Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 30.12.1999 року по 03.03.2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу за спільні кошти сторонами було придбано на підставі договорів купівлі-продажу житловий будинок з господарськими спорудами, який знаходиться за адресою м.Ковель, вул.Купріна,20 та автомобіль Міцубісі Грандіс, 2009 року випуску. Вказує, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, однак, право власності на вказане майно було зареєстроване лише за відповідачем, із урахуванням чого прохає визнати за нею право власності на ? ідеальної частки вище згаданих житлового будинку та автомобіля. У ході судового розгляду справи позивачкою було збільшено позовні вимоги вимогою про визнання за нею права власності на ? частку земельної ділянки площею 0,0620 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою м.Ковель, вул.Купріна, 20. Позивач вказує, що така земельна ділянка не придбавалась нею і відповідачем та була набута останнім у власність у період їх шлюбу на підставі рішення Ковельської міської ради. Прохає провести розподіл спірної земельної ділянки в порядку поділу спільного майна подружжя та визнати за нею право власності на ? ідеальної частки такої земельної ділянки. У судовому засіданні позивач [PERSON]І підтримала заявлені нею позовні вимоги з підстав, наведених у позові та викладених вище. Прохає задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні частково визнав позовні вимоги, а саме не заперечує проти визнання за позивачкою права власності на ? частку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по вул.Купріна,20 в м.Ковелі та на ? ідеальної частки автомобіля Міцубісі Грандіс, 2009 року випуску, оскільки таке майно було придбане ним та позивачкою за час шлюбу на підставі договорів купівлі-продажу. Разом з тим, заперечив проти визнання за [PERSON] права власності на ? частку земельної ділянки площею 0,0620 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою м.Ковель, вул.Купріна,20, оскільки вказана земельна ділянка була набута ним у власність в порядку ст.121 ЗК України шляхом використання свого права на безоплатну приватизацію земельної ділянки. Вважає, що така земельна ділянка є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу, із урахуванням чого прохає відмовити в цій частині позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, задовольняє позов частково з наступних підстав. Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України (далі-СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такі ж положення закріплені і частиною 3 статті 368 ЦК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, відповідно до ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу, а, відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Сторонами у справі визнано та не оспорюється той факт, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.12.1999 року по 03.03.2015 року, який було розірвано на підставі рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.03.2015 року. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню та є встановленими. Як убачається з договору купівлі-продажу від 19.10.2001 року серії АЕЕ №445429, [PERSON] було придбано цілий житловий будинок №20 з господарськими спорудами по вул.Купріна в м.Ковелі (а.с.71). Згідно інвентаризаційної справи №6999 та технічного паспорту від 19.10.2001 року ідеальна частка [PERSON] у згаданому житловому будинку становить 1 (одну) цілу і таке право власності останнього на спірний житловий будинок було зареєстровано на підставі вище згаданого договору купівлі-продажу (а.с.6-11). Наведені докази підтверджують факт набуття сторонами спірного житлового будинку з господарськими спорудами по вул.Купріна,20 в м.Ковелі за договором купівлі-продажу саме в період перебування позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі. Крім того, вказані обставини не оспорюються сторонами у справі. Факт набуття [PERSON] у власність за договором купівлі-продажу автомобіля Міцубісі Грандіс, 2009 року випуску, підтверджено договором купівлі-продажу автомобіля від 18.12.2008 року, актом прийому-передачі майна за договором купівлі-продажу від 18.12.2008 року та довідкою ТзОВ «Автоценрт-Захід» про оплату відповідачем вартості придбаного автомобіля (а.с.45-50). Наведеними доказами підтверджено факт набуття сторонами спірного автомобіля за договором купівлі-продажу саме в період перебування позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі. Крім того, вказані обставини не оспорюються сторонами у справі. Відтак, судом встановлено, що право власності на спірний житловий будинок та на спірний автомобіль було набуто [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу в період перебування його у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] і, відповідно до положень ст.60 СК України, вказане майно є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, яке набуто ними у шлюбі та підлягає поділу в рівних частках кожному із співвласників. Доказів, які б спростовували наведені обставини сторонами та їх представниками суду не надано. При вирішенні даного спору в частині поділу вище згаданих житлового будинку та автомобіля судом враховуються положення статей 63,68 Сімейного кодексу України, згідно яких дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності і розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Також, за змістом статті 70 Сімейного кодексу України та статті 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, частка майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Крім того, суд враховує і те, що відповідачем [PERSON] визнано позовні вимоги [PERSON] в частині поділу такого спільного майна подружжя, як житловий будинок №20 по вул.Купріна в м.Ковелі та автомобіля Міцубісі Грандіс, 2009 року випуску. Із урахуванням наведеного, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на ? ідеальної частки вище згаданих житлового будинку та автомобіля в порядку поділу спільного майна подружжя підлягають до задоволення. Разом з тим, позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на ? ідеальної частки земельної ділянки площею 0,0620 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою м.Ковель, вул.Купріна,20, - в порядку поділу спільного майна подружжя не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Як убачається з наданого суду Державного акту серії ЯД №292047 від 16.10.2008 року на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0620 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою м.Ковель, вул.Купріна,20, таке право власності було набуте [PERSON] на підставі рішення Ковельської міської ради №33/6 від 27.03.2008 року (а.с.68,69). Як пояснив суду відповідач, згаданим рішенням органу місцевого самоврядування спірна земельна ділянка була передана йому у приватну власність в порядку безоплатної приватизації відповідно до положень ст.121 ЗК України і він використав своє право на отримання земельної ділянки у власність у такий спосіб. Доказів, які б спростовували наведені вище обставини, як і самого рішення Ковельської міської ради №33/6 від 27.03.2008 року, на пропозицію суду сторонами надано не було, клопотання про витребування таких доказів від сторін також не надходило, тоді як, відповідно до ст.60 ЦПК України, обов»язок доказування в цивільній справі покладається на сторони. Відповідно до ст.121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм у власність земельних ділянок державної або комунальної власності, зокрема, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд в містах не більше 0,10 га. Розмір переданої відповідачу у власність спірної земельної ділянки з таким цільовим призначення відповідає вимогам згаданої норми Закону. Крім того, ні вище згадане рішення Ковельської міської ради, ні Державний акт на право приватної власності відповідача на земельну ділянку на даний час не оспорені та не визнані недійсними. Згідно п.5 ч.1 ст.57 СК України, земельна ділянка, набута дружиною чи чоловіком за час шлюбу внаслідок одержання земельної ділянки із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним Кодексом України, є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, та, відповідно, не являється спільної сумісною власністю подружжя, а, відтак, не підлягає поділу в порядку ст.ст.69,70 СК України. Із урахуванням наведеного, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на ? ідеальної частки земельної ділянки площею 0,0620 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою м.Ковель, вул.Купріна,20 в порядку поділу спільного майна подружжя не підлягають до задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, - відповідно до положень ст.88 ЦПК України, - суд виходить з наступного. Заявлені [PERSON] позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя не є вимогами майнового характеру, оскільки право власності на спільне подружнє майно виникло у позивачки ще за час шлюбу і позовні вимоги стосуються лише поділу такого майна вище згаданих житлового будинку та автомобіля, а, відтак, [PERSON] було зайво сплачено судовий збір в сумі 2120,29 грн. (а.с.1), оскільки при звернені до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя позивач повинна була сплатити 551,20 грн. Відтак, задовольняючи позовні вимоги [PERSON] в цій частині суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в необхідній сумі в розмірі 551,20 грн. Решта зайво сплаченого [PERSON] судового збору в сумі 2120,29 грн. може бути повернута позивачу за її заявою в межах річного строку з дня сплати такого судового збору. Заявлені позивачкою до стягнення з відповідача судові витрати в сумі 1000 гривень за послуги адвоката не підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON], оскільки до такої квитанції до прибуткового касового ордеру позивачкою не додано розрахунку вартості наданих адвокатом юридичних послуг (а.с15). На підставі викладеного та

Outcome: partial