Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], третя особа Металургійний відділ державної виконавчої служби про скасування заборгованості по аліментам та визнання відмови стягувача від примусового виконання. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив те, що з листопада 2000 року по 31 липня 2012 року він перебував в шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] В шлюбі у них народилася донька [PERSON], [INFO]. Зазначає, що рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 15 січня 2007 року - стягнуто з нього, [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму до досягнення дитиною повноліття. На підставі виконавчого листа Металургійним відділенням державної виконавчої служби міста Кривого Рогу було відкрито виконавче провадження №53507042. Позивач вказує, що він на той час працював водієм на ВАТ «ПГЗК», виконавчий лист знаходився на підприємстві та аліменти у нього вираховувалися до 08.11.2011 року включно та до цього часу заборгованості по аліментам не було. В серпні 2011 року [PERSON] виїхала та стала постійно мешкати за кордоном в Кувейті. [PERSON] виїхавши за кордон, закрила усі свої банківські картки, у тому числі й картку на яку перераховувалися аліменти, а тому боржник [PERSON] не мав можливості перераховувати аліменти ні зі своєї вини. Починаючи з 2011 року по серпень 2015 року [PERSON] декілька разів приїздила на територію України, та [PERSON] надавав дозвіл на тимчасовий виїзд доньки до Кувейту. [PERSON] також пояснив, що [PERSON], повідомила його, що забрала виконавчий лист з виконавчої служби, та аліменти у нього не відраховуються, тому отримувала у нього аліменти особисто. Позивач також пояснив, що він з 2012 року він офіційно працює в Польщі, водієм на вантажному автомобілі, перевозить грузи по всій Європі, в Білорусь, Україну. З дружиною та донькою спілкувався за телефоном та по «Скайпу». [PERSON] також просила його, надати дозвіл не на тимчасовий вивіз дитини в Кувейт, а на постійне місце проживання. Він такого дозволу не надав, так як не бажав, вказувавши, що донька мешкала на території України, яка майже є Європейською державою, в православній державі, тому він може надати дозвіл на постійне місце проживання в любій Європейській країні, дозвіл на постійне проживання в мусульманській країні де дівчата повинні ходити в паранджі або хіджабі, так як це буде не в інтересах дитини, порушить її звичайний образ життя дитини, також мотивував тим, що на той час була війна між Іраком та Кувейтом. Однак [PERSON] стала погрожувати, що вивезе дитини й без дозволу батька. Позивач також вказував, що боявся, що доньку можуть не повернути в Україну, а тому в 2015 році вже не надав дозвіл на тимчасовий виїзду доньки за кордон. Позивач також зазначає, що з метою незаконного вивозу дитини за кордон, без його дозволу. [PERSON], умовчуючи про істотні обставини, що будуть мати значне значення при ухваленні рішення, спочатку: - в 2015 році подала до Дзержинського районного суду позов про надання тимчасового дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої доньки. Обманюючи суд, в позові зазначила не його місце проживання, а видуману адресу. Будучи введеним в оману, суду 07 травня 2015 року задовольнив позов; - в цьому ж 2015 році, [PERSON] подала до Дзержинського районного суду заяву про визнання його [PERSON] - безвісно відсутнім. В позові [PERSON] вказала обставини та надала докази, які не відповідають дійсності. Будучи введеним в оману, суд 10 серпня 2015 року, виніс рішення яким визнав його безвісно відсутнім. - на початку 2016 року, [PERSON], подала до Тернівського районного суду заяву про визнання його померлим. В заяві вона вказала не вірні обставини. Будучи введеним в оману, та не знаючи всіх обставин справи, про які умовчала заявниця, рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 22.07.2016 року, він [PERSON] був визнаний померлим. Отримавши свідоцтво про його смерть, [PERSON] не подала його до виконавчої служби та не закрила виконавче провадження. Він після цього спілкувався з дружиною та донькою, однак вони не повідомили його про ці обставини. Позивач також зазначає, що з серпня 2011 року по теперішній час, відповідач не надала виконавчій службі реквізитів, для перерахунку з нього аліментів, та не вказала своє справжнє місце проживання, по теперішній час державні виконавці не знають куди перераховувати аліменти. [PERSON] з часу подачі виконавчого листа з 2008 року ні разу не була у державного виконавця. Крім того зазначає, що рішення судів про визнання його безвісно відсутнім та померлим, скасовані в 2017 році. Окрім того позивач вказує, що його неповнолітня донька [PERSON], рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу, від 13 квітня 2018 року була удочерена, теперішнім чоловіком відповідача [PERSON]. Однак і вказане рішення до виконавчої служби надано не було. Позивач вважає, що не з його вини виникла заборгованість по аліментам, тим паче, що виконавче провадження повинно було закрите, коли його визнали померлим, та з березня 2018 року він також не повинен був сплачувати аліменти, так як донька удочерена. Всі ці умисні дії відповідача направлені на те, щоб він не міг сплачувати аліменти, та щоб рішення суду не виконувалося. На теперішній час не з його вини виникла заборгованість по аліментам, яка на час подачі позову склалася в розмірі 50064,98 грн.. Заборгованість по аліментам, яка виникла не з його вини, позбавляє його виїзду за кордон, де він працює, тому він й вимушений був звернутися до суду. На теперішній час дружина з донькою виїхали проживати за кордон, їх місце проживання йому не відоме, так як згідно до документів, які відповідачка подала до Саксаганського суду, вона мешкає в Кувейті, а її теперішній чоловік є громадянином Йорданії, за вказаним начебто місцем проживання [ADDRESS], ні відповідачка, ні її теперішній чоловік ніколи не проживали та не проживають. Просить звільнити [PERSON], [INFO], повністю від сплати заборгованості за аліментам, на користь [PERSON], [INFO] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], по виконавчому провадженню №53507042, яке знаходиться у державного виконавця Степаненко Т.М. Металургійного відділу державної виконавчої служби міста Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Закінчити виконавче провадження №53507042, яке знаходиться у державного виконавця Степаненко Т.М. Металургійного відділу державної виконавчої служби міста Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, відкрите за рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 15 січня 2007 року яким стягнуто з [PERSON], [INFO], аліменти на користь [PERSON], [INFO] на користь утримання доньки - [PERSON], [INFO] в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Позивач та його представник, кожен окремо, у судове засідання не з'явилися, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, не заперечують проти винесення судом заочного рішення. Представник третьої особи - Металургійного відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, заперечення на позовну заяву не надав. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом публікації оголошення на сайті Судової влади України, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України та направлення повісток за місцем проживання, які відповідач вказувала при подачі заяв до суду в 2015-2018 роках. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди представника позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з листопада 2000 року по 31 липня 2012 року перебував в шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] В шлюбі у них народилася донька [PERSON], [INFO]. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 15 січня 2007 року - стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму до досягнення дитиною повноліття. На підставі вищевказаного рішення та виконавчого листа Дзержинським відділенням ДВС м. Кривого Рогу було відкрите виконавче провадження ВП №53507042. Відповідно до довідки боржник [PERSON], за виконавчим провадженням має заборгованість по аліментам з серпня 2011 року по січень 2018 року, включно, в сумі 50064,97 грн. За заявою [PERSON], 10 серпня 2015 року рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу [PERSON], був визнаний безвісно відсутнім. З рішення суду вбачається, що [PERSON] свою заяву мотивувала тим, що з липня 2012 року [PERSON] виїхав мешкати за кордон, місце знаходжу його не відоме. Відповідно до акту, який надала заявниця, завірений представником КЖП, [PERSON] за адресою [ADDRESS] з 2012 року не мешкає. Слід зазначити, що у наданому суду акті, [PERSON] умисно зазначила не вірне місце проживання [PERSON], так як відповідно до довідки з адресного бюро, останній зареєстрований [ADDRESS]. Судом за адресою [ADDRESS] направлялася повістка для [PERSON], та згідно до лита кур'єра за вказаною адресою проживають та проживали сторонні люди, не [PERSON] не [PERSON] за вказаною адресою не мешкали. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 31 серпня 2018 року, скасоване рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 10 серпня 2015 року, яким [PERSON], був визнаний безвісно відсутнім. Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 22 липня 2016 року, за заявою [PERSON], [PERSON] був визнаний померлим. Після вступу рішення суду в силу [PERSON] отримала свідоцтво про смерть [PERSON], однак свідоцтво про смерть до виконавчої служби не надала, заяву про закриття виконавчого провадження не подала, а тому нарахування заборгованості по аліментам продовжувалося. 17 березня 2017 року рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу скасоване рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 22 липня 2016 року, яким [PERSON] був визнаний померлим. За заявою [PERSON], зацікавлена особа Служба у справах дітей Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради, [PERSON], 13 квітня 2018 року Саксаганським районним судом м . Кривого Рогу було винесено рішення яким неповнолітня [PERSON], [INFO], удочерена громадянином Йорданії - [PERSON]. Згідно до рішення суду в книзі реєстрації актових записів про народження дитини проведені зміни та батьком вказаний [PERSON], змінено по батькові з [PERSON] на [INFO]. З тексту вказаного рішення вбачається, що відповідач [PERSON], [PERSON] та неповнолітня [PERSON] без реєстрації постійно мешкають за адресою: [ADDRESS]. В тексті вказаного рішення також вказано, що [PERSON] тривалий час мешкає в Кувейті, де 17.03.2015 року одружилася з громадянином Йорданії [PERSON] та в Кувейті у них [INFO] народився син. Суд направляв за вказаною адресою повістку відповідачу, однак згідно до листа кур'єра, в квартирі ніхто не мешкає та двері ніхто не відкриває. При розгляді вищевказаної справи до суду було надане свідоцтво про смерть [PERSON], померлого [INFO], яке було отримане [PERSON] 16 серпня 2016 року. Відповідно до свідоцтва про народження [INFO] [PERSON] в державі Кувейт народила [PERSON], батьком дитини зазначений [PERSON]. Суд вважає, що вказані докази свідчать про тривалість проживання [PERSON] за кордоном в Кувейті (одруження, народження дитини за кордоном, та отримання дитиною громадянства Кувейту), не бажання проживання її в Україні, про що свідчать рішення судів які спрямовані на вивіз неповнолітньої [PERSON] за межі України, на постійне місце проживання, та її удочеріння. Суд також приходить до висновку, що визнання [PERSON] померлим, за заявою відповідача, а також наступні її дії пов'язані з удочерінням дитини, вивіз її за кордон на постійне місце проживання, свідчать про її не бажання отримувати на дитину аліменти за рішенням суду, та небажання стягувача отримувати аліменти від боржника, свідчать про її умисні дії, що до унеможливлення виконання рішення суду. Суд також приходить до висновку, що з за цих підстав, з вини стягувача аліментів й виникла заборгованість по аліментам, аліменти навіть продовжуються нараховуватися, після того як в книзі реєстрації актових записів про смерть були внесені відомості про смерть боржника, отримання стягувачем свідоцтва про смерть боржника, та не надання вказаного свідоцтва до виконавчої служби. Вивчивши матеріали цивільної справи та наданих доказів, вбачається, що стягувач [PERSON] ні в одному процесуальному документі, ні в своїх заявах при звернені до суду навіть не зазначила своє справжнє місце проживання за кордоном в Кувейті. Відповідно до ч. 4 ст. 181 СК України, у разі виїзду одного з батьків за кордон на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти стягуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно, до Постанови КМ України №1203 від 19 серпня 2002 року «Про затвердження Порядку стягнення аліментів на дитину (дітей) у разі виїзду одного з батьків для постійного проживання в іноземній державі, з якою не укладено договір про подання правової допомоги» (з подальшими змінами), у разі виїзду одного з батьків, який є громадянином України, для постійного проживання в іноземній державі, з якою Україна не має договору про подання правової допомоги (далі - постійне проживання за кордоном), він повинен виконати аліментні зобов'язання з утримання дитини (дітей) до досягнення нею повноліття (далі - аліментні зобов'язання), які оформляються договором між цією особою та одним з батьків, з яким залишається дитина (діти), або її опікуном, піклувальником (далі - одержувач аліментів), або договором про припинення права на аліменти для дитини (дітей) у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Частиною 6 ст. 181 СК України, також передбачено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, згідно з яким з одного із батьків стягуються аліменти, він виїжджає для постійного проживання у державу, з якою Україна не має договору про правову допомогу, з нього за рішенням суду до його виїзду за межі України може бути стягнуто аліменти за весь період до досягнення дитиною повноліття. Таким чином Сімейний кодекс України, а також Постанова КМУ передбачає випадки, коли за кордон на постійне місце виїздить боржник, а не стягувач, та не передбачає порядок стягнення аліментів на користь стягувача при виїзді стягувача за кордон на постійне місце проживання. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у статті 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. У відповідності до ч.2 ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. За обставин, які викладені вище, суд вважає, що заборгованість по аліментам виникла не з вини боржника, а за обставин, які мають істотне значення, а саме бажання та дії стягувача визнати боржника спочатку безвісно відсутнім, а потім померлим, удочеріння дитини на утримання якої сплачувалися аліменти, не бажання стягувача вказати своє дійсне місце проживання в Кувейті. Тому суд дійшов висновку, що у відповідності до ч. 2 ст. 197 СК України, [PERSON] має бути звільненим від заборгованості по сплаті аліментів. Суд також зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Згідно до ч.1 ст. 47 ЦК України, правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі, якщо смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; Також, згідно до ч. 1 ст. 232 СК України, з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті майнові права і обов'язки між батьками та особою, яка усиновлена. З урахуванням викладеного виконавче провадження повинно було бути закінченим з моменту визнання [PERSON] безвісно відсутнім з 10 серпня 2015 року, а його обов'язок на утримання дитини також припинився з 13 квітня 2018 року з моменту коли дитина була удочерена. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі: визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду. За таких підстав суд вважає, що позов повинен бути задоволений у повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: approved