Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом до відповідача та просить стягнути з нього на свою користь 4413,56 грн надміру стягнутих грошових коштів та 30000 грн моральної шкоди. Позов мотивує тим, що на примусовому виконанні у відповідача знаходились виконавчі листи про стягнення заборгованості на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та АТ «УКРСОЦБАНК». Станом на тепер на виконанні залишився один виконавчий документ про стягнення заборгованості на користь АТ «УКРСОЦБАНК». Стягнення заборгованості здійснювалось за виконавчими провадженнями згідно з окремими постановами державного виконавця із заробітної плати боржника. Виконавчі документи знаходились у зведеному виконавчому провадженні. Виконавець у виконавчому провадженні стягнувши з доходів боржника за своїм рішенням необхідний обсяг грошових коштів для задоволення вимог стягувача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не здійснив дій щодо закінчення виконавчого провадження, а продовжував здійснювати стягнення грошових коштів на користь стягувачів за рішенням про звернення стягнення на доходи боржника, у тому числі виконавчого збору за відсутності рішення про його стягнення, тобто допустив неправомірні дії, а також бездіяльність, що стосується неприйняття рішення про закінчення виконавчого провадження. Ухвалою Долинського районного суду Кіровоградської області від 12 червня 2020 року, залишеною без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 10 лютого 2021 року задоволено скаргу [PERSON] на дії державного виконавця. Сума боргу боржника за виконавчим провадженням становила 14089,46 грн + 1297,16 грн судовий збір, а всього 15386,62 грн, що встановлено судовими рішеннями. Отже, виконавчий збір на суму боргу становить 1538,66 грн (10 процентів від суми 15386,62 грн), однак замість цієї суми з боржника стягнуто 1947,62 грн, що також встановлено судовими рішеннями. Виконавцем також нараховано та стягнуто витрати на проведення виконавчих дій у сумі 280 грн. Тобто загальна сума, що підлягала стягненню з боржника у виконавчому провадженні становила 17205,28 грн (15386,62 + 1538,66 + 280). Таким чином, сума надміру стягнутих коштів у виконавчому провадженні становить 8644,29 грн (25849,57 - 17205,28). 4230,73 грн відповідачем добровільно повернуто на користь боржника. Сума надміру стягнутих грошових коштів, що не повернуті на користь боржника становить 4413,56 грн (8644,29 - 4230,73). [PERSON] зазначає, що внаслідок неправомірних дій виконавця йому було завдано моральної шкоди, що полягає у негативних емоціях, тривозі, занепокоєнні, стресі, яку оцінює в сумі 30000 грн. Відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву. Позов не визнає та просить відмовити у ньому. Зазначає, що ухвалою Долинського районного суду Кіровоградської області від 12 червня 2020 року, залишеною без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 10 лютого 2021 року задоволено скаргу [PERSON] на дії державного виконавця. Відповідач стверджує, що кошти стягнуті з боржника на користь стягувачів тепер їм перераховані, а тому не може ними розпоряджатися, відповідно не є належним відповідачем у справі у частині стягнення 4413,56 грн. Позивач не заперечує, що отримав від відповідача 4230,72 грн, які були стягнуті, однак не перераховані з депозитного рахунку на користь стягувачів. На думку відповідача позивачем не надано доказів, що підтверджують факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не доведено причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідача, необґрунтовано розмір шкоди. Відповідач вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката є необґрунтованим, завищеним та неспівмірним з обсягом наданих послуг. [PERSON] подав до суду відповідь на відзив. Указує, що виконавець є представником влади, який уповноважений державною здійснювати діяльність з примусового виконання рішень. Порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. З`ясування всіх обставин виконавчого провадження та отримання належної інформації від виконавця тривали приблизно чотири місяці, наслідком чого стало звернення до вищестоящого органу та суду. Зазначене свідчить про спричинення моральної шкоди. Відповідач надіслав до суду заперечення. Стверджує на неможливості розпоряджатися стягнутими з боржника грошовими коштами, тобто не є належним відповідачем про стягнення 4413,56 грн, які вже отримані стягувачами. Також вважає, що додані до відповіді на відзив докази понесення судових витрат не є належними і допустимими доказами їх понесення. Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову частково з таких підстав. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (чч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до чч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За змістом чч. 1, 5 ст. 258 ЦПК України судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази. У випадках, передбачених цим Кодексом, судовий розгляд закінчується постановленням ухвали чи видачею судового наказу. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (ч. 1 ст. 451 ЦПК України). Ухвалою Долинського районного суду Кіровоградської області від 12 червня 2020 року, залишеною без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 10 лютого 2021 року, задоволено скаргу [PERSON] на бездіяльність та дії державного виконавця. Визнано бездіяльність державного виконавця Долинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо несвоєчасного закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 388/1073/16-ц, виданого 14 липня 2017 року Долинським районним судом Кіровоградської області. Визнано неправомірними дії державного виконавця Долинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо розподілу стягнутих з боржника грошових сум у зведеному виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 388/1994/15-ц, виданого 15 березня 2016 року Долинським районним судом Кіровоградської області та виконавчого листа № 388/1073/16-ц, виданого 14 липня 2017 року Долинським районним судом Кіровоградської області. Визнано неправомірними дії державного виконавця Долинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо надміру стягнутого виконавчого збору та основного боргу у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 388/1073/16-ц, виданого 14 липня 2017 року Долинським районним судом Кіровоградської області. Під час здійснення судового контролю за виконанням судового рішення, суди судовими рішеннями встановили таке: «Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Долинського районного управління юстиції Кіровоградської області Желовнікової Ю.А. від 8 квітня 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 388/1994/15-ц, виданого 15 березня 2016 року Долинським районним судом Кіровоградської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «АЛЬФА-БАНК») заборгованості на загальну суму 250609,31 грн (ВП № 50749473). У цьому ж виконавчому провадженні постановою цього ж державного виконавця від 15 квітня 2016 року з боржника стягнуто виконавчий збір у розмірі 25060,93 грн. Постановою державного виконавця Долинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Огородник Л.С. від 23 червня 2017 року звернуто стягнення на доходи боржника [PERSON] у розмірі 20 відсотків. У цій постанові відображено загальну суму утримання, що складається з основного боргу, виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій. Постановою державного виконавця Долинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Огородник Л.С. від 6 лютого 2019 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 388/1073/16-ц, виданого 14 липня 2017 року Долинським районним судом Кіровоградської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК») заборгованості на загальну суму 34386,46 грн (ВП № 58308780). Постановою державного виконавця Долинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Огородник Л.С. від 6 лютого 2019 року об`єднано виконавчі провадження № 50749473 та № 58308780 у зведене виконавче провадження № 60935704. Постановою державного виконавця Долинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Огородник Л.С. від 14 березня 2019 року звернуто стягнення на доходи боржника [PERSON] у розмірі 20 відсотків. У цій постанові відображено загальну суму утримання, що складається з основного боргу, виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій. Після цих дій державного виконавця в порушення ч. 2 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» із заробітної плати [PERSON] здійснювалось відрахування у розмірі 40 відсотків заробітної плати. Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 21 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 червня 2017 року у частині стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за процентами у розмірі 2687,74 грн та пенею у розмірі 16462,10 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 21 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 червня 2017 року залишено без змін. Отже, після цього рішення з [PERSON] підлягало стягненню на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 14089,46 грн заборгованості за кредитом та 1297,16 грн судових витрат, а всього 15386,62 грн. Заявою [PERSON] від 16 жовтня 2019 року повідомлено виконавця про ухвалення Верховним Судом рішення від 18 вересня 2019 року та необхідність звірки із бухгалтерією підприємства. За виконавчим листом № 388/1073/16-ц, виданим 14 липня 2017 року Долинським районним судом Кіровоградської області із заробітної плати [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у період з 4 квітня 2019 року по 31 грудня 2019 року утримано 25849,57 грн. При цьому станом на жовтень 2019 року включно із заробітної плати боржника утримано 17745,25 грн. Суд зазначає, що згідно з Інформацією про виконавче провадження № 58308780 від 23 лютого 2020 року, що міститься у матеріалах цивільної справи, а також витребуваної судом копії цього виконавчого провадження, виконавцем у виконавчому провадженні до його закінчення, тобто до 26 грудня 2019 року не виносилась постанова про стягнення з боржника виконавчого збору. Згідно з цією ж Інформацією про виконавче провадження № 58308780 від 23 лютого 2020 року з боржника постановою виконавця від 8 травня 2019 року стягнуто 280 грн витрат виконавчого провадження. Суд у цій справі установив, що стягнення із заробітної плати [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» здійснювалось на підставі окремої постанови у виконавчому провадженні № 58308780 від 14 березня 2019 року у розмірі 20 відсотків заробітної плати. У листопаді - грудні 2019 року за цією постановою від 14 березня 2019 року із заробітної плати [PERSON] здійснено відрахування на загальну суму 8104,32 грн. Тобто виконавцем здійснено подальше утримання із боржника грошових сум за своїм рішенням після фактичного стягнення заборгованості, незважаючи на заяву з цього приводу боржника подану 16 жовтня 2019 року. Суд зазначає і звертає на це увагу, що звернення стягнення на заробітну плату у виконавчому провадженні відбулося щодо кожного окремого виконавчого документа, що здійснювались у зведеному виконавчому провадженні. Виконавець у цій справі стягнувши з доходів боржника за своїм рішенням необхідний обсяг грошових коштів для задоволення вимог стягувача, не здійснив дій щодо закінчення виконавчого провадження, а продовжував у цьому виконавчому провадженні здійснювати стягнення грошових коштів на користь стягувачів за рішенням про звернення стягнення на доходи боржника, у тому числі виконавчого збору за відсутності рішення про його стягнення, тобто допустив неправомірні дії, а також бездіяльність, що стосується не прийняття рішення про закінчення виконавчого провадження. Після винесення виконавцем постанови від 23 червня 2017 року про звернення стягнення на доходи боржника, постанови від 6 лютого 2019 року про об`єднання виконавчих проваджень № 50749473 та № 58308780 у зведене виконавче провадження № 60935704 та постанови від 14 березня 2019 року про звернення стягнення на доходи боржника, фактично із заробітної плати боржника здійснювалося відрахування у розмірі 40 відсотків заробітної плати на користь стягувачів, тобто у порушення вимог ч. 2 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», а тому в подальшому будь-який розподіл стягнутих з боржника грошових сум не може вважатись правомірним, оскільки по суті ці кошти отримані з порушенням закону, тобто підлягали поверненню боржнику, а не розподілу між стягувачами. Виконавець у зведеному виконавчому провадженні за своїми рішення здійснював примусове виконання окремо кожного виконавчого документа шляхом звернення стягнення на доходи боржника». У своїх заявах по суті сторони визнають, що з боржника надміру стягнуто 8644,29 грн, з яких 4230,73 грн відповідачем добровільно повернуто на користь [PERSON] , а неповернутими залишились 4413,56 грн. Цю суму складають грошові кошти стягнуті у виконавчому провадженні на користь стягувачів та розподіленими між ними відповідачем. Одним із стягувачів є Державний бюджет України, оскільки на його користь відповідачем перераховано стягнутий з боржника виконавчий збір. У змісті позову [PERSON] зазначає, що за рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області, скасованого у частині постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року з нього підлягало стягненню на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 14089,46 грн основного боргу та 1297,16 грн судового збору, а всього 15386,62 грн. Виконавчий збір на суму 15386,62 грн становить 1538,66 грн, тобто 10 процентів від суми, що підлягає стягненню (ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження»). У свою чергу у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Долинського районного суду Кіровоградської області, зміненого постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року на користь ДЕРЖАВИ стягнуто 1947,62 грн виконавчого збору. [PERSON] у змісті позову вважає неправомірним стягнення з нього 408,96 грн виконавчого збору та просить повернути цю суму на його користь у складі загальної суми надміру стягнутих коштів у виконавчому провадженні (1947,62 - 1538,66 = 408,96). Інша сума надміру стягнутих з боржника грошових коштів у розмірі 4004,60 грн (4413,56 - 408,96 = 4004,60) перерахована не на користь Державного бюджету України, а на користь стягувача у виконавчому провадженні, який не є відповідачем у справі. Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. За ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. Оскільки відповідно до наведених вище норм набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні виконавчого збору є Державний бюджет України, помилково або надмірно сплачені суми виконавчого збору підлягають стягненню саме з Державного бюджету України. Оскільки на користь Державного бюджету України безпідставно стягнуто з боржника суму виконавчого збору в розмірі 408,96 грн, відповідно ця сума грошових коштів підлягає стягненню на користь позивача згідно зі ст. 1212 ЦК України. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року (справа № 910/23967/16). Інша сума безпідставно стягнутих грошових коштів у розмірі 4004,60 грн отримана не відповідачем, а також не на користь Державного бюджету України, а стягувачем у виконавчому провадженні до якого [PERSON] позовні вимоги у цій справі не пред`являлись, що є самостійною підставою для відмови у позові в цій частині. Про це по суті зазначав відповідач у поданих ним заявах по суті. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. При цьому в цивільному процесі відповідно до ч. 4 ст. 58 ЦПК України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник. Отже, у цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Згідно з ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У ч. 1 ст. 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Тлумачення ч. 2 ст. 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача. Разом із тим варто зауважити, що у практиці Верховного Суду існують різні підходи щодо визначення належного відповідача у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, зокрема органами державної виконавчої служби. Цей висновок зроблено на підставі аналізу постанов Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц, постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2018 року у справі № 461/4137/14, від 1 серпня 2018 року у справі № 520/4116/16-ц та від 20 лютого 2019 року у справі № 489/515/17, постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 липня 2018 року у справі № 910/3007/16 та від 20 червня 2019 року у справі № 910/17999/17. У зазначених судових рішеннях Верховного Суду різняться висновки щодо статусу ДКСУ у справах, де відповідачами виступають державні органи (держава) як сторони спору, яка має здійснювати відшкодування за порушені права позивачів від імені держави у разі присудження такого відшкодування. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц погодилась з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення відшкодування шкоди безпосередньо з органу державної влади, яким (посадовими чи службовими особами якого) її завдано, не вимагаючи залучення ДКСУ. Разом з тим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 489/515/17 викладено висновок, який зводиться до того, що належними відповідачами у справах про відшкодування шкоди, заподіяної державою (зокрема, через неналежне забезпечення державною виконавчою службою виконання судового рішення), є держава Україна в особі Міністерства юстиції України та ДКСУ. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року). ЄСПЛ також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року). Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у ч. 1 ст. 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Згідно з практикою ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. BULGARIA»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11). У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («CANTONI v. FRANCE»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11). З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 5 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. До вищезазначеного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року (справа № 242/4741/16-ц). Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст. 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України. Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421). Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до ст. 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними. Суд виходить з того, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, а також статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці. Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У цій справі встановлено, що ухвалою Долинського районного суду Кіровоградської області від 12 червня 2020 року, залишеною без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 388/1073/16-ц визнано бездіяльність державного виконавця та визнано неправомірними його дії. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Оскільки судовими рішеннями встановлена бездіяльність та неправомірні дії посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судового рішення, тому суд вважає, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для задоволення позовних вимог [PERSON] у частині відшкодування моральної шкоди. Ураховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких він зазнав внаслідок надміру стягнутих з нього грошових коштів у виконавчому провадженні та з урахуванням вимог розумності і справедливості суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 5000 грн. Визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди, а також тих обставин, що наведеним вище судовим рішенням про визнання бездіяльності та неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби порушене право позивача фактично було відновлено. При цьому, сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Покладаючи відшкодування завданої [PERSON] моральної шкоди на державу, суд зобов`язує Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі. До вищезазначеного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 серпня 2020 року (справа № 761/7165/17). Отже, суд дійшов до висновку про часткове задоволення цього позову позивача. Згідно з п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. За змістом ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (чч. 1-3 ст. 134 ЦПК України). Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати фізичних осіб, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій. За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. За змістом договору про надання правничої допомоги від 12 квітня 2021 року між адвокатом Проценко О.М. та клієнтом [PERSON] , а також додаткової угоди від 15 травня 2021 року, Адвокат зобов`язується надати Клієнту правову допомогу щодо захисту прав та представлення інтересів в судах з правами визначеними ЦПК України, органах державної влади на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування з питань повернення надміру стягнутих коштів за виконавчим провадженням, а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах визначених Договором. Вартість послуг визначається в акті виконаних робіт (наданих послуг) та складає 2800 грн. За змістом акта виконаних робіт від 15 травня 2021 року обсяг наданих послуг складається з: складання позовної заяви - 1400 грн; пред`явлення позову до суду - 280 грн; складання відповіді на відзив та опрацювання відзиву - 1120 грн; а всього 2800 грн (а. с. 42). У постанові від 25 травня 2021 року (справа № 910/7586/19) Верховний Суд зазначив, що такі стадії, як прибуття до суду чи іншої установи та очікування є складовими правничої допомоги, які в комплексі з іншими видами правничої допомоги сприяють забезпеченню захисту прав та інтересів клієнта. Час, який адвокат витрачає на дорогу для участі у судовому засіданні, є складовою правничої допомоги і підлягає компенсації нарівні з іншими витратами. До матеріалів цивільної справи також додано квитанцію № 0.0.2089202577.1 від 15 квітня 2021 року про сплату [PERSON] на користь адвоката 2800 грн (а. с. 10). Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях чч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Одразу слід зазначати, що вид та характер правничої допомоги, що відображений в акті здачі-приймання виконаних робіт (правової допомоги) від 15 травня 2021 року, дає підстави суду стверджувати, що правнича допомога у такому виді стосується та пов`язана з цією справою, була необхідною для здійснення провадження у ній, тобто є обґрунтованою. Доводи відповідача зазначеного не спростовують, а також є повністю необґрунтованими в іншій частині заперечень щодо розміру та документів, які підтверджують судові витрати. Позивач у цій справі поніс судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 грн та 2800 грн витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача на його користь у розмірі 582,81 грн, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial