Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що 17 вересня 2018 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого він (позивач) надав відповідачу в борг 45 747 грн. з терміном повернення до 31 жовтня 2018 року. На підтвердження отримання грошових коштів відповідач у присутності двох свідків написала відповідну розписку. Відповідач не виконала взятих на себе зобов`язань щодо повернення боргу, ухиляється від повернення суми боргу. [PERSON] просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 17 вересня 2018 року в сумі 57 183,75 грн., з якої 45 747 грн. - сума позики, 11 436,75 грн. - неустойка (штраф) за неповернення суми позики, та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн. У судове засідання позивач не з`явився, подав до суду клопотання, в якому зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив розгляд справи проводити без його участі. У судове засідання відповідач не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином відповідно до вимог частин 7, 8 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки до суду не повідомила, відзив не подала, не просила розгляд справи відкласти. Суд розглядає справу у загальному порядку в відсутності сторін за наявними у ній доказами, оскільки позбавлений можливості з`ясувати думку позивача щодо проведення заочного розгляду справи та в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 17 вересня 2018 року [PERSON] взяла у борг в [PERSON] грошові кошти в сумі 45 747 грн., які зобов`язалася повернути до 31 жовтня 2018 року, що підтверджується копією договору позики та розписки від 17 вересня 2018 року (а.с. 9-10). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд вважає, що форма договору позики, що передбачена ст. 1047 ЦК України, сторонами дотримана. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд України при розгляді цивільної справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Суд вважає, що факт передачі позивачем грошових коштів в сумі 45 747 грн. відповідачу є доведеним. У судовому засіданні встановлено, що відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання по поверненню позивачу отриманих у борг коштів в сумі 45 747 грн. у встановлений строк, чим порушив вимоги ст. 1049 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пунктом 4.1 Договору позики встановлено, що за порушення умов договору винна сторона зобов`язана сплатити позикодавцю штраф у розмірі 25 % від суми позики, що не повернута. Відповідно до розрахунку, проведеного позивачем, розмір штрафу становить 11 436,75 грн. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи (а.с. 1; 17) вбачається, що при зверненні до суду з цим позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 768,40 грн. Зазначені судові витрати позивача підлягають стягненню з відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved