Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до КП «Білгород-Дністровськтеплокоменерго» про стягнення заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною видачею трудової книжки та просить суд стягнути заборгованість по заробітній платі за час затримки в видачі трудової книжки і видати належним чином оформлену трудову книжку, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в період з 20 липня 1996 року по 19 січня 1999 року працював в ОП «Білгород-Дністровськтеплокомуненерго», був звільнений за власним бажанням. Трудову книжку в день звільнення не отримав, про що свідчить журнал реєстрації і видачі книжок. На даний час в результаті організаційних змін підприємство має назву відповідача - АТЗТ «Одестеплокомуненерго». Таким чином, на думку [PERSON], з боку відповідача була порушена стаття 47-48 КЗпП, оскільки на даний час відповідач є правонаступником ОП «БДТКЕ». Акт про відмовлення в отриманні книжки позивач не робив. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача - Ладан Є.О., у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись при цьому на існування іншого рішення суду яким в 2014 році вирішувались подібні вимоги [PERSON] та у їх задоволені судом було відмовлено. Вивчивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, ретельно дослідивши надані докази, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що в 1998 році позивач працював на посаді слюсаря в Одеському обласному орендному об'єднанні «Одестеплокомуненерго». Статтею 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 07.06.1998 року позивачем було надано заяву до Орендного підприємства тепломереж «Білгород-Дністровськтепло енерго» з проханням звільнити його з 10.06.1998 року за власним бажанням та був звільнений з 09 червня 1990 року згідно наказу 19 січня 1999 року. При цьому, [PERSON] було запропоновано отримати розрахунок заробітної плати та трудову книжку, від чого [PERSON] відмовився, мотивуючи тим, що трудова книжка йому не потрібна, з приводу чого ОПТ «Білгород-Дністровськтеплоенерго» був складений акт від 08.06.1998 року. При звільнені [PERSON] відповідачем були виконані всі вимоги КЗпП України, будь-які претензії щодо порушення порядку звільнення [PERSON] на той час не заявляв. Такі обставини були встановлені рішенням апеляційного суду Одеської області від 04.02.2015 року за результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON] на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду по цивільній справі № 2-440/11 за позовом [PERSON] до ДП «Білгород-Дністровськтеплоенерго» АТЗТ «Одестеплокомуненерго» про видачу належним чином оформленої трудової книжки та визнання незаконним наказ від 19.01.1999 року. Даним рішенням від 04.02.2015 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] про видачу належним чином оформленої трудової книжки та визнання незаконним наказ від 19.01.1999 року було відмовлено. До касаційної інстанції вказане рішення не оскаржувалось, що вбачається з матеріалів самої цивільної справи № 2-440/11, яка була досліджена судом під час слухання справи за клопотанням представника відповідача. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жодним належним, допустимим, повним та достовірним доказом позивач не підтвердив свої наголошення під час розгляду його позовних вимог, хоча суд всебічно сприяв йому у зібранні та наданні відповідних доказів задовольняючи його клопотання про їх витребування. Згідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст. 213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи. Крім того, відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Проте, як вище зазначалось, через відсутність передбачених та необхідних доказів суд не може достеменно встановити факт порушення, оспорення чи невизнання цивільних прав позивача відповідачем, що приводить суд до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] з мотивів їх недоведеності.

Outcome: dismissed