Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом та з врахуванням уточнених позовних вимог відповідно до заяви від 07.11.2019 просив визнати недійсним договір позики укладений між ТОВ «С.К.С» (код ЄДРПОУ 38591109) та [PERSON] 03 вересня 2018 року на суму 160 000 грн. Судові витрати просив покласти на відповідача. Недійсність договору позики позивач обґрунтував різними підставами, а саме: вказує, що кошти за договором позики він не отримував та підписав пусті бланки видаткових касових ордерів; дописи та підписи у видаткових касових ордерах виконані від імені [PERSON] невідомою особою; підпис в договорі та у видаткових ордерах від імені директора ТОВ «С.К.С» директору не належить; договір позики є удаваним, спробою роботодавця стягнути з нього, як найманого працівника шкоду завдану нестачею товару, яку він допустив через скрутне матеріальне становище; оспорюваний договір він уклав з роботодавцем під примусом та погрозою бути звільненим за нестачу (майнову шкоду), яку він допустив; видаткові касові ордери є нікчемними оскільки не містять усіх відомостей, передбачених правилами бухгалтерського обліку та не відображають суть договору позики. Ухвалою суду від 05.11.2019 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. В ході підготовчого провадження було задоволено клопотання представника позивач - [PERSON] про виклик свідків та витребування у відповідача доказів. Подане з первісним позовом клопотання про призначення почеркознавчої експертизи в договорі та видаткових касових ордерах для встановлення належності підпису від імені позикодавця директору товариства [PERSON] представник позивача не підтримала, а тому воно було залишене без розгляду. До початку розгляду справи по суті від представника відповідача в особі директора ТОВ «С.К.С» Гулєвіча О.М. надійшли витребувані судом докази та заява про розгляд справи за відсутності відповідача, а також письмові пояснення із запереченнями проти позову. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали просили задовольнити на підставах, викладених в позовній заяві, наголосивши на тому, що за оспорюваним договором позики кошти позивачу через касу підприємства не передавались, між ним та відповідачем існували інші зобов`язання, які виникли під час трудових відносин, оскільки [PERSON] допустив нестачу коштів на підприємстві. Позивач у своїх поясненнях суду повідомив, що він працював торговим агентом в ТОВ «Л.К.О», а потім у ТОВ «С.К.С», які вважає спорідненими компаніями, оскільки після звільнення всіх працівників з ТОВ «Л.К.О» у зв`язку реорганізацією йому та іншим у лютому 2018 року було запропоновано роботу на такій самій посаді в ТОВ «С.К.С». Він за посадою був матеріально відповідальною особою, а тому кілька місяців за власний кошт покривав нестачу в сумі приблизно 23 000 грн, яку допустив його підлеглий працівник [PERSON] , ще у ТОВ «Л.К.О». У зв`язку з цим він ( [PERSON] ), працюючи в ТОВ «С.К.С», втратив у зарплаті, що призвело до матеріальних труднощів та спонукало його в подальшому приблизно протягом шести місяців присвоювати виручку з торгівельних точок собі. Свої дії він пояснює тим, що підприємство платило йому лише офіційну мінімальну зарплату і не давало коштів в «конвертах», як було раніше. Через деякий час його викликало керівництво, він надав пояснення, а у вересні 2018 року йому запропонували укласти договір позики на 160000 грн з тим, що він буде надалі продовжувати працювати та поверне борг. Він погодився і підписав той договір, також підписував інші папери, які давали. Сподівався, що зможе сплатити бог, маючи хороший заробіток, але доступу до грошей у нього вже не було, все проходило через органи податкової служби, а офіційна мінімальна зарплата його не влаштовувала. А тому він через три місяці після підписання договору позики звільнився. Вважає, що на час укладання договору на підприємстві велась «чорна» бухгалтерія, через касу грошей від роботодавця за договором позики та видатковими ордерами він не отримував, а тому не визнає свого обов`язку повернути позику. Представник відповідача - директор ТОВ «С.К.С» Гулєвіч О.М. в письмових поясненнях заперечив проти обставин, викладених в позові та просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Звернув увагу, що [PERSON] особисто підписав договір та отримав кошти, що підтвердив своїми підписами у видаткових касових ордерах. Підприємство надало позику тодішньому працівнику [PERSON] на його прохання, який, маючи гостру потребу у коштах, сам звернувся до ТОВ «С.К.С» про видачу йому необхідної суми у позику. Позивач не повертав позику у строки, визначені договором та згодом звільнився з роботи. На думку відповідача, причиною звільнення позивача було намагання в такий спосіб уникнути повернення позики. Ні під час роботи, ні після звільнення він ніяк не намагався оспорити договір і лише після спливу майже року, коли ТОВ «С.К.С» звернулось в суд про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики, він почав шукати різні способи уникнути повернення боргу, в тому числі стверджуючи, що позика є удаваною, та видає її за майнову шкоду завдану працівником. Вказує, що грошові операції по видачі позики оформлені належним чином, як того вимагає законодавство та підтверджуються видатковими касовими ордерами. Вислухавши аргументи позивача та його представника, прийнявши до уваги письмові пояснення та заперечення відповідача, дослідивши докази по справі, в тому числі показання свідків, судом встановлено наступні обставини. [PERSON] є спеціалістом в сфері торгівлі, де працював з 2011 торговим агентом та менеджером зі збуту у різних компаніях. Зокрема, у період з 11.08.2017 по 12.02.2018 він працював на посаді фахівця з розширення ринку збуту відділу продажу у ТОВ «Л.К.О», м. Київ., а в період з 13.02.2018 по 28.12.2018 [PERSON] обіймав аналогічну посаду в Товаристві з обмеженою відповідальністю «С.К.С», що підтверджується записами у розділі «Відомості про роботу» в Трудовій книжці на ім`я [PERSON] (а.с.41-49) Відповідно до інформації з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] під час роботи в ТОВ «С.К.С» (код 38591109) отримував заробітну плату, з якої утримувались податки. Крім цього в той самий період він працював приватним підприємцем та отримував заробітну плату в райвідділі освіти (код 5408361) - а.с.50. На підставі цієї інформації судом визначено, що сукупний обліковуваний дохід [PERSON] , як фізичної особи, в період 2017-2018 років складав трохи більше двох неоподатковуваних прожиткових мінімумів доходів громадян на місяць. Заробітну плату в ТОВ «С.К.С» [PERSON] отримував на картковий рахунок, відкритому в АТ «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується відповідними банківськими виписками (а.с.53-57). Також [PERSON] мав особовий рахунок дебетно-кредитного призначення, відкритий в АБ «Укргазбанк», що підтверджує відповідною випискою по рахунку станом на 02.08.2019 (а.с.59). Значення цього документу для справи стороною позивача не обґрунтовано, а тому суд не бере його до уваги. 06.07.2018 позивач звернувся до Переяслав-Хмельницького ВП ГУНП в Київській області з заявою про вчинення відносно нього шахрайства, внаслідок чого відкрито кримінальне провадження №12018 [NUMBER] 460 за ч.1 ст. 190 КК України, що позивач підтвердив листом Начальника Переяслав-Хмельницького ВП від 21.08.2019 на запит адвоката (а.с.78). Також позивач стверджує, що він є потерпілим у кримінальному провадженні № 12019110240000354 відносно [PERSON] , яке порушене за його заявою про шахрайство (ч.1, ч.2 ст. 190 КК України), та з 04.11.2019 перебуває на розгляді Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області (справа №373/1904/19). Вказану обставину представник позивача підтвердив витягом ухвал суду з Єдиного реєстру судових рішень, без ідентифікації осіб, та даними про призначення справи до розгляду з офіційного вебсайту Судової влади. Такі докази вказують на ініціювання [PERSON] кількох кримінальних проваджень за фактом шахрайства, однак не є достатніми та належними на підтвердження пояснень позивача, що ці кримінальні провадження були порушені саме по факту допущення [PERSON] нестачі коштів в сумі приблизно 23000 грн в період роботи в ТОВ «Л.К.О», яку підприємству мусив відшкодовувати [PERSON] , як матеріально відповідальна особа. Допущення відповідної нестачі [PERSON] у кінці 2017 року підтвердили свідки [PERSON] , [PERSON] , які разом з [PERSON] та [PERSON] також на той час працювали торговими агентами в ТОВ «Л.К.О» та обслуговували Переяслав-Хмельницький район. Водночас, про покладення роботодавцем на позивача, як старшого їхньої групи, обов`язку відпрацювати борг [PERSON] свідки знають зі слів самого позивача, а тому в цій частині їх пояснення суд не бере до уваги. Разом з цим, вищевикладені обставини в своїй сукупності дають підстави вважати, що [PERSON] мав матеріальні проблеми у 2018 році. 03.09.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «С.К.С» (позикодавцем) в особі директора Гклєвіча О.М. та [PERSON] (позичальником) був укладений письмовий договір позики на погоджених сторонами умовах (а.с.203). Відповідно до умов цього договору позикодавець надає позичальнику позику в розмірі 160000 грн на безвідсотковій основі, а позикодавець приймає таку позику та зобов`язується повернути її частинами шляхом щомісячного внесення в касу позикодавця грошових коштів, за винятком місяця, в якому надається позика. Термін позики за цим договором до 01.05.2019. Видаткові касові ордери у змісті, яких вказано, що вони складені на підставі договору та, які містять підписи директора [PERSON]., головного бухгалтера [PERSON] та [PERSON] , скріплені печаткою ТОВ «С.К.С», свідчать про те, що [PERSON] отримав від ТОВ «С.К.С» суму 160000 грн чотирма частинами після підписання договору позики, а не в день підписання, як визначено в п. 3.1 та 9.1 договору. Так, за видатковим касовим ордером №152/1 від 03.09.2018 позивач одержав 50000 грн; за видатковим касовим ордером № 153/1 від 04.09.2018 позивач одержав 50000 грн; за видатковим касовим ордером №154/1 від 05.09.2018 позивач одержав 50000 грн; за видатковим касовим ордером № 155/1 від 06.09.2018 позивач одержав ще 10000 грн. Всі ці видаткові касові ордери зберігаються в окремій касовій книзі ТОВ «С.К.С» на 2018 рік, витяг з якої надав відповідач (а.с.219-224) Відповідно до запису №44 в Трудовій книжці на ім`я [PERSON] останній звільнився з посади у ТОВ «С.К.С» 28.12.2018 за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України). Тобто, звільнення позивача з роботи відбулось до спливу строку, на який згідно договору йому надавалась позика роботодавцем. Як показали свідки - колишні працівники ТОВ «С.К.С»: [PERSON] , який пропрацював торговим агентом в цьому товаристві близько трьох місяців, та [PERSON] , який перебував у відповідних трудових відносинах лише місяць, на підприємстві ТОВ «С.К.С» порівняно з ТОВ «Л.К.О» була дуже сувора дисципліна, а їхня зарплата була на рівні мінімальної без додаткових виплат, тому вони звільнились з роботи. [PERSON] , зі слів свідків, не звільнився так швидко, оскільки в його віданні були торгівельні точки з ходовим та вартісним товаром (алкоголь), що передбачало більшу виручку, а отже і кращий заробіток. В наступному місяці після звільнення [PERSON] з роботи ТОВ «С.К.С» направило на його домашню адресу Повідомлення від 17.01.2019 про розірвання договору позики по причині невиконання позичальником своїх зобов`язань та не неповернення грошової позики частинами, як було передбачено договором. В повідомленні містилась також вимога достроково повернути всю суму 160000 грн протягом місяця з дня отримання повідомлення (а.с. 228). Вищевказане Повідомлення [PERSON] не отримав і воно повернулось відправнику ТОВ «С.К.С» без вручення з відміткою працівника поштового зв`язку у довідці Ф. 20 «за закінченням терміну зберігання» (а.с.229-230) 04.07.2019 ТОВ «С.К.С» звернулось до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області з позовною заявою про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «С.К.С» заборгованості за договором позики, а саме 160000 грн основного боргу; 6089, 08 грн інфляційних втрат; 2175,50 трьох процентів річних від простроченої суми (а.с.202). Ухвалою суду від 22.07.2019 відкрито провадження у вищевказаній справі за №373/1113/19 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачу [PERSON] встановлено строк для відзиву, який не може перевищувати п`ятнадцять днів (а.с.24). Судом з`ясовано, що розгляд вказаної вище справи не закінчено. 08.08.2019 та 09.08.2019 [PERSON] звернувся зі скаргами до Головного управління ДФС у м. Києві та Головного управління держпраці у Київській області, відповідно, про те, що працюючи в ТОВ «Л.К.О» та в ТОВ «С.К.С» він офіційно отримував мінімальну заробітну плату за допомогою банківської картки, а решту - в конвертах. Крім цього вказав, що на нього було оформлено чотири видаткові касові ордери на загальну суму 160000 грн, однак грошові кошти не видавались. Просив провести перевірки дотримання вказаними суб`єктами господарювання трудового законодавства щодо обліку та ведення касових операцій з готівкою. Вказані звернення були взяті до уваги органами, яким вони адресувались, про що [PERSON] надано письмові відповіді від 19.08.2019 та 09.09.2019 (а.с.81,а.с. 84-87). У жовтні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору позики, укладеного з ТОВ «С.К.С» на суму 160000 грн, який є предметом розгляду у даній цивільній справі. Як пояснив, представник [PERSON] , вони не встигли подати зустрічний позов у строки встановлені судом у справі № 373/113/19, по причині очікування відповідей на скарги та запити, а тому звернулись до суду з самостійним позовом. Отже між сторонами склалися правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України в частині позики (§1.Позика Глави 71), а також загальними положеннями про правочин, договір та зобов`язання. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За правилами ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до положень статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права та виконувати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набуває чинності з моменту його укладання. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладання. Згідно зі змістом статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилами частини 1 статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у двадцять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який підтверджує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. У статті 203 викладені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У даній справі договір позики від 03 вересня 2019 року укладено між юридичною особою ТОВ «С.К.С» та фізичною особою [PERSON] з дотриманням письмової форми та усіх істотних умов договору даного виду. Факт передання коштів ТОВ «С.К.С» за цим договором та отримання їх [PERSON] підтверджується видатковими касовими ордерами, які містять всі необхідні реквізити, печатку позикодавця і не викликають сумнівів у їх дійсності. Суд відхиляє аргументи позивача про не підтвердження позикодавцем факту передання грошей у позику на виконання умов договору з підстав не дотримання порядку видачі коштів на підставі видаткових касових ордерів, який регламентується Положенням про ведення касових операцій у національній валюті України №148, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 29.12.2017, виходячи з наступного. Вказані в позовній заяві зауваження щодо неналежних дій касира та оформлення касових документів є безпідставними та недоведеними позивачем. Твердження про те, що у змісті касового ордера мають бути посилання на додатки у виді заяви позичальника про видачу позики і що така заява має містити штамп «Оплачено» є перекрученими, не ґрунтуються на особливому виді цивільних договірних правовідносин, що виникають за договором позики, суть якої полягає не в здійсненні господарської операції, а у тимчасовій передачі однією стороною (позикодавцем) у власність другій стороні (позичальникові) грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками. Щодо посилання позивача на те, що касир не просив пред`явити в позичальника паспорт для встановлення особи, а бухгалтерська служба ТОВ «С.К.С» при підготовці документів використала реквізити паспорта [PERSON] без його відома, то дане твердження спростовується тим, що [PERSON] на момент отримання грошей у позику являвся працівником ТОВ «С.К.С», у віданні якої була його особова справа; як фахівець зі збуту та торговий агент він за своїми посадовими обов`язками контактував з бухгалтерська-касовим відділом, а його номер та серія паспорта у видаткових касових ордерах такі ж як і в договорі позики. При цьому, позивач не спростовує правильності його паспортних даних у видаткових касових ордерах та договорі позики. За своєю суттю видатковий касовий ордер є двостороннім документом, де юридична особа - сторона яка його видала, підтверджує факт видачі готівкових коштів, а одержував з іншої сторони підтверджує їх одержання в касі підприємства. Твердження позивача, що договір позики не був спрямований на реальне настання наслідків, оскільки позика є удаваною, і насправді це є грошовий борг позивача перед підприємством за нестачу, яку він допустив, привласнивши кошти, не підтверджується належними та допустимими доказами. Крім цього, сувора трудова дисципліна в ТОВ «С.К.С», про яку говорили свідки, обізнаність позивача з кримінальною відповідальність за привласнення ввірених йому коштів, на що вказує звернення [PERSON] до правоохоронних органів з приваду аналогічних дій його підлеглого працівника на попередній роботі, породжує обґрунтований сумнів в тому, що позивач міг допустити аналогічне правопорушення зі свого боку. В суді не встановлено, будь-яких мотивів та фактів укладання позивачем договору позики поза його волею, під тиском чи примусом з боку роботодавця. Суд звертає увагу на те, що позивач у позові про визнання договору позики недійсним не притримується конкретно визначених підстав, а намагається охопити усі підстави для оспорення правочину, в тому числі і взаємовиключні, що вказує на їх надуманий та штучний характер. Так, називаючи позику удаваною, що за змістом ч.1ст.235 ЦК України може мати місце лише за умови вільної згоди усіх сторін на його укладання для приховання іншого правочину, позивач одночасно вказує на укладання ним договору позики під примусом та психологічним тиском (ст. 231 ЦК України), що суперечить одне одному. Також [PERSON] посилаючись у позові та в суді на ту обставину, що він підписав пусті бланки чотирьох видаткових касових ордерів, одночасно стверджує, що підписи у видаткових касових ордерах виконані від його імені іншою, невідомою особою та при цьому не спростовує справжність цих підписів та їх належність позивачу. Крім цього, при візуальному порівнянні підписів [PERSON] у видаткових касових ордерах, договорі позики та в позовній заяві і посвідчувальних написах копій документів від його імені судом не встановлено очевидних відмінностей. За правилами статті 12 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень статті 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Проаналізувавши встановлені в суді обставини справи та перевіривши їх доказами в сукупності та логічному взаємозв`язку, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки, встановлено, що [PERSON] отримав в позику від свого роботодавця ТОВ «С.К.С» [NUMBER] грн готівкою, на умовах визначених договором позики від 03.09.2019, що підтверджується змістом договору та видатковими касовими ордерами на вказану суму, які суд визнає належними та допустимими доказами. Будь-яких підстав для визнання договору позики недійсним позивачем не доведено та в суді не встановлено. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд застосовує положення ст. 141 ЦПК України, якою передбачено, що у разі відмови в задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed