Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

[PERSON], звернувся до суду із зазначеним позовом та просив визнати [PERSON], неповнолітнього [PERSON] 2003р.н,, такими, що втратили право користування жилим приміщенням в кв. № 149, в будинку № 28, по вул. Ак. Заболотного, в місті Одесі. В обґрунтування вимог посилалася на те, що він перебував із [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, під час якого він, його дружина, донька [PERSON], та неповнолітній син [PERSON]. проживали в кв. № 149, в будинку № 28, по вул. Ак. Заболотного, в місті Одесі, яка є його особистою власністю. В березні 2014р., шлюб між ним та [PERSON], було розірвано. В квітні 2014р., дружина разом із дітьми залишила місце проживання в квартирі та вселилася в кв. № 148 в будинку № 28, по вул. Ак. Заболотного, в місті Одесі. Відповідачі добровільно залишили місце проживання, перепон в користуванні жилим приміщенням їм ніхто не чинив. На даний час він бажає розпорядитися належною йому на праві власності квартирою, але не може цього здійснити, оскільки його донька [PERSON] та його син [PERSON] продовжують бути зареєстрованими в квартирі по теперішній час. Таким чином, посилаючись на вимоги ст. 405 ЦК України просить позов задовольнити. Відповідачка [PERSON], яка діє як законний представник неповнолітнього [PERSON] 2003р.н., вимоги позову не визнала та пояснила, що через постійні сварки із колишнім чоловіком вимушена була залишити місце проживання разом із неповнолітнім сином. Крім того, зазначила, що дитина дуже хвора, позбавлення права користування жилим приміщенням порушить житлові права дитини. Представник [PERSON] також вимоги позову не визнала та пояснила, що відповідачка, яка є донькою позивача, була вимушена залишити зареєстроване місце проживання через сварки, крім того, зазначила, що позивач [PERSON], обіцяв придбати їй окреме житло. Від третьої особи Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника з урахуванням прав неповнолітньої дитини на житло (а.с. 36). В свою чергу [PERSON], предявила зустрічний позов та просила зобовязати [PERSON], не перешкоджати їй в користуванні жилим приміщенням та вселити її в кв. № № 149, в будинку № 28, по вул. Ак. Заболотного, в місті Одесі. В обґрунтування вимог посилалася на те, що в березні 2014р., її батько змінив замки на вхідній двері та виставив її особисті речі з квартири, оскільки проживав в квартирі з іншою жінкою. Таким чином, вважає, що оскільки її виселення з квартири відбулося не добровільно внаслідок чого вона була примусово позбавлена житла, а тому має право на вселення в кв. № 149, в будинку № 28, по вул. Ак. Заболотного, в місті Одесі. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.03.2006 року по 05.03.2014 рік, але фактично припинили шлюбні відносини в липні 2013 року, зазначена обставина встановлена рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05.03.2014р., (а.с.), а отже в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Квартира [ADDRESS] належить [PERSON], на праві особистої приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с.6). Крім того встановлено, що [PERSON], та [PERSON], мають від шлюбу двох дітей [PERSON] [INFO], (а.с. 4) та неповнолітнього сина [PERSON] [INFO], (а.с. 8), які мають зареєстроване місце проживання в кв. № 149, в будинку № 28, по вул. Ак. Заболотного, в місті Одесі, а [PERSON], має зареєстроване місце проживання в кв. № 148 цього ж будинку. Після розірвання шлюбу [PERSON], разом із донькою [PERSON], та неповнолітнім [PERSON], в квітні 2014 року добровільно залишили зареєстроване місце проживання в кв. № 149 та вселилися в кв. № 148, яка належить на праві власності [PERSON], та [PERSON], (а.с. 63), які є батьками [PERSON], та дідом і бабкою для [PERSON], та неповнолітнього [PERSON] Речі відповідачів в квартирі № 149 відсутні, перепон в користуванні жилим приміщенням їм ніхто не чинив. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають задоволенню, та [PERSON], слід визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням в кв. № 149, в будинку № 28, по вул. Ак. Заболотного, в місті Одесі з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] 13.10.1994 р.н, як колишній член сімї власника квартири, втратила право користування жилим приміщенням в кв. №149, в будинку № 28, по вул. Ак. Заболотного, в місті Одесі, у звязку із не проживанням за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин. Суд не приймає до уваги заперечення про те, що залишення зареєстрованого місця проживання [PERSON] відбувалося внаслідок протиправних дій її батька [PERSON], оскільки до суду не надано жодного належного доказу на підтвердження таких обставин. Так само не знайшло свого підтвердження і існування будь якої домовленості між [PERSON], та [PERSON], щодо користування жилим приміщенням в кв. №149, в будинку № 28, по вул. Ак. Заболотного, в місті Одесі. Також судом не прийнято до уваги посилання [PERSON], на її звернення до правоохоронних органів із заявою про перешкоджання в користуванні квартирою, оскільки таке звернення відбулося через два роки після її добровільного залишення квартири та після отримання нею позову про визнання її такою, що втратила право користування квартирою, а саме 20.01.2016 року (а.с. 68). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, рішення суду про визнання [PERSON] 13.10.1994 р.н,, такою, що втратила право користування жилим приміщенням є достатньою підставою для зняття її з реєстраційного обліку в кв. №149, в будинку № 28, по вул. Ак. Заболотного, в місті Одесі. Саме з зазначених вище підстав та встановлених судом обставин, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про вселення, усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням задоволенню не підлягає В частині вимог [PERSON] до [PERSON] яка діє як законний представник в інтересах неповнолітнього [PERSON], суд вважає, що вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав. Так, в силу ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом із тим, статтею 3 СК України визначено, що дитина належить до сімї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Статтею 6 СК України передбачено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах обовязок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обовязків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Виходячи із аналізу зазначених норм права слід дійти висновку про те, що не залежно від того з ким із батьків дитина проживає вона є членом сімї як батька так і матері, та не залежно від того, чи проживає вона (дитина) за місцем своєї реєстрації чи ні, не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, навіть якщо вона тривалий час не проживає, в даному випадку із батьком, за місцем реєстрації.

Outcome: partial