Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Кей-Колект», ПАТ «УкрСиббанк» про часткове визнання договору факторингу та договору відступлення права вимоги за договорами іпотеки недійсними. Свої позовні вимоги мотивував тим, що 27 червня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ним було укладено договір про надання споживчого кредиту №9-84М/06-2006И, предметом якого було надання кредиту в іноземній валюті в сумі 86 000 доларів США 00 центів, з датою погашення не пізніше 27.06.2027 року (тобто кредит надано строком на 20 років), з процентною ставкою за використання кредитних коштів у розмірі 11,8%. Згідно умов №9-84М/06-2006И (п.1.4. договору), кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме: на придбання двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. В забезпечення виконання зобов'язань (п.2.1. договору), за договором кредиту ПАТ «УкрСиббанк» прийняло заставу майна (іпотека): двокімнату квартиру за адресою: [ADDRESS], згідно з договором іпотеки №9-84М/06-2006И від 27.06.2006 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та накладено заборону на відчудження вказаного майна. Для здійснення погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, ним здійснювались платежі, частина з яких відображена в позовній заяві. В подальшому, з початку 2009 року у зв'язку з настанням наслідків кризи 2008 року, він втратив можливість погашати іпотеку на квартиру, з причин, що не залежали від нього. 06.08.2009 року ним було отримано вимогу №3135-21-40-36 від 06.08.2009 року ПАТ «УкрСиббанк» про дострокове погашення кредиту в сумі майже більше 80 000 доларів США. 28.04.2012 року він як сумлінний платник за можливості вніс суму в розмірі 3 000 доларів США. 19.11.2012 року ним було отримано інформацію щодо переходу на дату 11.06.2012 року права вимоги по договору про надання споживчого кредиту від ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кей-Колект» та по договору іпотеки. При розгляді документів про перехід права вимоги по договору про надання споживчого кредиту №9-84М/06-2006И від 27.06.2006 року від ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кей-Колект» та відступлення права вимоги по договору іпотеки №9-84М/06-2006И, які він отримав не в повному обсязі, було встановлено, що вказані документи не були завірені належним чином. Проте він, як сумлінний боржник, звернувся до відповідача-1 з пропозицією розстрочення боргу, однак вказав, що розмір суми боргу вважає неправомірно нарахованим та прохав надати належні докази переходу права боргу до відповідача-1. Сума боргу, заявлена ТОВ «Кей-Колект» не відповідає дійсності, у зв'язку з неправомірним нарахуванням, а тому підлягає перегляду. Ним було отримано відповідь від ТОВ «Кей-Колект» про відмову у розстроченні та перегляді суми зобов'язань, з наданням часткових копій документів, завірених останнім, та вивчивши їх детально була виявлена невідповідність даних правочинів вимогам законодавства, що викладено у позовній заяві. На підставі вищенаведеного, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір факторингу №4 від 11.06.2012 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» в частині відступлення прав вимоги за договором надання споживчого кредиту №9-84М/06-2006И від 27.06.2006 року, визнати недійсним договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 11.06.2012 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» в частині відступлення прав вимоги по договору іпотеки №9-84М/06-2006И від 27.06.2006 року, а також стягнути на його користь з відповідача-1 судовий збір в сумі 3 654 грн. 00 коп. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представники відповідачів проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, з'ясувавши фактичні обставини даної справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності та співставленні, суд дійшов до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В ході судового розгляду встановлено, що 27 червня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №9-84М/06-2006И, відповідно до якого Банк надав позивачу кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 86 000 доларів США 00 центів, в порядку і на умовах, визначених даним договором, з датою погашення не пізніше 27.06.2027 року, з процентною ставкою за використання кредитних коштів у розмірі 11,8% (а.с.10-16 - копія договору про надання споживчого кредиту). Пунктом 1.4. вказаного договору визначено, що кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме: на придбання двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. У відповідності до п.2.1. даного договору, в забезпечення виконання зобов'язань позичальника за договором, Банком прийнято заставу майна (іпотеку) а саме: двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], згідно договору іпотеки №9-84М/06-2006И від 27.06.2006 року, укладеного з позичальником. Як вбачається з матеріалів даної справи, 27 червня 2006 року між АКІБ «УкрСиббак» та [PERSON] було укладено договір іпотеки №9-84М/06-2006И, відповідно до п.1.1. якого іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, зазначене в п.1.4. цього договору, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 74,30 кв.м., за адресою: [ADDRESS], який був посвідчений 27.06.2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та накладено заборону на відчудження вказаного в договорі майна (а.с.17-20 - копія договору іпотеки). 11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №4, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив, а ТОВ «Кей-Колект» прийняв право вимоги, зокрема за кредитним договом, укладеним з [PERSON] (а.с.22-25 - копія договору факторингу; а.с.26 - копія виписки). Крім того, 11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки (а.с.27-28 - копія договору відступлення справа вимоги; а.с.30 - копія виписки). Як встановлено в ході судового розгляду, для здійснення погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, позивачем здійснювались платежі, частина з яких відображена в позовній заяві. Однак, в подальшому, позивач припинив сплачувати заборгованість, що знайшло відображення у відповідній роздруківці заборгованості, яка міститься в матеріалах справи. Крім того, в позовній заяві позивач сам вказує на те, що з 2009 року він припинив сплачувати заборгованість, у зв'язку з відсутністю можливості, пов'язаної з кризою в 2008 році (а.с.31-33 - роздруківка заборгованості). Отже, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з наступного. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Виходчи зі змісту ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ч.1,2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недісйність встановлена законом (нікчемний правочин). Особа, яка оскаржує правочин має довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. В даному випадку, позивач взагалі не є стороною оспорюваних правочинів. Зі змісту п.1 ч.1 ст.512 ЦК України та ч.1 ст.513 ЦК України випливає, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 516 ЦК України передбачено, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи зі змісту ч.2 ст.516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Тобто, виходячи з наведеного, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника. Боржник лише письмово повідомляється про заміну кредитора після укладення договору відступлення права вимоги. Після отримання такого повідомлення боржник повинен виконувати свої зобов'язання вже на користь нового кредитора і тільки таке виконання буде вважатися належним. Вищевказаною нормою не встановлено вимог до такого повідомлення, лише передбачено, що воно має бути викладено письмово. Відповідно до ч.2 ст.517 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Як встановлено в ході судового розгляду та не заперечується позивачем, 20.06.2012 року повідомлення про відступлення права вимоги було направлено на адресу позивача. Тобто, позивача належним чином повідомлено про заміну кредитора та проінформовано останнього про те, що банківські резвізити для сплати заборгованості за кредитним договором не були змінені. Крім наведеного, згідно ст.1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Відповідно до ст.1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Згідно ч.1 ст.1082 ЦК України, боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Отже, за своєю правовою природою договір факторингу є договором між фактором і клієнтом, який ніяким чином не впливає, не змінює і не припиняє прав та обов'язків боржника щодо повернення грошових коштів, а тому законом не передбачено запитування згоди боржника на укладення договору факторингу. Системний аналіз норм зобов'язального права дає підстави зробити висновок про те, що заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва і можливе на будь-якій стадії процесу - як до ухвалення судового рішення у спірних правовідносинах, так і після набрання ним законної сили. Таким чином, позивача належним чином у відповідності до вимог чинного законодавства було повідомлено про заміну кредитора. У зв'язку з вищенаведеним, твердження позивача щодо неправомірності укладення оспорюваних правочинів між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» не відповідає дійсним обставинам справи і є хибними. Щодо правомірності вимог кредитора про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, слід зауважити наступне. Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Крім того, виходячи зі змісту ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Виходячи зі змісту ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення чатсини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, давши аналіз вищевказаним нормам діючого законодаства України, з урахуванням узагальнень судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин, суд дійшов до висновку, що право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилась, є самостійним, а тому в діях відповідача-2, які полягали у направленні позивачу вимоги №3135-21-40-36 від 06.08.2009 року про дострокове погашення кредиту, не вбачається порушень законодаства, а вимога про дострокове погашення кредиту - грунтується на законі. Крім того, в ході розгляду справи позивачем не надано належних доказів, які спростовують правильність розрахунків заборгованості за кредитним договором, а тому відсутні підстави вважати, що розрахунок заборгованості, який міститься в матеріалах справи, є невірним. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх взаємному зв'язку, суд дійшов до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed