Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] про захист прав споживача, мотивуючи його тим, що 20 червня 2017 року між позивачем [PERSON] /замовником/, та відповідачем, ФОП [PERSON] /виконавце/, було укладено письмовий договір № DN/СZ/65 про надання інформаційно-консультаційних послуг. Позивач зазначає, що відповідно до п.п. 1.1. Договору, замовник замовляє та оплачує, а виконавець приймає на себе зобов`язання щодо надання замовнику інформаційно-консультаційних послуг з оформлення виїзних документів до Республіки Чехії та консультації щодо перебування на території Євросоюзу. Відповідно до п.п. 2.1., загальна вартість надання послуг за Договором складає 23 464 грн., що на день укладання Договору відповідає еквіваленту 800 Євро, які були як зазначає позивач - замовник, сплачені на користь відповідача у повному обсязі, в сумі 24 532 грн. відповідно до квитанцій. Відповідно до п.п. 2.3. Договору визначено, який перелік послуг включає в себе вартість Договору. На стадії співпраці сторін щодо оформлення робочої візи Республіки Чехія типу Д, позивач отримав з Посольства Чеської Республіки в Україні письмову відмову у наданні візи. Підставою для такого рішення стала наступна причина: «Інформація, подана для підтвердження мети та умов передбачуваного перебування, не була достовірною». \~ \~ \~ \~Таким чином, підставою для відмови позивачу у наданні візи послугувала не його вина, а недостовірна інформація щодо мети та умов передбачуваного перебування в Чеській Республіці, що може бути пов`язано, зокрема, з недостовірністю даних щодо роботодавця в Чехії. Згідно умов п.п. 2.3 Договору, а саме виконавець контактує з роботодавцем та отримує документи від роботодавця з Чехії, й готує основні документи, необхідні для подачі до консульства Республіки Чехія, і, відповідно, несе відповідальність за достовірність відомостей щодо запланованого місця роботи, особи роботодавця, його репутації на ринку праці в Чеській Республіці. Відповідно до п.п. 4.4. Договору, у випадку відмови Посольства у видачі візи замовнику не з вини замовника, виконавець повертає всі кошти, сплачені замовником в п. 3.1., 3.2., протягом 60-ти банківських днів, окрім витрат в сумі 250 Євро. З викладених підстав, враховуючи вищезазначені умови п.п. 4.4. Договору, отримавши з Посольства Чеської Республіки в Україні письмову відмову у наданні візи позивач письмово, з відповідною претензією, звернувся до відповідача, попрохавши в добровільному порядку виплатити на користь позивача сплачені за договором кошти з вирахуванням 250 Євро. \~ \~ \~ \~В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явилися, з невідомих суду причин, хоча вчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. \~ \~ \~ \~В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, але подала до суду відзив проти позову, в якому прохала суд відмовити у задоволенні позову за його безпідставністю та розглянути справу за її відсутності. Врахувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що в задоволені позову слід відмовити, з наступних підстав. Згідно вимог ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2018 року у справі «Печенізький та інші проти України» встановлено, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Крім цього, кожній стороні має бути забезпечено можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 20.06.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №DN/CZ/65 про надання інформаційно-консультаційних послуг який, у повному обсязі та належним чином виконано відповідачем, у рамках Договору, позивачу надано якісні послуги у порядку та строки встановлені Договором. Позивач зазначає, що : «… підставою для відмови позивачу у отриманні візи є не вина позивача, а недостовірна інформація щодо мети та умов передбачуваного перебування в Чеській Республіці…». Таке твердження позивача не відповідає дійсності та вводить суд в оману, адже відповідно до п. 1.1. Договору: «Замовник замовляє та оплачує, а Виконавець приймає на себе зобов`язання щодо надання Замовнику інформаційно-консультаційних послуг з оформлення виїзних документів (консульських віз) до Республіки Чехії та консультації щодо перебування на території Євросоюзу». Інформація яка оброблялася відповідачем в рамках спірного Договору, та відносно якої по суті надавалися інформаційно-консультаційні послуги за Договором: заповнення візової анкети, підготовка заяв та усіх необхідних документів і т.д., надавалася безпосередньо позивачем, так як на отримання візи претендував саме позивач, і лише він володів усією необхідною інформацією відносно самого себе, мети перебування за кордоном України і таке інше. Відповідач же за Договором надавав послуги з консультування щодо правильності та порядку внесення та подачі такої, наданої Позивачем інформації до відповідного Посольства. З огляду на викладене вище викликає подив зазначене позивачем : «Згідно умов п.2.3. Договору, саме виконавець контактує з роботодавцем та отримує документи від роботодавця з Чехії… і відповідно несе відповідальність за достовірність відомостей щодо запланованого місця роботи, особи роботодавця, його репутації на ринку праці в Чеській Республіці». Насправді умови Договору не містять вказаних позивачем обов`язків відповідача контактувати з будь-якими роботодавцями, отримувати від роботодавця якісь документи, з чого випливає, що Відповідач не має нести жодної відповідальності за повноту чи достовірність документів або інформації, наданих Позивачем таким роботодавцям, чи будь-якими іншими особами. Предметом договору є надання інформаційно-консультаційних послуг з порядку оформлення, заповнення та подачі Позивачем документів з метою отримання візи на підставі інформації та документів що Позивачем же і надаються у порядку встановленому п. 6.1. Договору: «Замовник зобов`язаний: Надати всю необхідну інформацію, а також необхідні документи належної якості, для якісного надання Виконавцем послуг згідно цього Договору». Крім того, подачу заповнених за допомоги відповідача документів та бесіди з працівниками Посольства Чеської республіки позивач здійснював особисто. Відповідачем на той час не було відомо що міг сказати (повідомити) позивач таким працівникам, чи яку недостовірну інформацію він міг надати відповідачу та/або працівникам Посольства, яка, судячи з відмови у видачі візи, була зазначена у підготовленому на видачу візи пакеті документів. На підставі п. 4.3. Договору, який регулює правовідносини що наразі склалися, а саме: відмова Посольства у видачі візи замовнику (Позивачу). Так п. 4.3 встановлює: «У випадку відмови Імміграційної служби у видачі та відмови Посольства у видачі візи Замовнику: - з будь-яких причин пов`язаних з неправдивою інформацією наданою Замовником… Сплачені Замовником кошти Виконавцем не повертаються, що не є порушенням прав та законних інтересів Замовника». У відповідності до пункту 10.5. Договору позивачем та відповідачем спільно встановлена умова реалізації положень Розділу 4 Договору, на який посилається позивач як на підставу повернення частини грошових коштів, а саме: «Кошти сплачені Замовником згідно п. 3.1. підлягають поверненню Виконавцем Замовнику в порядку встановленому Розділом 4 даного Договору за умови надання Замовником Виконавцю документального підтвердження відсутності його вини у відмові Імміграційної служби у видачі та відмові Посольства у видачі візи». Однак, жодних документів від позивача з цього приводу на сьогодні не отримав, та суду такі докази ним також не додано. Позивач як на підставу задоволення своїх позовних вимог, по суті вказує на відсутність певного матеріального результату виконання відповідачем Договору відсутність у позивача, після виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором візи до Республіки Чехії. Відповідно до п.1.1. Договору, його предметом є надання відповідачем позивачу інформаційно-консультаційних послуг, що відрізняється від дещо схожого зобов`язання про виконання робіт тим, що в зобов`язаннях по виконанню робіт на одного з контрагентів покладається обов`язок виконати роботу, яка б завершувалась досягненням певного матеріального результату, про що позивач зазначає у позові, а в зобов`язаннях про надання послуг діяльність контрагента спрямована на вчинення юридичних і фактичних дій, які безпосередньо не породжують матеріальних наслідків, або зовсім не повинні завершуватися матеріальними наслідками. Корисний ефект від діяльності відповідача за Договором з надання послуг не виступає у вигляді певного осяжного матеріального результату, як це має місце при виконанні роботи, а полягає в самому процесі надання послуги. Крім того, особливістю послуги є збіг у часі та просторі процесів виробництва, реалізації та витрачання її споживчої вартості. Тобто, споживання послуги має місце в процесі її надання, на відміну від роботи, споживання результатів якої зазвичай не збігається з часом її надання. Отже, відносини підрядного типу, тобто відносини, пов`язані з виконанням робіт, завжди спрямовані на створення економічного результату, віддільного від процесу роботи та вираженого в матеріальній формі. Згідно із ч. 2 ст. 837 ЦКУ договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. У договорі про надання послуг посилання на результат відсутнє, його предметом вважається саме діяльність, благо, яке не обов`язково повинно мати матеріальний зміст, а тому є невіддільним від діяльності відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦКУ за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності. Таким чином, основний критерій відмінності роботи від послуги - майновий результат роботи і відсутність (не обов`язковість) такого у послуги. Отже, оскільки послуги відповідачем за Договором надані належним чином та у повному обсязі на підставі інформації, яку, за умовами Договору, надав безпосередньо позивач, та оскільки Посольство Республіки Чехія відмовило позивачу у видачі візи саме на підставі того, що інформація надана позивачем не була достовірною, а тому позовні вимоги позивача, викладені у позовні й заяві є необґрунтованими, безпідставними та такими що задоволенню судом не підлягають у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України встановлює, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів особи є визнання права. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1\~ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви , а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в звязку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6\~п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобовязані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку\~пояснення, викладені в позовній заяві і докази, надані разом із позовом. Таким чином, виходячи з аналізу доказів та цивільного законодавства, яке підлягає застосуванню при вирішенні вказаного спору, суд вважає, що права позивача не порушені відповідачем неповерненням коштів, сплачених на підставі Договору № DN/СZ/65 про надання інформаційно-консультаційних послуг, оскільки вказана обставина не підтверджується належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Відповідно до\~ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано\~ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. \~Статтею 4 ЦПК України\~встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Отже, враховуючи вищезазначене, принципи розумності і справедливості, а також диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed