Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЧН № 032437 йому належить земельна ділянка загальною площею 3,8948 га, кадастровий номер 7423886000:02:001:0442, яка розташована на території Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Цією земельною ділянкою користується відповідач на підставі типового договору оренди землі від 1 червня 2004 року, який зареєстрований у Носівському відділенні Чернігівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 25 січня 2005 року за № 68. Строк дії договору оренди становить 20 років, тобто до 2024 року. Він (позивач) не виявляв свою волю до вчинення зазначеного правочину, договір оренди не підписував, а тому відповідач використовує належну йому (позивачу) земельну ділянку без правових підстав, а типовий договір оренди землі від 1 червня 2004 року не є укладеним. [PERSON] просив суд усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою площею 3,8948 га, кадастровий номер 7423886000:02:001:0442, яка розташована на території Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області та належить йому на праві власності на підставі державного акта серії ІІІ-ЧН № 032437, шляхом її витребування із незаконного користування ПП «АГРОПРОГРЕС» та повернення власнику. У судове засідання позивач та його представник адвокат Бушта В.О. не з`явилися, подали до суду заяви, в яких зазначили, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі з підстав, які зазначені у заяві про зміну підстав позову від 7 липня 2021 року, просили позов задовольнити, розгляд справи проводити без їх участі. У судове засідання представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в черговий раз подав до суду заяву, в якій просив відкласти розгляд справи у зв`язку із його відрядженням до смт. Опішня Полтавського району Полтавської області. Суд розглядає справу у загальному порядку у відсутності учасників справи за наявними у ній доказами, оскільки позбавлений можливості з`ясувати думку позивача та його представника щодо проведення заочного розгляду справи та в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЧН № 032437 належить земельна ділянка загальною площею 3,8948 га, кадастровий номер 7423886000:02:001:0442, яка розташована на території Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 5; 8-11). З матеріалів справи (а.с. 6) вбачається, що зазначена земельна ділянка перебуває в оренді ПП «АГРОПРОГРЕС» на підставі типового договору оренди землі від 1 червня 2004 року, укладеного між [PERSON] та ПП «АГРОПРОГРЕС», який зареєстрований у Носівському відділенні Чернігівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 25 січня 2005 року за № 68. Строк дії договору оренди становить 20 років. Відповідно до висновку експерта № 1623/1624/1947 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 5 січня 2021 року (а.с. 73-88) підпис від імені [PERSON] у розділі «Підписи сторін» у графі «Орендодавець» типового договору оренди землі від 1 червня 2004 року, укладеному між [PERSON] та ПП «АГРОПРОГРЕС», який зареєстрований 25 січня 2005 року за № 68 у Носівському відділенні Чернігівської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах», виконано за допомогою пасти для кулькової ручки рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не [PERSON] , а іншою особою. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 2 ст. 152 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у ст.ст. 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Статтею 207 ЦК України встановлено загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі ч. 1 цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною 2 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Статтею 18 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) встановлено, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Частиною 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Вказаний висновок щодо застосування відповідних норм права, викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц та відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у даній справі. Ураховуючи те, що позивач не підписував типовий договір оренди землі від 1 червня 2004 року, тобто волевиявлення на укладення договору не висловлював, суд приходить до висновку, що вказаний договір є неукладеним, тобто належна позивачу земельна ділянка перебуває у фактичному користуванні відповідача без встановлених законом підстав, а тому ефективним способом захисту порушеного права позивача є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом повернення такої земельної ділянки. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У судовому засіданні встановлено, що позивач поніс судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. та витрати за проведення по справі судової почеркознавчої експертизи у розмірі 5 720,40 грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с. 1; 89).\~ Зазначені судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved