Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування жилим приміщенням, усунення перешкод та вселення. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що під час перебування у шлюбних відносинах із [PERSON] в травні 2003 р. придбали дві двохкімнатні квартири №48 та №48а в будинку [ADDRESS], які вони об'єднали в одну квартиру. Дана квартира складається з 4-х кімнат житловою площею 85,0 кв.м., а саме: кімнати площею - 16,4 кв.м., кімнати площею -30,7 кв.м. , кімнати площею13,9 кв.м., кімнати площею - 24,0 кв.м. В склад квартири входить кухня - пл. 18,1 кв.м., ванна кімната - 7,6 кв.м., коридор - пл. 18,7 кв.м. Загальна площа вказаної квартири становить -136,5 кв.м. Однак після розірвання шлюбу відповідачка поміняла замки в квартирі і чинить йому перешкоди в користуванні житлом, в зв'язку з чим просить суд усунути перешкоди в користуванні жилим приміщенням, вселити його та встановити порядок користування спірним жилим приміщенням. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав викладених у позовній заяві, просила суд задовольнити позовні вимоги. Відповідачка та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали, вважають його необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення. При цьому зазначили, що після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір розподілу спільного майна після розлучення від 04.09.2012 року, який посвідчений в Чеській Республіці м. Ліберці нотаріусом [PERSON] та перекладений з чеської на українську мову перекладачем [PERSON]. Відповідно до якого квартира [ADDRESS], перейшла у особисту приватну власність відповідачки, а інше нерухоме майно залишилось у власності позивача. Вважають, що укладений Договір про розподіл спільного майна після розлучення від 04.09.2012 року є чинним на території України, а його положення, у відповідності до ст. 629 ЦК України, є обов'язковими в рівній мірі для сторін, відтак єдиним власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, які надані сторонами на обґрунтування та заперечення позовних вимог, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх невизнаних прав. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 155 ЖК України передбачено гарантії прав громадян, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру) і однією з гарантії визначено, що власника не може бути позбавлено права користування квартирою. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що в період часу з 06.10.1979р. по 15.02.2012р. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбних відносинах. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 15.02.2012 року Серія [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №42 від 15.02.2012 року. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.05.2003 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] житловою площею 52,1 кв.м., загальною площею 66,6 кв.м. Даний Договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу 30.05.2003р. по реєстру №Д-604 на ім'я [PERSON] Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 30.05.2003 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] житловою площею 48,6 кв.м., загальною площею 67,1 кв.м. Даний Договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу 30.05.2003р. по реєстру №Д-601 на ім'я [PERSON] Із технічної документації Івано-Франківського ОБТІ вбачається, що квартири №48 та №48 А, що по [ADDRESS] об'єднані в одну квартиру. Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.04.2012 року Серія САЕ №221361, яке видане виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради (витяг про реєстрацію прав від 10.05.2012 року № 34073244, витяг з реєстру прав власності від 14.08.2012 року № 35166099), - [PERSON] на праві приватної власності належить чотирьохкімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 136,5 кв.м. Станом на час придбання квартири позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч.1,2 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Як зазначено в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 (із змінами і доповненнями) «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку передбаченому законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З урахуванням викладеного, суд вважає, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності сторонам по справі отже, позовні вимоги позивача [PERSON] в частині усунення перешкод йому в користуванні квартирою [ADDRESS], які створюються [PERSON] та вселення [PERSON] у дану квартиру підлягають до задоволення. Оскільки сторонам належить по 1/2 частки квартири [ADDRESS], яка складається з 4-х кімнат житловою площею 85,0 кв.м., а саме: кімнати площею - 16,4 кв.м., кімнати площею -30,7 кв.м. , кімнати площею13,9 кв.м., кімнати площею - 24,0 кв.м. в склад якої входить кухня - пл. 18,1 кв.м., ванна кімната - 7,6 кв.м., коридор - пл. 18,7 кв.м. загальною площа вказаної квартири -136,5 кв.м., то підлягають до задоволення вимоги позивача в частині встановлення конкретного порядку користування спірною квартирою, а саме на думку суду слід залишити в користуванні [PERSON], право користування кімнатою площею 13,9 кв.м. та кімнатою площею 24,0 кв.м., загальною площею 37,9 кв.м. у квартирі [ADDRESS], а [PERSON] залишити в користуванні кімнатою площею 30,7 кв.м., та кімнатою площеню 16,4 кв.м., загальною площею 47,1 кв.м. у квартирі [ADDRESS]. Що стосується кухні, ванни та коридору квартири [ADDRESS], то їх слід залишити у спільному користуванні. В обґрунтування заперечення на позовні вимоги позивача, відповідачка посилається на те, що відповідно до ст. 69 СК України вони дійшли взаємної згоди щодо розподілу спільно набутого під час шлюбу майна та за пропозицією Позивача таку згоду вони добровільно закріпили Договором розподілу спільного майна після розлучення від 04.09.2012 року, який посвідчений в Чеській Республіці м. Ліберці нотаріусом [PERSON] та перекладений з чеської на українську мову перекладачем [PERSON]. Згідно із п. 2.2 цього договору квартира [ADDRESS], перейшла у особисту приватну власність відповідачки, а інше нерухоме майно залишилось у власності Позивача. Однак, суд не погоджується із твердженням відповідачки з приводу чинності на території України Договору про розподіл спільного майна після розлучення від 04.09.2012 року, оскільки у відповідності до чинного законодавства України, а саме ст.ст.38,40 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що право власності на нерухоме майно визначається правом держави, у якій це майно знаходиться та відомості про яке підлягають внесенню до державних реєстрів держави у якій це майно знаходиться. Відповідно до ч.2 ст.44 Закону України «Про міжнародне приватне право» правом, з яким договір найбільш тісно пов'язаний,вважається: щодо договору про нерухоме майно - право держави, у якій це майно знаходиться, а якщо таке майно підлягає реєстрації, - право держави, де здійснена реєстрація. Таким чином, під час державної реєстрації прав на нерухоме майно, необхідно дотриматись певної процедури встановленої законодавством України. На підставі ст.ст.9,11,317,319,321,328,334,358,391 ЦК України, с.ст.150,155 ЖК України, ст.ст.60,68,69 СК України, ст.ст.38,40,44 Закону України «Про міжнародне приватне право», п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20, ст.41 Конституції України,

Outcome: approved