Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики, в якому просить стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 35\~000 гривень; відсотки за користування коштами згідно договору позики у розмірі 38,50 гривень; три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 871,64 гривня та індекс інфляції у розмірі 14\~477,39 гривень, а разом суму у розмірі 50\~387,53 гривень. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 12 грудня 2014 року [PERSON] позичив у нього гроші у розмірі 35\~000 гривень на строк до 20.01.2015 року, за користування грошовими коштами була встановлена винагорода у розмірі 0,01 відсотка від суми позики щомісяця, про що був укладений договір позики посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2643. 20.01.2015 року позивач звернувся до відповідача з проханням повернути гроші, на що відповідач пояснив, що грошей у нього нема і повернути він їх не зможе. Оскільки відповідач продовжує ухилятися від виконання своїх боргових зобовязань за договором позики від 12.12.2014 року, позивач звернувся до суду, оскільки вважає, що відповідач зобовязаний сплатити йому за користування сумою позики відсотків у розмірі 0,01% від суми щомісячно (0,01 х 35000 х 11) 3,5 грн. х 11 місяців = 38,5 гривень. Крім того у відповідності із нормою ст. 625 ЦК України відповідач повинен сплатити 3% річних за 303 дні неправомірного користування коштами: 35000х3х303:365:100 = 871,64 гривня, а також індекс інфляції за період з 21.01.2015 року по 20.11.2015 року, що становить 14\~477,39 гривень. Посилаючись на викладене позивач звернувся до суду з наведеним позовом. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розглянути справу у його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні 16.02.2016 року, заявив клопотання про витребування доказів. В судові засідання 22.03.2016 року та 19.04.2016 року не зявився. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 12 грудня 2014 року між [PERSON], іменований надалі як «Позикодавець», з однієї сторони, та [PERSON], іменований надалі як «Позичальник», з другої сторони, був укладений договір позики посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2643. Відповідно до п.п. 1, 2, 4, 11 договору позики від 12.12.2014 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2643, позикодавець передає, а позичальник приймає у власність грошові кошти в сумі 35000,00 гривень, які позикодавець передав, а позичальник прийняв повністю до підписання цього договору. Позикодавець має право на одержання від позичальника відсотків від суми позики в розмірі 0,01 відсотка щомісяця. Відсотки сплачуються не пізніше десятого числа щомісяця. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) зі сплатою належних відсотків за користування грошовими коштами згідно з умовами цього договору за місцем проживання позикодавця у строк по 20 січня 2015 року включно. Якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України, тобто несплачену у строк суму основного боргу, несплачені відсотки за користування грошовими коштами та три відсотки річних від простроченої суми. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1046 ЦК України визначає договір позики як реальний. Він не може вважатися укладеним, доки не відбулося передання позичальникові грошей або речей, визначених родовими ознаками, які передбачені договором позики. За правилами статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо ніше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики. Стаття 1048 ЦК України наводить правила про проценти за договором позики. Договір позики може бути оплатним або безоплатним. Відносини позики вважають оплатними, якщо їх безоплатний характер прямо не встановлений ЦК, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним. Свідченням безоплатного характеру договору позики може бути пряма вказівка закону або застереження в умовах договору про його безоплатний характер. В іншому випадку договір вважається оплатним, навіть за відсутності в ньому умов щодо конкретної визначеної суми винагороди. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику. Розмір процентів передбачається сторонами у договорі позики на їх власний розсуд. Розмір процентів, який буде встановлений у договорі, законом не обмежується, однак їх максимальний розмір не повинні виходити за межі розумного. Відповідно до умов договору позики укладеного між позивачем та відповідачем 12 грудня 2014 року, сторони погодили між собою розмір процентів, які мають виплачуватися відповідачем не пізніше десятого числа щомісяця у розмірі 0,01% від суми позики, що узгоджується з положеннями статті 1048 ЦК України. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Позивач, згідно даних зобовязальних правовідносин, належним чином виконав умови договору позики передав відповідачу зазначену суму, а відповідач зобовязання не виконав, отримані в борг кошти у визначений термін не повернув, проценти передбачені умовами договору позики не виплачує. В судовому засіданні також встановлено, що термін повернення грошей за договором позики від 12.12.2014 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2643 сплив 20.01.2015 року, відповідачем не надано до суду будь-якого підтвердження виконання ним зобовязання щодо повернення грошей позичених у позивача, не надано суду доказів і щодо спати процентів за користування грошовими коштами, як це передбачено умовами договору, тому суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму позики у розмірі 35\~000 гривень 00 копійок; 0,01% від суми позики щомісячно в розмірі за час дії договору позики, тобто за період з 12.12.2014 року по 20.01.2015 року у сумі 38 гривень 50 копійок. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно ч.1, ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і з неможливість виконання, що випадково настала після прострочення Закінчення строку договору відповідно до частини 4 статті 631 ЦК України не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. В контексті статі 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу України, інших вимог цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статі 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином відповідач повинен сплатити 3% річних за 303 дні неправомірного користування коштами: 35000х3х303:365:100 = 871,64 гривня, а також індекс інфляції за період з 21.01.2015 року по 20.11.2015 року, що становить 14\~477,39 гривень. Суд, дослідивши правильність проведення вказаних розрахунків, вважає їх доведеними та такими, що відповідають вимогам законодавства.

Outcome: approved