Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з вищевказаним позовом, мотивуючи свій позов тим, що вона з 10 травня 1980 року по 08 грудня 2000 року, перебувала з відповідачем [PERSON] , у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] , які на даний час є повнолітніми. По був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу від 14 лютого 1992 року, який посвідчено державним нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Перчук І.М., в якому покупцем був зазначений її колишній чоловік, [PERSON] . Загальна площа житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами становить 96,9 кв.м, житлова площа - 65,4 кв.м, згідно технічного паспорту Волинь-Експерт від 16.01.2020 року. Враховуючи неприязні стосунки, які на даний час склались між нею та відповідачем , та ту обставину, що відповідач постійно виганяє її та їхніх повнолітніх дітей з будинку, з 2000 року, вони не проживають, як подружжя, вважає за необхідне ставити питання про поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Крім того, відповідач останнім часом погрожує їй, що продасть або подарує житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами іншим людям. Оскільки, дійти згоди щодо мирного, шляхом домовленості, поділу майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя вони не можуть, позивач змушена звернутися до суду. Посилаючись на вищенаведене, позивач просила поділити між нею та [PERSON] майно подружжя, що належить їм на праві спільної сумісної власності, і визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача подала суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її, згідно з якою позовні вимоги просить задовольнити, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про що у матеріалах справи міститься відповідне поштове повідомлення. Крім того, є оголошення на сайті судової влади про розгляд даної справи. Клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позов від відповідача на адресу суду не надходили. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження, та подані позивачем докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог, суд установив таке. Як випливає з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 травня 1980 року по 08 грудня 2000 року. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] , які на даний час є повнолітніми. Судом встановлено, що за час шлюбу, позивач та відповідач, набули у спільну сумісну власність подружжя: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу від 14 лютого 1992 року, який посвідчено державним нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Перчук І.М., в якому покупцем був зазначений колишній чоловік позивача - відповідач [PERSON] . Предметом договору є цілий жилий будинок цегляний, критий шифером, розмір жилої площі якого становить 60кв.м. Біля будинку розташовані господарські будівлі: хлів. Проте, як випливає з матеріалів справи, відповідач [PERSON] чинить позивачу [PERSON] перешкоди у користуванні спільно нажитим у шлюбі майном. Згідно ст. 22 КпШС України (в редакції 1969 року), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні положення містить ст.60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, з якої слідує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, зміст 22 КпШС України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. За змістом статті ч. 1 ст. 28 КпШС України (в редакції 1969 року), 70 СК України, статті 372 ЦК України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як випливає з матеріалів справи, [PERSON] , здійснити поділ спільного майна подружжя у добровільному позасудовому порядку відмовляється, а користуватися своєю часткою у спільному майні подружжя позивач належним чином не взмозі. Відповідно до ст.29 КЗпШС, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Враховуючи те, що джерелом набуття спірного житлового будинку є спільні сумісні кошти подружжя, а тому це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між подружжям в рівних частинах. За таких обставин , суд дійшов висновку про задоволення позову, та вважає за необхідне виділити позивачу у власність Ѕ частки спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», стягненню з відповідача в користь позивача підлягають судові витрати в сумі 1525 грн.

Outcome: approved