. 40). За договором банківського вкладу, грошові кошти вкладу складають майно, право власності яке належить вкладникові за змістом статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції, що гарантує цьому вкладникові право за своїм бажанням забрати ці кошти разом з відповідними процентами (рішення ЕСПЛ у справі «Гайдук та інші проти України» (заява № 45526/99 абз. 1-4 п. «b»). Правом власності у відповідності до ч.1 ст. 316 ЦК України є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч.1 ст. 317 цього ж Кодексу визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У справі Zolotas проти Греції (No 2, скарга № 66610/09) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини (заява №13279/05). Судом об'єктивно встановлено, що [PERSON] звернувся до ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» в особі відокремленого підрозділу «Київське відділення №21» з проханням видати грошові кошти та проценти згідно з ощадними (депозитними) сертифікатами. Разом з тим, відповідач не виконав розпорядження позивача про видачу йому повної грошової суми вкладів, належної на праві власності, у сумі 2000000,00 доларів США та процентів у розмірі 150290,60 доларів США, чим, на думку суду порушив його право власності гарантоване міжнародним правом, законами України та умовами договорів. Посилання відповідача на те, що він діяв законно, фактично обмежуючи позивача у видачі належних йому грошових коштів, не прийметься судом до уваги, оскільки спростовуються наявними у справі доказами та наведеними вище нормами чинного законодавства. За наведених обставин суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє доведення у суді, відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на чинному законодавстві, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» в особі відокремленого підрозділу «Київське відділення №21» в дохід держави судовий збір у розмірі 3654,00 грн. На підставі викладеного ст. 41 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 190, 316, 321, 525, 526, 530, 1058, 1060, 1061 ЦК України та

Outcome: approved