Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа банк», третя особа - [PERSON] про спонукання до внесення змін до договору та проведення перерахунку. В позові, який уточнювався зазначається, що між позивачем та ПАТ «Альфа Банк» 31.08.2007 року укладено кредитний договір № 490046399 про надання споживчого кредиту на придбання автомобіля вартістю 79350,00 грн. Підставою для звернення до суду з вищевказаним позовом, як зазначає позивач, стало невиконання відповідачем зобовязання з видачі кредитних коштів з каси банку у обумовленому розмірі та валюті, фактичне надання споживчого кредиту за визначеним цільовим призначенням в іншому розмірі та в іншій валюті, ніж обумовлено договором. А також невиконання самостійно та на звернення позичальника зобовязання з проведення перерахунку кредитних зобовязань, відмова у внесенні змін до кредитного договору. Так договір купівлі-продажу автомобілю з ТОВ «Компанією «Прогрес» № 28/08/07 від 28.08.2007 р., на підставі якого укладено кредитний договір у розділі 1 та 2 чітко визначає порядок розрахунків саме в гривні та у п. 1.3 передбачає що «Сума кредиту банку …. складає 79350,00 грн.», а п. 2.3 вказує, що «Банк перераховує суму кредиту на рахунок продавця». Фактичне виконання цих умов договору щодо надання кредиту підтверджено оригіналом платіжного доручення від 31.08.2007 р., про цільове перерахування банком суми кредиту в розмірі 79350,00 грн. При цьому у кредитному договорі у п. 2.4 чітко визначено, що кредит є цільовим та надається з метою «придбання транспортного засобу згідно з договором купівлі-продажу, укладеним між позичальником та компанією «Прогрес», Автоцентр «Восток» (продавцем) № 28/08/07 від 28.08.2007 р.» Розмір плати за кредит протягом дії договору не змінювався, жодних змін до сукупної вартості кредиту не відбувалось. Кредитним договором встановлено: Банк зобовязується надати Позичальнику кредит, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати, повернути банку кредит (грошові кошти) та сплатити проценти за його користування. На думку позивача, враховуючи, що фактичне виконання цих умов договору щодо надання кредиту відбулося у національній валюті, банк не витрачав валютних резервів а споживач не отримував та не використовував іноземну валюту банку в цільовому споживчому кредитуванні, а також що поверненню підлягають саме отримані у кредит кошти (у тому ж розмірі та з тими ж родовими ознаками), та те, що позичальник фактично погашав кредит у касі банку в гривні, кредитний договір з визначенням іноземної валюти як предмету кредиту вчинений з приховуванням дійсних гривневих правовідносин. Позивач вважає, що правовими наслідками такий правочин є удаваним відповідно до ст. 235 ЦК України. З метою зменшення кредитного навантаження, позичальником щомісяця вносилися в касу банку кошти з випередженням строків, користуючись можливістю дострокового погашення кредиту. З огляду на попередні відмови банку надавати виписки на численні письмові та усні звернення, внаслідок відсутності необхідної інформації, позичальник не мав можливості раніше звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, внаслідок зловживань тат недобросовісної поведінки банку. Даний кредит носить споживчий характер та надається на споживчі цілі тобто для здійснення правочину з резидентами України. Договором обумовлено що автомобіль позивач купує для особистих потреб не повязаних з підприємницькою діяльністю. Крім того, сторони за кредитним договором встановили, що іноземна валюта 15712,87 дол. США, дорівнює 79350,00 грн. Для встановлення порядку повернення кредитних коштів встановлені умови згідно Додатку № 1 до кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», який є невідємною частиною кредитного договору. Графік відображає порядок розрахунків в доларах США, а у національній валюті України гривні, розрахунок відсутній. З підстав відсутності у графіку гривневого еквіваленту, графік не відповідає нормам діючого законодавства. Невідповідність умов графіка нормам діючого законодавства щодо обовязку здійснення розрахунків між резидентами України у національній валюті України гривні, призводить, на думку позивача, до його нікчемності. Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Такий детальний розпис вартості кредиту визначається відповідно до графіку і обовязковою фіксацією у національній валюті України, але графік не має детального розпису вартості кредиту у гривні, що є порушенням істотних умов договору. Позивач вважає, що несправедливими є умови кредитного договору погашення кредиту і сплати відсотків за користування кредитом в доларах США, що є способом зловживання правом, коли усі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону України «Про захист прав споживачів» відповідач переводить на позивача позичальника за кредитним договором і споживачем кредитних послуг, що є порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України. На підставі вищевикладеного позивач просить суд зобовязати відповідача частково змінити договір про надання споживчого кредиту, а саме: внести зміни в договір про надання споживчого кредиту № 490046399 від 31.08.2007 р., виклавши розрахунок платежів за договором у національній валюті України гривні, із розрахунку фактично наданої суми споживчого кредиту, з моменту укладення кредитного договору та зобовязати відповідача здійснити відповідне коригування кредитних зобовязань за договором споживчого кредитування № 490046399 від 31.08.2007 р. відповідно до фактично наданої суми кредиту та отриманих за період з 31.08.2007 р. по дату звернення до суду платежів з повернення отриманих кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом. Позивач та його представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Третя особа також позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Представник відповідача в останнє судове засідання не зявилась, надала суду клопотання в якому просила розглядати справу без її участі та відмовити в задоволенні позову. Також надала суду заперечення в яких вважала, що вимоги позивача неправомірні та безпідставні, оскільки він був повідомлений про умови договору. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 31.08.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № 490046399, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 15712,87 доларів США. Кредитний договір підписаний сторонами та частково виконаний. Порядок та законність укладання кредитного договору вже було перевірено Апеляційним районним судом Запорізької області від 24 лютого 2016 року за позовом ПАТ «Альфа Банк» до [PERSON]А, [PERSON] про стягнення боргу. Відповідно до цього рішення кредит видається однією сумою шляхом видачі кредитних коштів позичальникові. У день видачі кредитних коштів позичальникові у валюті кредиту на суму отриманого кредиту в іноземній валюті позичальник здійснює купівлю національної валюти через операційну касу банку по встановленому курсу банку на день здійснення операції та не пізніше наступного банківського дня перераховує виручені від продажу валюти кошти в сумі 79350,00 грн. на рахунок продавця компанії «Прогрес» автоцентр «Восток». Таким чином, сторони погодили укладання договору саме в такій формі, встановивши валюту кредиту. Відповідно до ст. 60 ІІПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Позивачем за позовом всупереч вимогам,передбаченим ст.сг.10, 60 ЦПК України , не доведено, що укладений кредитний договір є удаваним і укладався для приховуванням валюти кредитного договору. Крім того, взагалі порядок видачі кредиту в валюті вже перевірений Апеляційним судом Запорізької області та не потребує додаткового доказування. Також суд приймає до уваги ту обставину, що позивач певний час здійснював погашення щомісячних платежів, тим самим погодившись з валютою кредитування. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Отже, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. А субєкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Однак позивачем не доведено будь-якими належними та допустимими доказами спрямованість волі сторін спірного договору на встановлення інших відносин, адже валюта кредитування передбачена умовами договору та була погоджена сторонами.. А встановлення спірним договором валюти кредитування та саме по собі не може бути підставою для визнання спірного договору з цих підстав удаваним. Договір був підписаний сторонами в 2007 році, позивач прийняв умови визначені в кредитному договорі. Крім того, кредит був виданий позивачу за його ж заявою, тому обставини, на які посилаються позивач є безпідставними, та виходять за рамки позовної давності, та спрямовані лише на уникнення відповідальності за умовами кредитного договору. Окрім того, укладений договір кредиту був добровільно підписаний позивачем, а відтак останній погодився зі всіма умовами даного договору, в тому числі і з винагородами, які викладені в кредитному договорі. Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, (ст. 627 ЦК України). Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору є підписи представника Банку та безпосередньо позичальника. На момент укладення договору позивач розумів, що отримує кредит саме в іноземній валюті, про що свідчить його власноручний підпис на кредитних заявках, що додаються, та кожній сторінці кредитного договору, копія якого наявна в матеріалах справи. На думку суду, матеріали цивільної справи не містять доказів порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», підстав для визнання спірного кредитного договору не дійсним не встановлено. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1056 ЦК України позивач мав право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі повідомивши про це кредитодавця, але зазначеним правом не скористався. Крім того, відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, тобто позивач не був позбавлений права, при відсутності згоди або сумніву щодо певних умов кредитного договору, звернутись за наданням кредиту до іншої кредитної установи (іншого банку). Таким чином сторони досягли всіх істотних умов щодо укладання кредитного договору саме в іноземній валюті. Посилання позивача на відсутність графіку погашення в валюті гривня, на думку суду, є безпідставними, оскільки сторони погодили платежі та сплату відсотків за користування кредитом в іноземній валюті (пункт 2.8 кредитного договору). Тому, незрозуміло з яких підстав, повинен бути графік погашення в гривні. Відповідачем надано фінансові послуги позивачу з дотриманням норм законодавства. Підписавши кредитний договір та загальні умови кредитування позивач підтвердив, що він ознайомився з правилами надання фінансових послуг затверджених Банком, і що йому надано повну, достовірну та детальну інформацію про сукупну вартість кредиту положення договору, погодився з тим, що усі платежі повинні бути сплачені в доларах. Кредитний договір містить всі істотні договору, відповідає всім нормам чинного законодавства, позивач виконував його умови. Крім того, положення чинного законодавства не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті. Підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків є договір. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продав (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-1341 цс 15 і в силу положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у «Загальних умовах кредитування» та «Графіку погашення кредиту», які підписані позивачем без будь яких застережень, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Твердження позивача про те, що укладений ним з відповідачем договір порушує принцип добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків є непереконливими та не доведені ніякими доказами. Частина 1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не містить прямої заборони застосування еквіваленту іноземної валюти у договорі споживчого кредитування при наданні кредиту у національній валюті, розмір платежів встановлювався не в іноземній валюті, а в еквіваленті доларів США згідно Графіку погашення кредиту який був незмінним з часу укладання договору, що було погоджено сторонами. Оскільки Графік погашення кредиту містить детальний розпис орієнтовної сукупної вартості кредиту на весь період кредитування не можна погодитися з доводами позивача стосовно не обізнаності позивача стосовно сукупної вартості кредиту. Крім того, на думку суду позивачем пропущено строки позовної давності. Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а ч. 1 ст. 261 цього ж кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи 06.04.2007 року позивач та ПАТ Приватбанк уклали кредитний договір № ZPAAG100000020. З Умовами кредитного договору позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис в кредитному договорі. Крім того ж договір частково виконаний. Тобто, позивачу були відомі умови кредитування саме з 31.08.2007 року. З позовом відповідач звернувся лише у 2016 році, лише після того як з нього було стягнуто заборгованість за кредитним договором. Тобто, Позивач подав позовну заяву з пропуском строків позовної давності. Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволені позову (ч.ч. З, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України). На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed