Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з даним позовом, в якому просила визнати недійсними договори дарування. Позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що в ніч на 06.06.2009 року з приміщення магазину ''Автонова'', який відкрила позивач на орендованих площах, відповідач [PERSON] самовільно виніс автозапчастини та металеву шафу із документами. За вказаним фактом було порушено кримінальну справу. В рамках кримінальної справи, порушеної стосовно [PERSON] Новозаводським районним судом м. Чернігова, і в якій позивач має статус цивільного позивача, було винесено ухвалу від 02.07.2013 року, якою було накладено арешт на належне [PERSON] майно, а саме: 1/5 частину житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 21239274101; 1/2 частину житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 21274174101; нежитлове приміщення, магазин непродовольчих товарів, що розташований в [ADDRESS], приміщення 5, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 50400174101. Позивач зазначала, що в той же день, 02.07.2013 року відповідач [PERSON] здійснив в нотаріальному порядку оформлення трьох договорів дарування стосовно вище зазначених об'єктів нерухомості на користь своєї дружини [PERSON] Позивач стверджує, що вказані обставини свідчать про те, що відповідач [PERSON] намагається уникнути відповідальності щодо компенсації завданої їй матеріальної шкоди, шляхом укладення оспорюваних нею правочинів на користь своєї дружини [PERSON],оскільки укладення вказаних правочинів позбавляє його права власності на належні йому об'єкти нерухомості. З посиланням на статтю 328 Цивільного кодексу України, яка зазначає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, позивач вважає, що є всі підстави стверджувати, що укладені [PERSON] договори дарування від 02.07.2013року є недійсними, оскільки [PERSON] не мав права їх відчужувати, так як стосовно вказаного майна було постановлено ухвалу суду про накладення арешту на вказане майно. На підставі наведеного та статей 203,215 Цивільного кодексу України позивач просила визнати недійсними: -договір дарування частки будинку (1/5 частину житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 21239274101) від 02 липня 2013 р., номер запису про право власності 1487150, час державної реєстрації 15 год. 33 хв. 02 сек.; - договір дарування частки будинку (1/2 частину житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 21274174101) від 02 липня 2013 року, номер запису про право власності 1487968, час державної реєстрації 15 год. 59 хв. 31 сек.; -договір дарування нежилого приміщення (нежитлове приміщення, магазин непродовольчих товарів, що розташований в [ADDRESS], приміщення 5, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 50400174101) від 02 липня 2013 року, номер запису про право власності 1485856, час державної реєстрації 14 год. 52 хв. 24 сек. Позивач також просила стягнути з [PERSON] на свою користь 466899 грн.63 коп. матеріальної шкоди в рахунок відшкодування вартості автомобільних запчастин, які вона купувала за власний рахунок і які були передані нею [PERSON] на реалізацію. В ході розгляду справи в суді першої інстанції до участі у розгляді справи було залучено в якості співвідповідача - [PERSON], в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса [PERSON] Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18.03. 2014року провадження у даній справі в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 466899 грн.63 коп. матеріальної шкоди - закрито на підставі п.1.ч.1 статті 205 ЦПК України (а.с.113-115). Вказана ухвала апелянтом не оскаржується. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18.03.2014 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування - відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог щодо визнання недійсними договорів дарування. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, його ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні її позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування, прийшов до невірного по суті висновку відносно того, що укладенням даних договорів не порушені права [PERSON] При цьому, на думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно не врахував положення ч. 2 статті 15 Цивільного кодексу України та безпідставно не взяв до уваги ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02.07.2013 року, якою було накладено арешт на належне [PERSON] майно, яке він в той же день подарував своїй дружині [PERSON] Апелянт зазначає, що ухвала суду першої інстанції від 02.07. 2013року про накладення арешту на майно [PERSON] залишена без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 08.07.2013 року. Апелянт стверджує, що вона, як потерпіла та цивільний позивач по кримінальній справі у відношенні [PERSON], після постановлення вироку розраховує на реальну можливість отримання компенсації матеріальної та моральної шкоди з боку [PERSON], який оформив оспорювані договори дарування свого майна всупереч існуючому арешту. Апелянт вважає, що при укладенні оспорюваних договорів дарування безпосередньо зачіпались її інтереси, а у перспективі і права, як потерпілої від злочинних дій особи, тому вона звернулась до суду за захистом своїх прав порядку положень статті 215 Цивільного кодексу України. В судове засідання апеляційного суду відповідач [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус [PERSON], належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, відповідно до повідомлень про вручення поштових відправлень (а.с.155,189), не з'явились, представивши суду заяви з проханням розглянути справу у їх відсутності (а.с.154,186,202,203). Відповідно до приписів ч. 2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи; справу Новозаводського районного суду м. Чернігова № 751/6245/13-к, провадження № 1-кс/751/614/2013, яка містить матеріали про арешт майна підозрюваного [PERSON] за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12012260020000011 від 21.11.2012року за фактом вчинення кримінальних правопорушень, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, - скасуванню, з ухваленням апеляційним судом нового рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними, суд першої інстанції виходив з того, що жодного положення закону, галузевого законодавчого акту та нормативно-правового акту, прийнятого відповідно до Конституції України, який було порушено при укладені оспорюваних договорів дарування, позивач суду не навела. Також судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначено, що позивачем не представлено суду належних і допустимих доказів відносно того, що укладенням оспорюваних договорів дарування відповідачами порушені права, свободи чи інтереси [PERSON] На думку апеляційного суду, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відносно того, що вказані висновки суду першої інстанції не узгоджуються з фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини. Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Згідно з приписами ч.1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом регламентовані статтею 16 Цивільного кодексу України. Як вбачається з матеріалів дослідженої в судовому засіданні апеляційного суду справи Новозаводського районного суду м. Чернігова № 751/6245/13-к, провадження № 1-кс/751/614/2013, яка містить матеріали про арешт майна підозрюваного [PERSON] за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12012260020000011 від 21.11.2012року за фактом вчинення кримінальних правопорушень, ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02.07.2013 року, задоволено клопотання заступника начальника відділу СУ УМВС України в Чернігівській області про накладення арешту на майно [PERSON] і накладено арешт на майно [PERSON], що належить йому на праві власності та заборонено йому ним розпоряджатись та відчужувати, а саме: 1/5 частину житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 21239274101; 1/2 частину житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 21274174101; нежитлове приміщення, магазин непродовольчих товарів, що розташований в [ADDRESS], приміщення 5, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 50400174101 (а.с. 45).Ухвала суду підлягала негайному виконанню. Дана ухвала набула законної сили і на час розгляду справи є чинною. [PERSON] було відомо про розгляд даної справи в Новозаводському районному суді м. Чернігова 02.07.2013року о 15.00 годині, що підтверджується матеріалами справи (а.с.201), як вбачається з журналу судового засідання(а.с.198,198зворот), в судовому засіданні інтереси [PERSON] представляв адвокат [PERSON], в якості цивільного позивача участь у справі приймала [PERSON], судовий розгляд справи тривав 02.07.2013 року з 14год. 51хв.33 сек. до 15год. 44хв.28 сек. В цей же день, 02.07.2013року [PERSON] було вчинено три договори дарування належного йому на праві власності майна своїй дружині - [PERSON] Зокрема, відповідно до договору дарування частки будинку від 02.07.2013 року [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] 1/5 частку житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 48-49). Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 921; час державної реєстрації 15 год. 33 хв. 02 сек. Відповідно до договору дарування частки будинку від 02.07.2013 року [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] 1/2 частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с.50-51).Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 924; час державної реєстрації 15 год. 59 хв. 31 сек.Відповідно до договору дарування нежилого приміщення від 02.07.2013 року [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] нежитлове приміщення, магазин непродовольчих товарів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], приміщення № 5 (а.с. 52-53). Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 918; час державної реєстрації 14 год. 52 хв. 24 сек. Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 08.07.2013року (а.с. 199-200) апеляційна скарга захисника [PERSON] в інтересах підозрюваного [PERSON] залишена без задоволення, а ухвала слідчого судді Новозаводського районного суду м.Чернігова від 02.07.2013року, якою задоволено клопотання заступника начальника відділу СУ УМВС України в Чернігівській області про накладення арешту на майно [PERSON]-без змін. В ухвалі апеляційного суду Чернігівської області від 08.07.2013року зазначено(а.с.200):''Є безпідставними доводи апеляційної скарги захисника з приводу того, що майно, на яке накладено арешт, не належить на праві власності підозрюваному [PERSON], оскільки, як вбачається з роздруківки журналу судового засідання, розгляд справи відбувся раніше, ніж були оформлені договори дарування вказаного майна ''. Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 07.04.2014року (а.с. 158-184), [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 статті 125, ч.1 статті 186, ч. 2 статті 186, статтею 356 КК України, призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, на підставі статті 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку у два роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов'язки. Цивільний позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON].30433грн.26 коп. у відшкодування завданої майнової шкоди, а також 60000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди. Враховуючи наведене, є обґрунтованими доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсними вказаних договорів дарування, оскільки фактично відповідач [PERSON] подарував 02.07.2013року своїй дружині належне йому майно, на яке судовим рішенням було накладено арешт із забороною його відчуження, про що [PERSON] було достовірно відомо.Знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи також твердження апелянта щодо необґрунтованості висновку суду першої інстанції про те, що укладенням оспорюваних договорів дарування відповідачами не порушені права, свободи та інтереси [PERSON] Оскільки як встановлено апеляційним судом в ході розгляду даної справи, [PERSON] є потерпілою, цивільним позивачем в кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON]( а.с. 158 -184). Таким чином, в ході судового розгляду справи встановлено, що відповідач [PERSON] подарував 02.07.2013року своїй дружині належне йому майно, на яке ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02.07.2013 року було накладено арешт із забороною розпорядження ним та його відчуження, про що [PERSON] було достовірно відомо(а.с.198,201). Таким чином, [PERSON] укладенням вказаних договорів дарування належного йому майна дружині намагався уникнути відповідальності щодо компенсації [PERSON], як потерпілій та цивільному позивачу по кримінальній справі, спричиненої їй [PERSON] матеріальної та моральної шкоди. Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що ухвала Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02.07.2013 року, якою задоволено клопотання заступника начальника відділу СУ УМВС України в Чернігівській області про накладення арешту на майно [PERSON] і накладено арешт на майно [PERSON], що належить йому на праві власності та заборонено йому ним розпоряджатись та відчужувати, а саме: 1/5 частину житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 21239274101; 1/2 частину житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 21274174101; нежитлове приміщення, магазин непродовольчих товарів, що розташований в [ADDRESS], приміщення 5, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 50400174101 (а.с.45), набула законної сили і на час розгляду справи є чинною. Вказана ухвала підлягала негайному виконанню. Відповідно до статті 14 ЦПК України, яка регламентує обов'язковість судових рішень, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Укладення [PERSON] договорів дарування свого майна 02.07.2013року унеможливлює виконання судового рішення від 02.07.2013року щодо накладення арешту на його майно та заборони щодо його розпорядження та відчуження. Також необхідно зазначити, що відсутність у відомостях Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обтяження-арешту майна [PERSON], яке він подарував дружині, не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог позову, оскільки судом встановлено, що [PERSON] завідомо було відомо про накладення арешту на його майно, і ухвала суду про накладення арешту на майно підлягала негайному виконанню. Твердження [PERSON] про те, що ухвалою суду від 02.07.2013року, яка набула законної сили, було безпідставно накладено арешт на його майно, оскільки відповідно до вироку суду від 07.04.2014року з нього на користь цивільного позивача [PERSON] стягнуто 90 433грн. 26 коп., а вартість майна, на яке судовим рішення накладено арешт, є більшою, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову [PERSON] Оскільки ухвала суду від 02.07.2014року, якою на майно [PERSON] накладено арешт, набула законної сили і на час розгляду справи є чинною, вказана ухвала підлягала негайному виконанню, відповідно до приписів статті 14 ЦПК України, вона є обов'язковою для виконання. Крім того, предметом судового розгляду по даній справі є не питання стягнення грошових коштів з [PERSON] на користь позивача в рахунок відшкодування спричиненої шкоди, а питання визнання недійсними договорів дарування [PERSON] 02.07.2013 року своїй дружині майна, на яке було накладено арешт. Відповідно до приписів ч. 2 статті 319 Цивільного кодексу України, яка регламентує здійснення права власності, власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Виходячи з правового аналізу статей 717,720 Цивільного кодексу України, які регулюють положення договору дарування та сторін у договорі дарування, дарувальник, в даному випадку відповідач [PERSON] повинен мати право при вчиненні договору дарування на відчуження майна. Разом з тим, по даній справі встановлено, що [PERSON] подарував дружині майно, на яке судовим рішенням було накладено арешт із забороною розпорядження вказаним майном та його відчуження, про що [PERSON] на момент вчинення договорів дарування було достовірно відомо. Таким чином, [PERSON] укладенням вказаних договорів дарування належного йому майна дружині намагався уникнути відповідальності щодо компенсації [PERSON], як потерпілій та цивільному позивачу по кримінальній справі, спричиненої їй [PERSON] матеріальної та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Згідно ч.5 статті 203 Цивільного кодексу України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 вказаної норми права, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи вищенаведене, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, в яких [PERSON] просить визнати недійсними укладені [PERSON] 02.07. 2013року договори дарування, та на підставі правових приписів статей: 203, 215; ч.2 статті 319, 717, 720, 722 Цивільного кодексу України, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 18.03.2014року та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог [PERSON], яким оспорювані позивачем договори дарування від 02.07.2013року підлягають визнанню недійсними. Відповідно до приписів статті 88 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON] по 175грн. 60 коп. з кожного на користь [PERSON] в рахунок відшкодування документально підтверджених понесених судових витрат по справі. Зокрема, 229грн. 40коп.- судові витрати позивача по сплаті судового збору в суді першої інстанції (а.с.1) + 121грн. 80коп. - судові витрати позивача по сплаті судового збору за апеляційний розгляд справи ( а.с. 143) = 351грн. 20 коп. : 2 = 175 грн. 60 коп.

Outcome: approved