Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 19 липня 2018 року сторони зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 квітня 2020 року. Від даного шлюбу у них є малолітній син [PERSON] , [INFO] , який проживає з матір`ю, відповідачкою по справі. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 вересня 2020 року постановлено стягнути з позивача в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 2 300 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 червня 2020 року до досягнення дитиною повноліття. Аліменти позивач [PERSON] сплачує належно та своєчасно. Між сторонами не досягнуто згоди з приводу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, внаслідок чого між ними виникали непорозуміння. Тернопільським міськрайонним судом було ухвалено рішення по справі № 607/26809/19, яким визначено спосіб участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною таким чином: дозволити побачення в присутності матері у такі дні: кожний понеділок, середу та п`ятницю з 17 год. по 19 год., перша і третя субота кожного місяця з 11 год. до 13 год., друга і четверта неділя кожного місяця з 15 год. до 17 год. Місце побачення з дитиною встановити в громадських місцях культурно-розважального характеру (парк, кінотеатр, та інших громадських місцях), що призначені для повноцінного відпочинку дитини та відповідають віку та стану здоров`я дитини. Зобов`язано [PERSON] не перешкоджати батьку брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Зобов`язано [PERSON] завчасно повідомляти батька про фактичне місце перебування дитини Вказане рішення набрало законної сили, однак не виконується відповідачкою. Позивач неодноразово приходить у призначений для зустрічей з дитиною час та відповідачка ігнорує його права. З цього приводу він неодноразово звертався до представників виконавчої служби та до представників ГУНП в Тернопільській області. Невиконання судового рішення відповідачкою завдає позивачу значну моральну шкоду. У всі моменти внаслідок умисного тривалого невиконання відповідачкою обов`язку виконувати рішення суду проявляються у нього станом сильного емоційного напруження та душевного дискомфорту. Внаслідок тривалих переживань у позивача загострилися хронічні хвороби серцево-судинної системи, з`явилися прояви ускладнення гіпертонічної хвороби у формі вегето-судинної дистонії по кардіологічному типу. З огляду на зазначене позивач просив суд стягнути з [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50 000 грн та сплачений судовий збір. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2021 року відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення моральної шкоди. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 вересня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів, наведених у позовній заяві, просив задовольнити їх в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася з невідомої на те суду причини, хоча про день та час судового засідання повідомлялася належним чином, відзиву не подала. Суд вважає, що відповідачка про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, а тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. Суд, заслухавши доводи позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, встановив наступні обставини. Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого повторно 12 липня 2019 року, [PERSON] народився [INFO] , батьки: [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 квітня 2020 року у справі № 607/1226/20 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 19 липня 2018 року. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 грудня 2020 року у справі № 607/26809/19 визначено спосіб участі батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , дозволено побачення в присутності матері [PERSON] у такі дні: кожний понеділок, середу та п`ятницю з 17 год. по 19 год. перша і третя субота кожного місяця з 11-00 години до 13-00 години, друга і четверта неділя кожного місяця з 15-00 години до 17-00 години. Місце побачення дитини встановити в громадських місцях культурно-розважального характеру (парк, кінотеатр, та інших громадських місцях), що призначені для повноцінного відпочинку дитини та відповідають віку та стану здоров`я дитини. Зобов`язано [PERSON] не перешкоджати батькові [PERSON] брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Зобов`язано [PERSON] завчасно повідомляти [PERSON] про фактичне місце перебування дитини. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. Постановою головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Рудої О. М. від 29 січня 2021 року відкрито виконавче провадження № 64319185 з виконання виконавчого листа № 607/26809/19, виданого 19 січня 2021 року про визначення способу участі батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною [PERSON] . Також 29 січня 2021 року державний виконавець направив виклик № 4092, у якому зобов`язав [PERSON] з`явитися до виконавця 04 лютого 2021 року, 11 год. 00 хв. для визначення часу та (або) місця побачення з дитиною. Постановою головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Рудої О. М. від 29 січня 2021 року відкрито виконавче провадження № 64318981 з виконання виконавчого листа № 607/26809/19, виданого 19 січня 2021 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 840,80 грн. 08 лютого 2021 року головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Рудою О. М. винесено постанову у виконавчому провадженні № 64319185, якою визначено місцем побачення стягувача з дитиною [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS] біля під`їзду (місце проживання боржника). Згідно талону-повідомлення № 9107 28 лютого 2021 року о 15 год. 25 хв. надійшло повідомлення від [PERSON] про те, що його колишня дружина [PERSON] не дозволяє йому бачитися з дитиною, чим порушує рішення суду. Актами державного виконавця від 05 березня 2021 року, 03 березня 2021 року, 01 березня 2021 року, 15 лютого 2021 року встановлено, що боржник не відкриває дверей квартири, не надає дитину для побачення, на неодноразові дзвінки в домофон не відповідала. 19 лютого 2021 року побачення відбувалося в спокійній обстановці, однак завершилося швидше через погане самопочуття дитини. В суботу та неділю побачення скасовано за згодою сторін через самопочуття дитини. 17 лютого 2021 року актом державного виконавця встановлено, що дитину для побачення надано, однак [PERSON] , її мати, сестра та [PERSON] весь час між собою грубо сварилися та шарпалися, а дитина плакала. Постановою державного виконавця від 14 червня 2021 року закінчено виконавче провадження № 64319185 з виконання виконавчого листа № 607/26809/19, виданого 19 січня 2021 року про визначення способу участі батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною [PERSON] з підстав неодноразового чинення перешкод у побаченні батька з дитиною та невиконання боржником рішення. Невиконання відповідачкою рішення суду у справі № 607/26809/19 підтверджується також відеозаписом, який здійснювався позивачем на власний телефон після його прибуття до місця побачення стягувача з дитиною у дні та години визначеі судовим рішенням. Листом № 1444/04-24.1 від 16 липня 2021 року Службою у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради на заяву [PERSON] йому повідомлено, що спеціалістами служби проведено бесіду з [PERSON] , їй роз`яснено вимоги ст. 141, п. 1 ст. 153, п. 2 п. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України, попереджено про недопустимість чинення перешкод спілкування батька з дитиною. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 вересня 2020 року у справі № 607/9537/20 стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2300 (дві тисячі триста) гривень, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 червня 2020 року до досягнення дитиною повноліття. Як вбачається із поданих позивачем квитанцій від 26 жовтня 2020 року, 20 листопада 2020 року, 22 грудня 2020 року, 25 січня 2021 року, 22 лютого 2021 року, 26 березня 2021 року, 23 квітня 2021 року, 21 травня 2021 року, 22 червня 2021 року він щомісячно сплачує вказаний розмір аліментів. Окрім того, 19 жовтня 2021 року [PERSON] сплачено аліменти у ВП № 63224969 у розмірі 8 532,30 грн. Згідно розрахунку заборгованості № 27098 від 29 квітня 2021 року у виконавчому провадженні № 63224969 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2 300 грн щомісячно у [PERSON] станом на 01 травня 2021 року відсутня заборгованість. За змістом свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого повторно 29 грудня 2010 року, [PERSON] народилася [INFO] , батько: [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 14 вересня 2010 року, [PERSON] народився [INFO] , батько: [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 червня 2015 року у справі № 686/8296/15-ц за позовом [PERSON] [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; визначено місце проживання дітей за місцем проживання їх батька [PERSON] в [ADDRESS] ; стягнуто з [PERSON] аліменти в розмірі 1200 грн щомісячно. Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 серпня 2019 року у справі № 607/18859/19 про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення за те, що він 16 липня 2019 року о 18.00 год. та 18 липня 2019 року о 22.00 год., перебуваючи по місцю проживання за адресою: [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство відносно колишньої дружини [PERSON] , під час телефонної розмови чинив на неї моральний та психологічний тиск, виражався нецензурними словами, погрожував фізичною розправою, здійснював словесні образи, провадження в справі закрито, у зв`язку відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень. Із відповіді № Л-37 від 26 травня 2021 року Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області вбачається, що [PERSON] , 1986 р.н., відмовляється повернути [PERSON] мобільний телефон «ксіомі редмі», відтак порушила вимоги ст. 186 КУпАП. Окрім цього, 13 серпня 2019 року порушила вимоги ст. 184 КУпАП. Із довідки № 3292, виданої 26 грудня 2019 року ПП «ТернопільКомСервіс» вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . До складу її сім`ї входять: [PERSON] (мати), [PERSON] (сестра), [PERSON] (син). Із характеристики № 38/368, виданої 11 травня 2021 року товариством з обмеженою відповідальністю «Тернофарм» вбачається, що [PERSON] за час роботи слюсарем-ремонтником на підприємства TOB «Тернофарм» зарекомендував себе позитивно - як хороший спеціаліст. Використовує набуті навики на практиці. До роботи відноситься з ініціативою, поставлені завдання виконує в строки. Добре знає обладнання, виконує всі вимоги з його технічного обслуговування та ремонту. Має кваліфікацію слюсаря-ремонтника 5-го розряду. За характером спокійний, врівноважений, скромний, в колективі користується повагою та авторитетом. Не порушує правил безпеки та внутрішнього трудового розпорядку. Також згідно характеристики № 24, виданої 07 травня 2021 року дочірнім підприємством «Люкс-1» приватного підприємства «Люкс» скарг від мешканців будинку на [PERSON] не поступало. Із наданих позивачем медичних довідок слідує що у нього наявні діагнози: порушення гостроти зору більше на ліве око понад 10 років; стан після перебутої 25 грудня 2004 року закритої ч,м травми з пефалгіями та вираженим астено-вегетативним синдромом; гіпертонічна хвороба ІІ ст., ступінь АГ-2, кризовий перебіг, неускладений гіпертезивний криз (15 квітня 2014 року), гіпертрофія ЛШ, брокада передньої гілки лівої ніжки пучка Гіса, СН 0 ст., ангіоспазм сітківки, вегетативна дисфункція з помірним цефалогічним с-мом, астено-невростичним синдромом; ангіоспазми зі зниженнями кровообігу по хребцевих артеріях, сповільнений венозний відтік крові по венах, що викликає 10 % перевантаження кров`ю ВББ (дата обстеження: 24 квітня 2014 року); гострий правобічний катарльний верхньо-щелеповий синусит (01 березня 2005 року); вегето-судинна-дистонія по кардіальному типу, синдром ZZZ, дискінезія жовчевого міхура по гіпотонічному типу (08 лютого 2005 року); хронічна двобічна люмбалгія, стадія загострення, з помірним больовим синдромом, стато-динамічними порушеннями, вертеброгенного ґенезу, вегетативна дисфункція після травматичного ґенезу, з астено-вегетативним синдромом, генералізованим гіпергідрозом (08 січня - 17 січня 2020 року); вегето-судинна дистонія по змішаному типу з порушенням ритму СНО (20 квітня 2015 року); вегето-судинна дистонія по змішаному типу (17 квітня 2015 року; вегето-судинна дистонія по змішаному типу (08 квітня 2015 року). Відтак, до виниклих між сторонами правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У частині першій статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства. Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Аналогічний правовий висновок викладено у п. п. 21 - 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19). Отже, для стягнення компенсації моральної шкоди з відповідача на користь позивача у зв`язку з невиконанням останнім рішення суду про усунення перешкод щодо участі у виховані та вільному спілкуванні батька з дитиною, необхідно установити, чи право на відшкодування такої шкоди безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; чи передбачений цей випадок законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на усій території України. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012). Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом, про що зазначено у частині другій статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Частиною 1 ст. 431 ЦПК України передбачено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Розділом VII ЦПК України визначено порядок судового контролю за виконанням судових рішень, як заключної стадії судового процесу, захисту чи відновлення порушених прав. Відповідно до статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. У частині першій статті 5 Закону «Про виконавче провадження» встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Законом України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) державними виконавцями органів державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3). Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону «Про виконавче провадження»). Статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною. Так, виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом. Встановлено, що рішення суду від 07 грудня 2020 року у справі № 607/26809/19 виконувалося у примусовому прядку. В обґрунтування протиправної поведінки відповідачки [PERSON] що полягає у невиконанні рішення суду, позивач надав копії актів державного виконавця від 05 березня 2021 року, 03 березня 2021 року, 01 березня 2021 року, 15 лютого 2021 року, 17 лютого 2021 року а також відеозапис із власного телефону. Вказані вище акти мають аналогічний одне одному зміст, складені в присутності стягувача [PERSON] . Так, державним виконавцем встановлено, що боржник не відкриває дверей квартири, не надає дитину для побачення, на неодноразові дзвінки в домофон не відповідала, а 17 лютого 2021 року дитину для побачення надано, однак [PERSON] , її мати, сестра та [PERSON] весь час між собою грубо сварилися та шарпалися, а дитина плакала. Частиною 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Стаття 75 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі, зокрема у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника-фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника-юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення. Наведеними положеннями Закону України «Про виконавче провадження» передбачено як порядок виконання судового рішення, так і відповідальність за його невиконання, однак даний Закон не передбачає можливості відшкодування моральної шкоди з боржника за тривале невиконання рішення суду, і не випливає такого обов`язку і з положень Конституції України, положень Цивільного кодексу України та інших нормативно-правових актів законодавства, тому вимоги позову не відносяться до випадків, за яких можливе стягнення моральної шкоди. Водночас ст. 382 КК України передбачає кримінальну відповідальність за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню. Відтак у вказаному випадку має місце невиконання рішення суду, що встановлено актами державного виконавця. Разом з тим саме державний виконавець уповноважений вживати заходів примусу та застосовувати стягнення до боржника, яких ухиляється від виконання рішення суду. Відтак, суд дійшов висновку, що обставини на які покликається позивач, пов`язані з невиконанням рішення суду, а тому не можуть слугувати підставю для відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З матеріалів справи вбачається, що позивач, обґрунтовуючи спричинення йому моральної шкоди та визначаючи її розмір у 50 000 грн, вказував, що невиконання судового рішення відповідачкою, те, що він немає змоги бачитися з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , завдає йому значну моральну шкоду, яка полягає у сильному емоційному напруженні та душевному дискомфорті, у нього загострилися хронічні хвороби. Його негативні емоції, погіршення стану здоров`я через неможливість бачитися із дитиною, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідачки. На підтвердження вказаних обставин [PERSON] позивачем надано суду медичні довідки, які датовані 2005, 2014, 2015, 2020 роками, тобто до дати ухвалення рішення суду про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком. Відтак, суд не може встановити причинно-наслідковий зв`язок між діями [PERSON] та погіршенням стану здоров`я позивача. У постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/4887/17-ц Верховний Суд посилався на те, що факт тривалого невиконання рішення суду, на який посилається позивач, як на підставу задоволення позовних вимог про відшкодування шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість його виконання. Разом з тим судом встановлено та відповідачкою не спростовано обставин перешкоджання батьку у побаченнях із сином, що полягають, зокрема, у не відкриванні дверей домофону, квартири та сварках, які відбуваються між [PERSON] та членами сім`ї відповідачки. Позивач бажає бачитися з сином, приходить у визначені дні та години, однак [PERSON] ігнорує права батька на участь у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , що спричиняє [PERSON] моральні страждання. Відповідно роз`яснень даних в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що вищевказаними діями відповідачки позивачу було заподіяно моральну шкоду. Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню [PERSON] , суд враховує характер та обсяг душевних страждань позивача, при цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, та вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 5 000грн на відшкодування моральної шкоди. При поданні позовної заяви позивачем було сплачено 2 270,00 грн судового збору згідно квитанції № 0.0.2154354421.1 від 09 червня 2021 року. Однак, виходячи із заявлених позовних вимог та положень Закону України «Про судовий збір», йому слід було сплатити судовий збір у розмірі 908,00 грн. Таким чином, позивач зайво сплатив 1 362,00 грн судового збору, які підлягають поверненню [PERSON] . У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд, у разі часткового задоволення позову, присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як позов задоволено частково, то судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (908,00 *50 00/50 000=90,80 грн).

Outcome: partial