Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вказаний житловий будинок перебуває у власності позивача в цілій частині на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.08.2004, зареєстрованого в реєстрі № 300/04. Відповідач з 2002 року у вказаному будинку не проживає. Добровільно знятися з реєстрації відповідач відмовляється, що порушує право позивача вільно розпоряджатися своєю власністю, через що він був змушений звернутися до суду зі вказаним позовом. В судовому засіданні позивачь [PERSON] заяву підтримав в повному обсязі та просила її задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, а саме: за останнім відомим місцем проживання та реєстрації і через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомила. Допитана в судовому засіданні 18.02.2020 свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] більше десяти років не проживає за адресою: [ADDRESS] . Суд, заслухавши заявника, свідка в та дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Золочівської державної нотаріальної контори, реєстровий номер №1446 від 20.08.2004, витягу про реєстрауцію в Державному реєстрі правочинів № 119796 від 17.09.2004, інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Ресєтру прав власності на нерухоме майно від 16.01.2020, довідки КП«Архітекторно-інвентаризаційне бюро Золочівської селищної ради» від 18.02.2020 ( а.с. 37-38,44, 45-46). З довідок виконавчого комітету Золочівської селищної ради № 02-19/7301 від 13.11.2019 у вищевказаному будинку зареєстрована - [PERSON] , [INFO] , проте фактично там не проживає ( а.с. 6-9). Ухвалою суду від 23.12.2019 судом було направлено запити до Золочівського відділення поліції, КП «Золочівська ЦРЛ» та Золочівського 3 міського відділення поштового зв`язку про те, чи зверталася [PERSON] за допомогою та чи отримували поштову кореспонденцію за адресою місця реєстрації. Як вбачається із наданої інформації начальника СВ Золочівського ВП Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області Кармазинського В. направленого до суду 08.01.2020 за вих.№ 71/119-80/02/24-20 будь-яких заяв від [PERSON] з будь-якого приводу до Золочівського ВП не надходило.( а.с.33). Згідно інформації директора КНП ЗРР «Золочівська ЦРЛ» Ломакіної О.М. від 24.01.2020 № 71 [PERSON] , [INFO] , протягом 2019 року за медичною допомогою не зверталася( а.с. 42). Відповідно до вимог ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 12, 13, 89 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Згідно з положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Статтею 405 ЦК України окреслено право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Так, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV прокоментовано порядок та підстави зняття з реєстрації місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 47 Конституції України, якою гарантується право на житло і встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В ст. 71 ЖК УРСР зазначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК УРСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки [PERSON] відсутня за місцем своєї реєстрації понад шість місяців, її відсутність не пов`язана з поважними причинами, передбаченими статтею 71 ЖК УРСР, тому суд вважає, що є підстави визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку, який належить позивачу.

Outcome: approved