Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до відповідача КП «Житлово-комунальний сервіс «Пересипський» та просив зобов`язати відповідача зняти нарахування за комунальні послуги за період з 01.03.2016 року по 01.01.2017 року у розмірі 4270 гривень 25 копійок. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач, [PERSON] є власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] , і яка зареєстрована КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» за реєстраційним номером 6001573 від 23.12.2004 року на підставі договору дарування ВВО № 971055 від 02.12.2004 року. 20 лютого 2014 року між Комунальним підприємством «Житлово - комунальний сервіс «Пересипський» та [PERSON] було укладено договір б/н про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Відповідно до листа № 135/6 від 21.02.2019 року КП «ЖКС «Пересипський», який було надано на виконання запиту [PERSON] від 18.02.2019 року, за його особовим рахунком № [NUMBER] за період з 01.03.2016 року по 01.01.2017 року рахується заборгованість у розмірі 4 270,25 грн., з якою він не погоджується, оскільки з моменту отримання права власності на 1/3 частки квартири [ADDRESS] , він не проживав у зазначеній квартирі та не був там зареєстрований. Так, відповідно до довідок (виписок з домової книги про склад сім`ї та прописки) № 478 від 21.04.2005 року, № 27 від 01.03.2005 року, № 196 від 26.10.2006 року, № 2992 від 15.12.2009 року, № 1242 від 22.10.2012 року, № 235 від 20.02.2014 року, виданих житлово - експлуатаційною організацією, [PERSON] не був зареєстрований за даною адресою. Як вважає позивач, свідченням того, що він не проживав і не мав можливості проживати у квартирі [ADDRESS] , є постанова про зняття арешту № В-14, датована 02.02.2017 року, якою було знято арешт з квартири [ADDRESS] , що належить в рівних частках по 1/3 кожному, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який накладався Першим відділом державної виконавчої служби у Суворівському районі м. Одеси від 01.03.2006 року, з метою забезпечення позову в рамках розгляду цивільної справи № 2- 1367/06 за позовом [PERSON] до [PERSON] про порядок користування власністю. Таким чином, враховуючи що відповідно до вищезазначених довідок форми №1 та враховуючи наявність цивільної справи № 2-1367/06, яка на думку позивача підтверджує те, що йому чинили перешкоди у користуванні цим майном у період з 2006 - 2017 рр., можна зробити логічний висновок про те, що [PERSON] не тільки не був зареєстрований за даною адресою, а й фактично не проживав за цією адресою, а відтак не міг користуватися такими послугами як СДПТ, ліфт, Порталліфт. Враховуючи зазначене в позовній заяві, [PERSON] просив його позовні вимоги задовольнити повному обсязі, а також стягнути судовий збір з відповідача. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси Сувертак І. В. від 05 серпня 2019 року, було відкрито спрощене позовне провадження по зазначеній цивільній справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін в загальному порядку. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Третім особам надано строк для надання пояснень по справі. (а.с. 54,55). Стороною відповідача надано 27 серпня 2020 року відзив на позовну заяву (а.с. 80,81). Відповідач надав на адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. (а.с. 83). Представник відповідача про розгляд справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не сповістив та з заявою про відкладення розгляду справи не звертався, надав відзив на позовні вимоги [PERSON] в котрому просив відмовити у задоволенні позовних вимог за недоведеністю. Як зазначено в відзиві, неможливість проживання позивача у квартирі спростовується пунктом 7 договору дарування, відповідно до якого відбулась передача 1/3 частини квартири позивачу шляхом прийняття ключів від квартири, і факт неможливості проживання судовим рішенням не встановлений. Треті особи в судове засідання не прибули, про розгляд справи повідомлялись належним чином, причин неявки суду не сповістили, пояснень на позовну заяву у встановлений строк не надали. З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, уважно оцінивши докази надані сторонами по справі, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Суд встановив, що [PERSON] є власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] , і яка зареєстрована КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» за реєстраційним номером 6001573 від 23.12.2004 року на підставі договору дарування ВВО № 971055 від 02.12.2004 року. (а.с. 11-13). 20 лютого 2014 року між Комунальним підприємством «Житлово - комунальний сервіс «Пересипський» та [PERSON] було укладено договір б/н про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. (а.с. 18,19). Відповідно до довідок (виписок з домової книги про склад сім`ї та прописки) № 478 від 21.04.2005 року, № 27 від 01.03.2005 року, № 196 від 26.10.2006 року, № 2992 від 15.12.2009 року, № 1242 від 22.10.2012 року, № 235 від 20.02.2014 року, виданих житлово - експлуатаційною організацією, [PERSON] не був зареєстрований за даною адресою. (а.с. 6-10). Відповідно до листа КП «ЖКС «Пересипський», баланс по 01 серпня 2020 року рахується заборгованість за [PERSON] у розмірі 4 270,25 грн. (а.с. 82). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення, житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом першим частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Наведеними положеннями закону передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року № 45, передбачено, що власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 , п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг, тоді як на споживача покладається обов`язок своєчасно оплачувати надані житлово-комунальні послуги. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд звертає увагу на те, що позивач жодними належними та допустимими доказами не довів того, що йому чинились перешкоди у користуванні 1/3 частки квартири [ADDRESS] , чи комунальні послуги як такі не надавались, а сам факт відсутності реєстрації за зазначено адресою не є підставою для звільнення від сплати житлово-комунальних послуг. Суд не приймає як належний та допустимий доказ по справі постанову про зняття арешту № В-14, датована 02.02.2017 року, якою було знято арешт з квартири [ADDRESS] , що належить в рівних частках по 1/3 кожному, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який накладався Першим відділом державної виконавчої служби у Суворівському районі м. Одеси від 01.03.2006 року, з метою забезпечення позову в рамках розгляду цивільної справи № 2- 1367/06 за позовом [PERSON] до [PERSON] про порядок користування власністю, оскільки сам арешт не доводить того, що [PERSON] чинились перешкоди саме у користуванні його власністю. Таким чином, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог за недоведеністю. Відповідно до норм ст. 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги залишено без задоволення, судовий збір покладається на позивача, пому стягненню з відповідача не підлягає.

Outcome: dismissed