Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом у якому за уточненими позовними вимогами просить стягнути з [PERSON] борг за договором позики у сумі 8055,32 грн., три проценти річних від простроченої суми, що складають 443,04 грн., інфляційні втрати в розмірі 1395,72грн., судові витрати в розмірі 1280,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 30000,00грн. Заявлені вимоги мотивує тим, що 08.05.2015р. він передав відповідачу грошові кошти в борг у розмірі 300 доларів США. Вказані грошові кошти відповідач зобов'язався повернути в строк не пізніше 22.05.2015р. Однак, у визначений строк грошові кошти [PERSON] не повернув, на зв'язок відповідач також не виходив та не виявляв бажання повертати позику. На сьогоднішній день його матеріальне становище значно погіршилось у порівнянні з травнем 2015 року та 11 серпня він звернувся до відповідача через соціальну мережу. Відповідач неодноразово обіцяв повернути борг в найкоротші строки, але до теперішнього часу зобов'язання не виконав. Неповернення боргу відповідачем завдало йому моральних страждань, оскільки він зазнав суттєвих фінансових складнощів, що призвело до постійних емоційних переживань та як наслідок погіршення стану здоров'я і загострення хвороби. Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та викладені у позові обставини. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення без участі відповідача на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Як убачається із тексту розписки датованої 08.05.2015 року, відповідач позичив у позивача кошти в сумі 300 дол. США, які зобов'язувався повернути не пізніше 22.05.2015 року (а.с. 5). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. За нормами ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як убачається з матеріалів справи, відповідач не виконав взяті на себе за договором позики зобов'язання, грошові кошти у визначений договором строк позивачу не повернув, що не спростовано відповідачем відповідно до наявних у матеріалах справи доказів. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України в справі № 6-79цс14 від 02.07.2014 р. Як убачається з розписки, відповідачу були передані кошти в сумі 300 доларів США. Станом на дату ухвалення даного рішення - 22.03.2017р., згідно офіційного курсу НБУ, курс долара США до гривні становить 2685,1060 грн. за 100,00 доларів США. У зв'язку з цим, борг за договором позики в сумі 300 дол. США в еквіваленті національної валюти становить 8055,32грн. (300,00 х 26,851060), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він на вимогу позикодавця повинен сплатити останнього суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов'язання, а також три відсотки річних за весь час прострочення. Враховуючи заявлені вимоги, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних від простроченої суми заборгованості за період з 23.05.2015 р. по 22.03.2017 року, що включає 670 днів прострочення, та становить 443 грн. 10 коп. (300,00 дол. США х 26,851060грн. х (3 : 365 : 100) х 670). Отже, вимоги у частині стягнення 3 % річних також підлягають задоволенню. Разом з тим, у частині заявлених вимог про стягнення суми інфляції слід відмовити, оскільки за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною 2 ст. 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти Наведені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 27.01.2016 року у справі № 6-771цс15 та від 21.12.2016 року у справі № 6-1672цс16. Отже, суд не вбачає підстав, для задоволення позовних вимог в частинні стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Згідно ст.ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Як роз'яснено в п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4 зі змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім'ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи. Проте, належних доказів, в порушення ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, які б підтвердили будь-яке з цих негативних явищ, суду надано не було, у тому числі й доказів постійних емоційних переживань, у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань. Крім того, суд не вбачає наявності причинно-наслідкового зв'язку між невиконанням відповідачем зобов'язань та погіршенням емоційного стану позивача, що призвело до загострення хвороби, до того ж суду не надано жодного доказу на підтвердження вказаних обставин. Також стягнення моральної шкоди не передбачено умовами укладеного між сторонами договору позики. З урахуванням викладеного, суд приходить висновку про недоведеність позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. За наведених обставин позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційного до розміру задоволених позовних вимог в сумі 640 грн.

Outcome: partial