Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позов мотивований тим, що 23 грудня 2020 року приватний нотаріус Київського міського міського нотаріального округу Баршацький І.В. вчинив виконавчий напис про стягнення з нього на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» заборгованості в розмірі 22840 гривень за кредитним договором №2000623-19730-1, що був укладений між сторонами 23 червня 2020 року. Вказуючи, що виконавчий напис вчинений з порушенням вимог законодавства, а саме: з посиланням на Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, який у редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватного нотаріуса, стосувався лише нотаріально посвідчених договорів і не міг застосовуватись до кредитного договору №2000623-19730-1 від 23 червня 2020 року, який, окрім того, не був підписаний сторонами, а сума заборгованості, зазначена у виконавчому написі, не є безспірною, тому просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 23 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким І.В. Відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позов не визнає, просить відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що виконавчий напис вчинений 23 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким І.В. відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки у позивача виникла заборгованість за кредитним договором №2000623-19730-1, що був укладений між сторонами 23 червня 2020 року в електронній формі, підписаний позивачем шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, тому має силу договору, який укладений в письмовій формі, що відповідає положенням Закону України «Про електронну комерцію». На підтвердження безспірності заборгованості відповідач надав кредитний договір від 23 червня 2020 року, докази перерахування коштів за цим договором та розрахунок заборгованості (а. с. 48-50). Крім того, відповідач подав клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що у матеріалах справи відсутній детальний опис робіт (наданих послуг) адвокатом Волощуком П.С., а тому неможливо оцінити співмірність витрат щодо виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (а. с. 46-47). Позивач [PERSON] у відповіді на відзив зазначив, що доводи відповідача, викладені у відзиві щодо вчинення виконавчого напису нотаріусом відповідно до вимог чинного законодавства, є безпідставними, оскільки оспорюваний виконавчий напис вчинено на копії кредитного договору, який не містить підписів сторін та не є нотаріально посвідченим (а. с. 70-71). У судове засідання позивач [PERSON] , його представник Волощук П.С. не з`явилися, 11 жовтня 2021 року представник позивача подав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги вони підтримують повністю, просять справу розглядати без їхньої участі (а. с. 73). Представник відповідача у судове засідання не з`явився, у відзиві на позов просив розгляд справи проводити без його участі (а. с. 50). Треті особи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, про причини неявки суд не повідомляли, клопотань не подавали. Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити з таких підстав. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частин сьомої, дванадцятої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Судом встановлено, що 23 червня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» та [PERSON] укладено кредитний договір №2000623-19730-1, відповідно до якого позивач отримав грошові кошти в розмірі 4000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, зі строком кредитування - 30 днів, та сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1.7% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (а. с. 10-11). Кредитний договір №2000623-19730-1, укладений між сторонами 23 червня 2020 року в електронній формі, підписаний позивачем шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором 343794, що був направлений йому шляхом надсилання повідомлення на його мобільний номер, який він вказав при реєстрації в особистому кабінеті на веб-сайті відповідача в мережі Інтернет https://monetka.ua, тому має силу договору, який укладений в письмовій формі, що відповідає положенням Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до наданого відповідачем до відзиву документу №237905754 кошти в сумі 4000 гривень 23 червня 2020 року були перераховані на картку позивача на підставі договору №2000623-19730-1 (а. с. 53). Таким чином, доводи позивача у позовній заяві та відповіді на відзив про те, що кредитний договір не підписаний сторонами, є безпідставними. 23 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршавським І.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 14539, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» заборгованості в розмірі 22840 гривень за кредитним договором №2000623-19730-1, що був укладений між сторонами 23 червня 2020 року. Виконавчий напис вчинено про стягнення заборгованості за період з 23 липня 2020 року по 11 грудня 2020 року на суму 22840 гривень, з яких заборгованість за кредитом - 4000 гривень, заборгованість за процентами - 18840 гривень. Крім того, зі стягувача стягнуто плату за вчинення виконавчого напису, яка підлягає стягненню з боржника, в розмірі 1100 гривень. Загальна заборгованість боржника становить 23940 гривень (а. с. 13). Того ж дня ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» звернулося до приватного виконавця Єфіменко Д.О. із заявою про примусове виконання вказаного виконавчого напису (а. с. 9). Постановою приватного виконавця від 5 січня 2021 року відкрито виконавче провадження з виконання вищезазначеного виконавчого напису нотаріуса (а. с. 14). Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно зі статтею 89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис; найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення; розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Таким чином, аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. З огляду на вказане, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Проте, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотнього. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такі правові позиції викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц, Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц, Верховного Суду України від 5 липня 2017 року у справі № 6-887цс17. Із тексту оспорюваного виконавчого напису від 23 грудня 2020 року видно, що приватний нотаріус Баршацький І.В. при вчиненні нотаріальної дії керувався статтею 87 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року за № 1172 (далі - Перелік). Постановою Кабінету Міністрів України № 622 від 26 листопада 2014 року Перелік доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» та до нього включені кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року (справа № 826/20084/14) визнано незаконною та нечинною з моменту прийняття Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині пункту 2 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.». Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення і ухвалою Вищого адміністративного суду України від 1 листопада 2017 року була залишена без змін. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Оспорюваний у цій справі виконавчий напис вчинений нотаріусом 23 грудня 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. З огляду на те, що укладений 23 червня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» та [PERSON] кредитний договір №2000623-19730-1, який був наданий відповідачем (стягувачем) приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, то суд вважає, що приватний нотаріус Баршацький І.В. вчинив оспорюваний виконавчий напис на підставі документів, які не відповідають передбаченим Переліком вимогам до документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника (у редакції на час вчинення виконавчого напису), що свідчить про недотримання ним порядку вчинення виконавчого напису та умов щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2020 року у справі №158/2157/17. Крім того, позивач вказував на те, що оспорюваний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат» про безспірність заборгованості. Приватний нотаріус Баршацький І.В. письмових пояснень щодо позову, належним чином засвідчених копій документів щодо вчинення спірного виконавчого напису суду не надав, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити та перевірити які саме документи, зокрема, на підтвердження безспірності заборгованості, відповідач надав нотаріусу для вчинення виконавчого напису. Відповідач на підтвердження безспірності заборгованості надав, окрім кредитного договору від 23 червня 2020 року та доказів перерахування коштів за цим договором, розрахунок заборгованості (а. с. 54), який позивач не спростував. Разом із тим, навіть за наявності безспірної заборгованості у нотаріуса були відсутні правові підстави для вчинення виконавчого напису 23 грудня 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, оскільки укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому доводи відповідача, викладені у відзиві щодо вчинення виконавчого напису нотаріусом відповідно до вимог чинного законодавства, є безпідставними. За таких обставин справи, відповідно до зазначених норм матеріального права, виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом правових підстав для задоволення позову і визнання виконавчого напису, вчиненого 23 грудня 2020 року приватним нотаріусом Баршацьким І.В., таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в розмірі 2500 гривень позивач надав ордер серії ВК №1027067, копію свідоцтва адвоката Волощука П.С. про право заняття адвокатською діяльністю, договір про надання правової допомоги адвокатом від 9 серпня 2021 року №09/08-21-1, рахунок-фактуру та квитанцію від 9 серпня 2021 року (а. с. 15-16, 17, 18, 20, 21). Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу слід зазначити таке. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15. Відповідно до договору про надання правової допомоги адвокатом від 9 серпня 2021 року №09/08-21-1 під правовою допомогою за цим договором сторони мають на увазі: представництво та захист прав та інтересів клієнта у суді, підготовка, підписання і подання до суду позовної заяви та заяви про забезпечення позову. Розмір гонорару в сумі 2500 гривень визначений сторонами в пункті 2.1 договору та сплачений позивачем відповідно до квитанції 9 серпня 2021 року. Позов [PERSON] , його заяву про забезпечення позову задоволено повністю, тому суд дійшов висновку про те, що витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 гривень підтверджені належними доказами та підлягають стягненню з відповідача. Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат і розумності їхнього розміру. Відповідач, заявляючи клопотання про їх зменшення, співмірності цих витрат наданим адвокатом послугам не спростував. Таким чином, враховуючи, що передбачені процесуальним законом підстави для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу відсутні, то відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1362 гривні (908 + 454 гривень) та витрати на професійну правничу допомогу - 2500 гривень. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 264 ЦПК України одним із питань, яке суд вирішує під час ухвалення рішення, є скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою суду від 10 вересня 2021 року у цій справі (а. с. 41-42) за заявою [PERSON] вжито заходи забезпечення позову і, виходячи із характеру спірних правовідносин між сторонами, суд вважає, що підстави для скасування таких заходів на час ухвалення цього рішення відсутні. Роз`яснити учасникам справи, що відповідно до положень частин сьомої, восьмої статті 158 ЦПК України заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання цим рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. На підставі викладеного, статей 87-91 Закону України «Про нотаріат» та

Outcome: approved