Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

[PERSON] \~звернувся з\~позовом до\~Генічеської міської\~ради,\~ [PERSON] ,про тлумачення заповіту. Свої вимоги мотивує тим, що він є спадкоємцем після смерті своєї тещі [PERSON] , померлої [INFO] , яка склала заповіт 10.08.2007 року, відповідно до якого остання заповіла позивачу Державний акт на право власності на земельну ділянку. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом позивач не може, оскільки при зверненні нотаріусом було роз`яснено, що заповіт [PERSON] складений невірно, а саме спадкодавець заповіла Державний акт на право власності на землю серії ІІІ-ХС 04203, тобто документ, а не земельні ділянки, право власності на які посвідчені даним Державним актом. Позивач вважає, що [PERSON] мала волю саме на те, що після її смерті він успадкує земельні ділянки, а не сам Державний акту на право власності на землю, у зв`язку з чим він був вимушений звернутись до суду з метою захисту свого порушеного права. Представник позивача адвокат Неліна В.Я. в судовому засіданні підтримала вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просила суд позов задовольнити. Представник Генічеської міської ради до судового засідання не прибув, але надав клопотання про розгляд справи за його відсутності за наявними матеріалами справи. Свідок [PERSON] , яка з 2015 по 2020 роки була головою Чонгарської сільської ради, в судовому засіданні вказала, що [PERSON] звернулась до неї з метою посвідчення заповіту, яким вона заповіла пай своєму зятю - [PERSON] [PERSON] пояснила, що коли вона тільки влаштувалась на роботу секретаря Чонгарської сільської ради, у попереднього секретаря були старі зразки заповітів, які вона до 2010 року посвідчувала саме на Державні акти на право власності на земельні ділянки. Згодом, після навчання [PERSON] почала вже посвідчувати заповіти власне на самі земельні ділянки, а не на Державні акти. Зазначила, що мешканці, які були живі та не виїхали з с. Чонгар, переоформили заповіти за новими зразками, але ж заповіти тих мешканців, які померли або виїхали з села, так і залишилися за старими зразками. Також, [PERSON] додала, що воля [PERSON] була направлена саме на те, щоб [PERSON] було заповідано саме право власності на земельні ділянки, а не сам документ Державний акт, який посвідчує право власності на землю. Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, встановив наступні факти та правовідносини. При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Згідно копії Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09.06.2010 року - [PERSON] померла [INFO] у віці 85 років в с. Карпилівка Чернігівської області. Після смерті [PERSON] \~відкрилась спадщина\~у вигляді\~земельної ділянки\~площею 6,35\~га,\~розташованої на\~території Чонгарської\~сільської ради\~для ведення\~товарного сільськогосподарського\~виробництва,\~яка була\~поділена на\~земельну ділянку\~площею 5,0358\~га,\~кадастровий номер\~6522188000:01:106:0023\~та земельну\~ділянку площею\~1,3136\~га,\~кадастровий номер\~6522188000:01:057:0027,\~що підтверджується\~копією Державного\~акту на\~право приватної\~власності на\~землю серії\~ІІІ-ХС\~№042043,виданого на підставі рішення Чонгарської сільської ради народних депутатів №146 від 25.05.2001р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №168, виданого 10.10.2001р. на ім`я [PERSON] , що також підтверджується інформаційними довідками з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 15.04.2020 року Як вбачається\~з копії\~заповіту від\~10.08.2007\~року \~ [PERSON] \~заповіла Державний\~акт на\~право власності\~на землю\~серії ІІІ-ХС\~№042043\~своєму зятю\~- [PERSON] . Даний заповіт було зареєстровано, що підтверджується копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №10897124 від 04.09.2007 року. Так, [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Остерської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що підтверджується копією такої заяви та копією поштової квитанції про її направлення до нотаріальної контори. Однак, відповідно до листа Остерської районної державної нотаріальної контори №499/02-14 від 27.09.2021 року вбачається, що секретарем Чонгарської сільської ради при посвідченні заповіту допущена помилка у змісті заповіту, а саме: в заповіті необхідно було вказати предмет спадкування земельні ділянки, а не державний акт на право власності на землю, тому оскільки в компетенцію нотаріуса не входить право тлумачити заповіт, [PERSON] було рекомендовано звернутись до суду з метою тлумачення заповіту. Так, судом з Остерської районної державної нотаріальної контори була витребувана спадкова справа, заведена після смерті [PERSON] , яка містить наступні документи: рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 23.06.2011 року, яким [PERSON] був визначений додатковий строк в 3 місяці для подання заяви про прийняття спадщини; заява [PERSON] про прийняття спадщини від 25.08.2011 року; довідка Карпилівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області №618 від 24.10.2013 року, відповідно до якої [PERSON] проживала одна по [ADDRESS] ; витяг про реєстрацію спадкової справи в Спадковому реєстрі №28101055 від 19.09.2011 року; інформаційна довідка зі Спадкового реєстру №28101026 від 19.09.2011 року, відповідно до якої заповіт [PERSON] , зареєстрований в Спадковому реєстрі за №42952908 та має статус архівного документу до введення Спадкового реєстру. Також, судом з Генічеської міської ради були витребувані завірені належним чином копії заповітів [PERSON] , посвідчених Чонгарською сільською радою від 20.10.1992 року, номер в реєстрі - 162, від 16.12.2002 року, номер в реєстрі - 691, від 10.08.2007 року, номер в реєстрі - 265. Так, відповідно до копії заповіту від 20.10.1992 року №162 - [PERSON] заповіла [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] . Відповідно до заповіту від 16.12.2002 року №691 - [PERSON] заповіла [PERSON] Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ХС №042043 від 10.10.2001 року, виданий Чонгарською сільською радою. Відповідно до останнього заповіту від 10.08.2007 року №265 - [PERSON] заповіла [PERSON] Державний акт на право власності на землю серії ІІІ-ХС №042043, виданий Чонгарською сільською радою 10.10.2001 року. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Згідно зі статтею 1223 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини. При цьому частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту. Згідно зі статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. З огляду на викладене, тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби. Відповідно до статей 1216, 1218, 1219 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. Відповідно до статей 177, 181, 182 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки. Право власності на земельні ділянки як нерухому річ підлягає державній реєстрації. Згідно зі статтями 11, 328 ЦК України, статті 81 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку громадяни набувають на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) тощо. Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України (в редакції від 25.10.2001 року та ч.1 ст.23 ЗК України №561-ХІІ від 18.12.1990 року зі змінами) право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Таким чином, право власності на земельну ділянку виникає на підставі правопороджуючих фактів (правочинів, адміністративних актів тощо), а посвідчується таке право державними актами. Як наслідок, до спадщини входять не документи, що посвідчують право, зокрема державні акти про право власності на земельну ділянку, а права на саму земельну ділянку як об`єкт цивільних прав. Відсутність у заповіті прямого посилання на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва не відміняє дійсної волі заповідача щодо настання реальних наслідків вчиненого ним правочину, що в разі його смерті позивач успадкує земельні ділянки, які були виділені [PERSON] в натурі на території Чонгарської сільської ради. За своїм змістом намір (волевиявлення) спадкодавця був спрямований на те, щоб залишити своєму зятю, позивачу по справі [PERSON] , у спадок земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на які у заповідача на момент складання заповіту було право, посвідчене державним актом на право власності на земельну ділянку. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Outcome: approved