Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON], третя особа: Ужгородський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про виселення. В подальшому згідно із заявою про зміну позовних вимог від 07.08.2015 року просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування належним позивачу житловим приміщенням житловим будинком в с. Руські Геївці, вул. Борканюка, буд. 38, Ужгородського району Закарпатської області. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 12 квітня 2006 року між позивачем та відповідачем було розірвано шлюб. Вказує, що після розірвання шлюбу позивач набув право власності на житловий будинок в с. Руські Геївці, вул. Борканюка, буд. 38, Ужгородського району Закарпатської області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 28.01.2011 року №174 та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 18.02.2015 року №275. Зазначає, що відповідач створює перешкоди у користуванні житлом та порушує його права як власника; стверджує, що через те, що відповідач прописана у вказаному будинку, він не зміг оформити субсидію на комунальні послуги. У процесі провадження у справі [PERSON] як законний представник батько [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою як третя особа з самостійними вимогами на предмет спору про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням житловим будинком в с. Руські Геївці, вул. Борканюка, буд. 38, Ужгородського району Закарпатської області, оскільки [PERSON] є співвласником 3/5 частки вказаного житлового будинку. Водночас, ухвалою суду від 09.12.2015 року заяву третьої особи було залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. У судовому засіданні позивач підтримав заявлений позов. Відповідач та її представник позов не визнали, представником подано письмові заперечення щодо виселення відповідача з посиланням на можливість безперешкодного користування нею 3/8 частинами спірного будинку, які належать її сину, з огляду на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 квітня 2006 року, за яким місце проживання дитини сина [PERSON] при розірванні шлюбу встановлено разом з матірю відповідачем у даній справі. Відтак, представник відповідача вважає, що суд не вправі виселити відповідача, на яку рішенням суду покладено обовязок піклуватися про сина та проживати з ним, оскільки це спричинить виселення неповнолітнього сина, який є власником частини будинку. Допитаний за клопотанням представника відповідача у судовому засіданні син сторін у справі [PERSON] не зазначив жодної обставини у справі. Третьою особою Ужгородським РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області подано клопотання від 25.11.2015 року №27/3236 про розгляд справи без участі представника. Заслухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши забрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що згідно із заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 березня 2006 року у справі №2-53/06 задоволено позов [PERSON] до [PERSON]: розірвано шлюб, зареєстрований 23.05.1998 року між [PERSON] та [PERSON], актовий запис №215; неповнолітню дитини сина [PERSON] залишено проживати разом з матірю. Факт припинення шлюбу також підтверджується копією доданого до справи свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 12 квітня 2006 року серії 1-ФМ №004300. У відповідності до заповіту від 28.03.2008 року [PERSON] заповіла своєму сину [PERSON], [INFO], все своє майно, яка 01 травня 2011 року померла, про що повторно 13.02.2015 року видано свідоцтво про смерть серії 1-ФМ №180632. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.02.2015 року №275 позивач набув право приватної спільної часткової власності на 5/8 (пять восьмих) часток житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, реєстрація видачі якого підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №39659413. Реєстрація права власності на 5/8 часток вказаного житлового будинку за позивачем також підтверджується доданою до матеріалів справи копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.02.2015 року №33799084, номер запису про право власності 8771183. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Водночас, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. При цьому, ст. 380 ЦК України визначає житловий будинок об'єктом права власності. Судом встановлено, що за відомостями відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Закарпатській області місце проживання відповідача зареєстровано 18.06.2001 року за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Р. Геївці, вул. Борканюка, отже, відповідач була вселена та зареєстрована в спірному будинку за згодою колишніх власників будинку. Судом встановлено, що на момент набуття позивачем права власності на спірний будинок, сторони у справі не були членами сімї внаслідок припинення шлюбу. Права власника житлового будинку визначені нормами ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи зміну власника житлового будинку, за згоди яких вселено та зареєстровано відповідача у спірному будинку, а також перехід прав і обов'язків до нового власника, в тому числі з можливістю розпорядження належним йому на праві часткової власності нерухомим майном, відповідач може вважатись тільки наймачем. Оскільки позивач не має наміру щодо встановлення правовідносин з відповідачем, які регулюються главою 59 ЦК України щодо найму спірного житла, у відповідача припинилось право користування 5/8 часток житлового будинку. Відтак, позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, підлягає частковому задоволенню в частині визнання відповідача такою, що втратила право користування належним [PERSON] житловим приміщенням - 5/8 часток житлового будинку в с. Руські Геївці, вул. Борканюка, буд. 38, Ужгородського району Закарпатської області. У іншій частині позовних вимог належить відмовити з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що 3/8 часток спірного житлового будинку за вищевказаною адресою належать на праві приватної спільної часткової власності сину сторін у даній справі [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.01.2011 року, що підтверджено витягом про державну реєстрацію прав за №28999791. Статтею 156 ЖК УРСР, яка також кореспондується з нормою ст. 405 ЦК України, регламентовано, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, отже право члена сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням існує у разі наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є. Відтак, відповідач у розумінні положень вищенаведених норм законодавства, вправі користуватися 3/8 часток спірного житлового будинку. Водночас письмові заперечення представника відповідача щодо неможливості виселення відповідача внаслідок наявності судового рішення, яким визначено обовязок відповідача піклуватися про сина та проживати з ним, оскільки це спричинить виселення неповнолітнього сина, який є власником частини будинку, до уваги судом не беруться, оскільки виселення не є предметом спору у даній справі, крім того, станом на день розгляду справи спільному сину сторін у справі виповнилося повних сімнадцять років, а у відповідності до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з приписами ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір у сумі 243,60 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 209 та ч. 1 ст. 218 ЦПК України 19 січня 2016 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 25 січня 2016 року. На підставі наведеного та

Outcome: partial