Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-19 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позивач зазначав, що 03 березня 2016 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики на суму 200 000 (двісті тисяч) гривень, про що було складено розписку позичальника, яка є підтвердженням передання позичальником визначеної грошової суми, та узгоджується з вимогами, визначеними ст. 1047 ЦК України, щодо форми відповідного договору. Так, відповідно до зазначеного договору позики грошових коштів, [PERSON] зобов'язувалася повернути позивачу отримані у борг гроші до 03.09.2016 р., однак своїх зобов'язань по його поверненню не виконала. Позивач неодноразово звертався до боржника з вимогою повернути борг, однак вона пояснила, що грошей у неї немає, оскільки в країні криза, маленька заробітна платня, а тому повернути борг не має можливості хоча дійсно має таке бажання. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість у сумі 200 000 (двісті тисяч) гривень та витрати по сплаті судового збору. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала, не заперечувала проти їх задоволення. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Судом встановлено, що 03 березня 2016 року відповідач [PERSON] отримала від позивача [PERSON] грошові кошти у сумі 200 000 грн. та зобов'язалася повернути вказану суму до 03.09.2016 р., що підтверджується власноручно написаною відповідачем [PERSON] розпискою (а.с.3). Таким чином суд приходить до переконання, що між сторонами дійсно мали місце правовідносини, до яких можуть застосовуватись положення передбачені ст. 1046-1049 ЦК України. Так, відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Таким чином, стягненню із відповідача на користь позивача за договором позики підлягають грошові кошти в розмірі 200 000 грн. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). За таких обставин, з урахуванням визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд приходить до обґрунтованого висновку про задоволення позову в повному обсязі. Крім того,

Outcome: approved