Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , ПрАТ «СК «Уніка» про відшкодування збитків, завданих внаслідок ДТП, який в подальшому було уточнено та за клопотанням представника позивача до участі у справи залучено співвідповідачем [PERSON] . В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що 10 травня 2015 року, близько 00 годин 00 хвилин відповідач [PERSON] , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним автомобілем «Daewoo Lanos», р.н. [NUMBER] , без навантаження, рухався по автошляху «Київ-Харків-Довжанський» зі сторони м. Харкова в напрямку м. Ізюм зі швидкістю близько 100 км/год. Проїжджаючи 553 км вказаного автошляху, [PERSON] не впорався з керуванням автомобіля «Daewoo Lanos», р.н. [NUMBER] , та, відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи № 9762 від 26.10.2015, порушив вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України, здійснив маневр вліво та виїхав на смугу зустрічного руху, не переконавшись в тому, що це безпечно і не створить небезпеки іншим учасникам руху, допустив зіткнення з автомобілем «Peugeot Expert», р.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Peugeot Expert» [PERSON] отримав, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 4226-ая/15 від 18.09.2015, тілесні ушкодження середньої тяжкості, що потягло тривалий розлад здоров`я більше 3-х тижнів. Пасажир автомобіля «Peugeot Expert» - позивач [PERSON] отримав, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 2384-ая/15 від 09.06.2015, тілесні ушкодження середньої тяжкості: перелом лопатки, що потягло тривалий розлад здоров`я більше 3-х тижнів. Вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 03.10.2017 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та частково задоволено цивільний позов [PERSON] про відшкодування шкоди. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду, спричинену пошкодженням транспортного засобу, у розмірі 78238,43 грн., матеріальну шкоду в сумі 805 грн. - затрати на обстеження та консультацію у зв`язку з травмою, матеріальну шкоду в сумі 33075 грн. - вартість пошкодженого музичного інструменту. Також стягнуто з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05.02.2019 було залишено без задоволення апеляційні скарги обвинуваченого [PERSON] та його захисника, а вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 03.10.2017 відносно [PERSON] скасовано та закрито кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, згідно ст. 417 КПК України [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності. Цивільна відповідальність водія автомобіля [PERSON] на момент ДТП була за страхована у страховій компанії ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» згідно полісу А1 №2125748. На звернення позивача до страховика ПрАТ «СК «УНІКА» він не отримав виплати страхового відшкодування за полісом А1№ 2125748, а тому він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Враховуючи що з моменту ухвалення вироку від 03.10.2017 до моменту подання даного позову пройшов значний час, сума стягнення, на думку позивача, підлягає індексації з урахуванням офіційного індексу інфляції, визначеного Міністерством фінансів України. Позивач змушений був витрачати значний час для лікування та відновлення сил, витратив свій час на поїздки до суду для розгляду кримінальної справи, до експерта - для оцінки завданої шкоди, займатися ремонтом автомобіля, що відволікало його від виробничих питань та змінювало його нормальний режим роботи та відпочинку. Такі вимушені дії завдавали йому незручностей та додаткових хвилювань. З урахуванням наведеного, позивач просив суд стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» на його користь майнову шкоду в розмірі 50000,00 грн., в рахунок витрат на обстеження та консультації у зв`язку із травмою 936,25 грн. і 100000,00 грн. - витрат на лікування у зв`язку з відновленням здоров`я (виготовлення клітинного трансплатанта та операція, медикаментозне забезпечення в стаціонарі). Також стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої пошкодженням транспортного засобу 40991,29 грн.; в рахунок матеріальної шкоди внаслідок пошкодження музикального інструменту 38466,22 грн., та 213076,00 грн. витрат на відновлення здоров`я (медичні послуги, необхідні для відновлення) згідно рахунку медичної клініки; стягнути з солідарно [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду завдану дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 116300,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн.; стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» на користь [PERSON] моральну шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою, у розмірі 2500,00 грн. Від представника відповідача ПрАТ «СК «Уніка» Буток Т.І., що діє на підставі довіреності, до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог заявлених до ПрАТ «СК «Уніка», з тих підстав, що дорожньо-транспортна пригода, в наслідок якої позивач зазнав збитків, відбулась 10.05.2015, а до Страхової компанії потерпілий звернувся 20.03.2019, в зв`язку із чим, з урахуванням положень п. 37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відсутні підстави для виплати позивачу страхового відшкодування, в тому числі і з урахуванням індексу інфляції. Від представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвоката Майбороди С.В., що діє на підставі угоди про надання правової допомоги та ордеру, до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідачі вважають позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами і такими, що не підлягають задоволенню. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та посилався на те, що його вимоги законні та підлягаю задоволенню. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував, пояснюючи, що вирок суду скасовано і провадження по справі закрито. Представник страхової компанії Бортник Л.В. у судовому засіданні заперечувала проти вимог позивача, обґрунтовуючи тим, що позивач пропустив строк звернення та підстав для його задоволення не має. Суд, вислухавши сторони та їх представників, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що 10 травня 2015 року, близько 00 годин 00 хвилин відповідач [PERSON] , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним автомобілем «Daewoo Lanos», р.н. [NUMBER] , без навантаження, рухався по автошляху «Київ-Харків-Довжанський» зі сторони м. Харкова в напрямку м. Ізюм зі швидкістю близько 100 км/год. Проїжджаючи 553 км вказаного автошляху, [PERSON] не впорався з керуванням автомобіля «Daewoo Lanos», р.н. [NUMBER] , та, відповідно до висновку судової авто-технічної експертизи № 9762 від 26.10.2015, порушив вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України, здійснив маневр вліво та виїхав на смугу зустрічного руху, не переконавшись в тому, що це безпечно і не створить небезпеки іншим учасникам руху, допустив зіткнення з автомобілем «Peugeot Expert», р.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Peugeot Expert» [PERSON] отримав, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 4226-ая/15 від 18.09.2015, тілесні ушкодження середньої тяжкості, що потягло тривалий розлад здоров`я більше 3-х тижнів. Пасажир автомобіля «Peugeot Expert» - позивач [PERSON] отримав, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 2384-ая/15 від 09.06.2015, тілесні ушкодження середньої тяжкості: перелом лопатки, що потягло тривалий розлад здоров`я більше 3-х тижнів. Вказаний факт був також встановлений судом першої та апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження та справи про адміністративне правопорушення. Так, вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 03.10.2017 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та частково задоволено цивільний позов [PERSON] про відшкодування шкоди, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду, спричинену пошкодженням транспортного засобу, у розмірі 78238,43грн., матеріальну шкоду в сумі 805,00 грн. - затрати на обстеження та консультацію у зв`язку з травмою, матеріальну шкоду в сумі 33075,00 грн. - вартість пошкодженого музичного інструменту. Також стягнуто з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05.02.2019 було залишено без задоволення апеляційні скарги обвинуваченого [PERSON] та його захисника, а вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 03.10.2017 відносно [PERSON] скасовано та закрито кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, згідно ст. 417 КПК України [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності. При цьому, слід звернути увагу на ту обставину, що в ухвалі від 05.02.2019 колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду зазначила, що суд першої інстанції повністю виконав вимоги п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, тому у суду апеляційної інстанції не виникає розумного сумніву в правильності встановлення фактичних обставин справи, суд першої інстанції не допустив порушення вимог матеріального та процесуального законодавства при ухваленні оскаржуваного вироку, тому апеляційні скарги обвинуваченого та захисника залишені без задоволення. Вирок суду першої інстанції скасовано на підставі положень ст. 417 КПК України, тобто з нереабілітуючих обставин. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до вимог ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності чи інше) володіє транспортним засобом, використання якого утворює підвищену небезпеку. За заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки його володілець відповідає незалежно від наявності вини. Володільцем визнається той власник, чи інший титульний володілець, який одночасно фактично його використовує, зберігає, чи утримує. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного суду України в п. 2 «Про практику розгляду судом цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суд бере до уваги, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок. Суд вважає доведеними належними доказами та обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] у солідарному порядку на його користь матеріальної шкоди в сумі 38466,22 грн. - вартість пошкодженого музичного інструменту та моральної шкоди в розмірі 90000,00 грн. З приводу відшкодування збитків, завданих внаслідок пошкодження транспортного засобу (з урахуваннями індексу інфляції) у розмірі 40991,29 грн, суд вважає за необхідне врахувати ті обставини, що факт володіння позивача пошкодженим транспортним засобом на момент ДТП підтверджено копією нотаріально посвідченої довіреності, виданої на його ім`я гр. [PERSON] 15.07.2015 (т. 3 а.с. 14 справа № 636/5371/15-к), строк дії вказаної довіреності сплив 15.07.2017, тобто більш, ніж за два роки до звернення [PERSON] до суду з цим цивільним позовом. Відомості про інші підстави, за яких у позивача в 2019 році могло виникнути право на відшкодування збитків, завданих внаслідок пошкодження у 2015 році автомобіля «PeugeotExpert» р.н. [NUMBER] , в матеріалах справи відсутні. Крім того, із вимогами [PERSON] щодо відшкодування завданих йому матеріальних збитків та моральної шкоди з урахуванням офіційного індексу інфляції, визначеного Міністерством фінансів України, суд не може погодитись, оскільки посилання позивача при обґрунтуванні своєї позиції на ст. 625 ЦК України, згідно якої: боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, - суд вважає помилковим. Так, за наявною в матеріалах кримінального провадження інформацією, в жовтні 2019 року позивачу відмовлено у видачі виконавчих листів з тих підстав, що судове рішення, про стягнення на його користь коштів є скасованим (т. 4 а.с. 113 справа № 636/5371/15-к), тобто посилання позивача на наявність у відповідача саме обов`язку, зобов`язання щодо сплати певних сум з моменту ухвалення судом першої інстанції обвинувального вироку, яким частково задоволено його цивільний позов, та як наслідок обов`язку відповідача сплачувати суму боргу з урахуванням індексу інфляції саме за період з моменту постановлення вироку суду і до моменту звернення до суду із цим позовом, є необґрунтованим. Так, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до слати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Оскільки вирок суду від 03.10.2017 стосовно [PERSON] , яким з останнього на користь позивача стягнуто грошові кошти, не набрав законної сили та є скасованим, відтак і твердження позивача про виникнення між ним та відповідачами з моменту ухвалення вказаного вироку суду першої інстанції фактично боргових правовідносин є хибним, а позовні вимоги в частині стягнення збитків саме з урахуванням індексу інфляції такими, що не підлягають задоволенню. Щодо стягнення майнової шкоди приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст.і 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Підставами відшкодування шкоди за цим деліктом є: а) наявність шкоди; б) протиправна дія заподіювача шкоди; в) наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (незалежно від вини). Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено правило, згідно з яким, при настанні страхового випадку, страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно з вимогами статті 12 цього Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18): покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, а отже страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, зобов`язаний сплатити потерпілій розмір завданої шкоди. А власник транспортного засобу якого (або водія якого для юридичних осіб) визнано винним у дорожньо-транспортній пригоді, в силу положень статей 1187, 1194 ЦК України, зобов`язаний відшкодувати потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, яка підлягає також зменшенню на суму франшизи. Таким чином, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню майнова шкода у розмірі 78238,43 грн. - 50000,00 грн. = 28238,43 грн. Аналогічна правова позиція підтримана Верховним судом у справі № 183/3948/16 (ЄДРСРУ № 87144414), № 916/2554/17 (ЄДРСРУ № 86999788). З приводу посилання представника відповідача - СК «Уніка» на пропуск позивачем [PERSON] строку звернення із повідомленням про страховий випадок, слід зазначити, що на стадії судового розгляду кримінального провадження стосовно [PERSON] потерпілим у справі - [PERSON] 17.02.2016 заявлений цивільний позов, одним з відповідачів у якому було зазначено саме вказану страхову компанію (т. 2 а.с. 131-135 справа № 636/5371/15-к), до якої було пред`явлено позовні вимоги про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди. Копію вказаної позовної заяви з додатками СК «Уніка» отримала 11.03.2006 (т. 2 а.с. 180 справа № 636/5371/15-к), тобто до спливу встановленого законом строку у 1 рік з моменту події ДТП. Надаючи оцінку вказаним фактам та обставинам, судом враховуються висновки, викладені у постанові ВП ВС від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19), у якій зазначено, що у системному зв`язку зі статтею 36 вимоги підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права. Відтак, як вказував у своїх висновках ВС, попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до страховика (або МТСБУ) із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування. У ч. 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно зі ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до п. 22.1 ст.22 закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1.07.2004 № 1961-IV, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Статтями 28, 29 закону № 1961-IV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. В оцінці обставин справи слід виходити з того, що якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). У постанові Верховного Суду України від 2.12.2015 у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). При цьому п. 32.7 ч. 1 ст. 32 закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що шкоду, пов`язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує. Згідно з п. 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції, Фонду державного майна від 24.11.2003 № 142/5/2092, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до п.8.3 Методики, вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. За змістом наведених положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків). Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ. Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті. Показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу. Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду. Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, зумовлене передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів і агрегатів, з`єднань і захисних властивостей покриттів у зв`язку з ДТП і подальшим ремонтом. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є наслідком проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до реальних збитків. Відповідно до п. п. 8.6.1 п. 8.6 Методики, величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ. Тобто величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкоджених деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації усіх типів КТЗ. Підпунктом 8.6.2 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо) (підпункт «е»). Таким чином, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли провадиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, якщо це впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, скла, шин тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується. Системний аналіз п. 32.7 ч. 1 ст. 32 Закону № 1961-IV, ст. 22, абз. 3 п. 3 ч. 1 ст. 988, ст. ст. 1166, 1187, 1194 ЦК, п. п. 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст.22 ЦК, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Під час застосування наведених норм права підлягає врахуванню правовий висновок щодо їх застосування, викладений у постанові ВП ВС від 4.07.2018 у справі №755/18006/15-ц(пп.68-70): ст. 1191 ЦК та ст. 38 Закону №1961-IV, з одного боку, і ст. 993 ЦК та ст. 27 Закону «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому законом №1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст.38 зазначеного закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі ст.993 ЦК та ст.27 закону «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. У зазначеному рішенні ВП ВС відступила від висновку, сформульованого ВСУ у постанові від 23.12.2015 у справі №6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги в частині відшкодування матеріальних збитків страховою компанією такими, що підлягають задоволенню в розмірі, що підтверджується відповідними доказами, тобто у розмірі зазначеному у страховому полісі у сумі 50000,00 грн. Безумовно, позивачу діями відповідача спричинена моральна шкода, оскільки внаслідок ДТП пошкоджено майно, яким він на момент ДТП володів на достатніх правових підставах, він зазнав нервового струсу, перебувало під загрозою його життя, він змушений вживати додаткових заходів для організації свого повсякденного життя, звертатися за правовою допомогою, відвідувати суд, тощо, однак, розмір моральної шкоди суд вважає завищеним і не співрозмірним з фактично перенесеними моральними стражданнями, тому задовольняє в цій частині позов частково і стягує моральну шкоду у розмірі 90000,00 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, понесених позивачем за правову допомогу у розмірі 5000,00 грн., суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 та частин 1-3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Частиною 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України). Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із положенням ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Позивачем на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу надано ордери та угоди про надання правової допомоги від 31.12.2019, а також свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1772. У позовній заяві зазначено, що позивач поніс витрати у розмірі 5000,00 грн. на правову допомогу, і суд вважає, що вимоги позивача до відповідачів про стягнення судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою, підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що в даному випадку позивач звільнений від сплати судового збору і позов задоволено частково, судовий збір у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідачів в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог. Таким чином, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1617,05 грн. ((28238,43 грн. + 38466,22 грн. + 90000,00 грн. + 5000,00)* 1 % = 1617,0465 грн.), а з ПрАТ «СК «УНІКА» у розмірі 2102,00 грн. ((50000,00 грн. + 936,25 грн.) * 1,5 % = 764,04375 грн.), оскільки відповідно до Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, тобто 2102,00 грн.

Outcome: partial