Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, неодноразово уточненим та зміненим, до [PERSON], виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради, ДП «Центр Державного земельного кадастру», про визнання недійсними та скасування технічної документації, державного акта на право приватної власності на землю та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В останній редакції позовної заяви покликається на ту обставину, що після смерті його батька, [PERSON], він як спадкоємець за заповітом, отримав у власність 2/6 частини приватного будинку за адресою [ADDRESS]. Для обслуговування житлового будинку, рішенням Володимир-Волинської міської ради народних депутатів від 11.05.1995 року №176 йому передана земельна ділянка площею 341 кв. м. Право власності на земельну ділянку для обслуговування жилого будинку та господарських споруд посвідчене Державним актом на право приватної власності на землю від 29.08.1995 року за [NUMBER]. Він з матір'ю, [PERSON], оформили свої майнові частки. Оформивши документи та уклавши договір про порядок користування житловим будинком між учасниками спільної майнової частки, вони спільно господарювали, і в 1993 році мати склала заповіт на нього на свої 4/6 частини будинку. Вказує, що виконував усі господарські роботи навколо будинку, а саме огорожну сітку, каналізаційні роботи, перекриття даху. У травні 2015 року позивач дізнався, що матір, [PERSON], взявши без дозволу документи на його частину будинку та віддавши їх? [PERSON] та її сину [PERSON], здійснила приватизацію земельної ділянки площею 437 м.кв. та 57 м.кв. (на основі протоколу №12 засідання виконавчого комітету міської ради від 20.12.2001 року). В договорі розподілу земельної ділянки по [ADDRESS] був підроблений його підпис, що підтверджено висновком почеркознавчої експертизи за кримінальним провадженням №12015030060000552 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 Кримінального кодексу України. Позивач не підписував договір у схемі розподілу земельної ділянки і йому як власнику спільної майнової частки нічого не було відомо про приватизацію земельної ділянки його матір'ю [PERSON] та про виготовлення відповідної документації. При цьому не було з ним погоджено площі земельної ділянки спільного користування. Отже, були порушені його права власника на спільну майнову частку. Вважає, що фальсифікація договору в схемі розподілу земельної ділянки була здійснена з метою завдання йому та його сім'ї матеріальної та моральної шкоди. Він та сім'я відчувають загрозу можливості повторення таких дій у майбутньому. Договір земельної ділянки між двома співвласниками, який є складовою технічної документації на право власності на землю, що був виданий [PERSON] і подарований [PERSON], ним як суміжним землекористувачем не погоджувався, його підпис був підроблений. Таким чином, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень про право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, виданий [PERSON] за адресою [ADDRESS] виданий у порушення ст. 198 ЗК України, ст. 59 Закону України «Про землеустрій», Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, яка затверджена Державним комітетом України із земельних ресурсів та зареєстрована у Міністерстві юстиції 16.06.2010 за №391/17686. Просить визнати недійсною і скасувати технічну документацію 2013 року, переоформлену з [PERSON] на [PERSON] та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю, виданий [PERSON] 16 січня 2002 року і відповідно Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень про право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, виданий [PERSON] за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, просить його задовольнити з підстав, викладених у тексті позовної заяви. Відповідач - ДП «Центр Державного земельного кадастру», будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, свого представника для участі у розгляді справи не направив, а тому за згодою осіб які беруть участь у справі розгляд справи проведено у його відсутності. Представник відповідача - виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Католик Ю.В. подала суду заяву про розгляд справи у їх відсутності та про застосування строків позовної давності, просить відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] позов не визнав, вважає себе належним набувачем спірної земельної ділянки, а тому просить відмовити у позові. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач, на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом, є власником 2/6 частини житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS], що стверджується копією реєстраційного посвідчення від 16.10.1989 року, свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.07.1988 року та довідкою №52 від 06.07.2015 року за підписом начальника Управління містобудування та архітектури виконкому міської ради. Решта частин вказаного будинку з господарськими будівлями та спорудами належала його матері, [PERSON], з якою 03.02.1999 року позивач уклав договір про порядок користування житловим будинком між співвласниками. Дана обставина стверджується копією вказаного договору. Копією державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER] стверджується, що позивачу на підставі рішення Володимир-Волинської міської ради від 11.05.1995 року №176 належить земельна ділянка площею 341 м.кв. для обслуговування жилого будинку та господарських споруд в [ADDRESS], що стверджується довідкою №52 від 06.07.2015 року за підписом начальника Управління містобудування та архітектури виконкому міської ради) ) кв.2. Копією державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER] стверджується, що [PERSON] на підставі рішення Володимир-Волинської міської ради від 20.12.2001 року №467 належить земельна ділянка площею 494 м.кв. для обслуговування жилого будинку та господарських споруд в [ADDRESS], що стверджується довідкою №52 від 06.07.2015 року за підписом начальника Управління містобудування та архітектури виконкому міської ради) ) кв.1. Як вбачається з копії договору дарування частки житлового будинку від 25.07.2013 року, [PERSON] передала безоплатно у власність відповідачу по справі [PERSON], який прийняв у дар, належні їй 4/6 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в [ADDRESS] із кадастровим номером земельної ділянки площею 494 м.кв., призначеної для його будівництва та обслуговування [NUMBER]. Копіями договорів дарування земельної ділянки від 25.07.2013 року стверджується, що [PERSON] передала безоплатно у власність відповідачу по справі [PERSON], який прийняв у дар, належні їй дві земельні ділянки, а саме площею 437 м.кв., розташовану в [ADDRESS], призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, із кадастровим номером земельної ділянки [NUMBER], а також площею 57 м.кв., розташовану в [ADDRESS], призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, із кадастровим номером земельної ділянки [NUMBER]. Як вбачається з копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідач [PERSON] зареєстрував у встановленому законом порядку своє право на прийняти у дар об»єкти нерухомості. Копією свідоцтва про смерть [PERSON] стверджується, що вона померла [INFO]. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки позивачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України). За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Такі правові позиції було висловлено Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 26 вересня 2012 року (справа № 6-103 цс 12) та у постанові від 04 червня 2012 року 2014 року (справа № 6-46цс 14). Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на ту обставину, що межі земельної ділянки в схемі розподілу між двома співвласниками, який є складовою технічної документації на право власності на землю, що був виданий [PERSON] і подарований [PERSON], ним як суміжним землекористувачем не погоджувались і його підпис був підроблений. Таким чином, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень про право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, виданий [PERSON] за адресою [ADDRESS] виданий у порушення ст. 198 ЗК України, ст. 59 Закону України «Про землеустрій», Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, яка затверджена Державним комітетом України із земельних ресурсів та зареєстрована у Міністерстві юстиції 16.06.2010 за №391/17686. Позивач крім того, що підпис від його імені в схемі розподілу між двома співвласниками, який є складовою технічної документації на право власності на землю на ім»я [PERSON], зроблений не ним, а іншою особою, будь-яких доказів на підтвердження наявності спору з приводу порушення його прав суміжного використання земельної ділянки, суду не надав. При цьому суд враховує, що технічна документація була виготовлена в існуючих межах фактичного розподілу земельної ділянки між позивачем та [PERSON] і спору з цього приводу між ними не виникало з часу набуття у власність відповідних частин житлового будинку за вказаною у позові адресою. Рішення органу приватизації, яким було передано у власність вказану земельну ділянку у власність [PERSON], позивачем також не оспорювалось. Суд також враховує, що Державний акт на право приватної власності на землю на ім»я [PERSON], який оспорюється позивачем, як правовстановлюючий документ, не існує, оскільки дана земельна ділянка була подарована відповідачу [PERSON] до звернення ним із даним позовом до суду. Правочини, за якими відповідач [PERSON] набув у власність внаслідок дарування [PERSON] земельні ділянки та державна реєстрація права власності на набуте внаслідок цих правочинів [PERSON] майно, позивачем також не оспорюються, з огляду на заявлені вимоги. Враховуючи викладене, суд вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги не можуть бути задоволені судом, а тому відмовляє у задоволенні позову повністю. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, суд покладає на нього.

Outcome: dismissed