Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та зняти відповідача з реєстрації місця проживання за спірною квартирою. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідач, впродовж з 2008 року не проживає по місцю реєстрації, не з'являється в спірній квартирі, не виконує обов'язки по утриманню житла. Зазначив, що змушений платити за комунальні послуги у розрахунку на зайву особу, що призводить до додаткових витрат. Зазначив, що реєстрація відповідача в квартирі порушує його права, як власника, володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою, на підставі чого просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом. Суд, ухвалив справу розглядати без участі позивача, який подав заяву, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить розглядати справу у його відсутності та проти заочного розгляду справи не заперечує /заява в матеріалах справи/, що відповідає вимогам ст.158 ЦПК України, та за відсутності відповідача, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду, що стверджується оголошенням, опублікованим в газеті «Львівська пошта», в судове засідання повторно не з'явився, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України, оскільки матеріалів справи достатньо для прийняття рішення по суті. В судове засідання представник третьої особи - Залізничного районного відділу Головного управління ДМС у Львівській області не з'явився, хоча належно був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому згідно ст.169 ЦПК України, суд вважає, що справу можна розглядати у його відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін. Вивчивши матеріали справи та оцінивши докази наявні у справі в сукупності, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ч. 1, ч. 3 ст. 402 ЦК України). Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч.1 ст.402 Цивільного кодексу України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї. Згідно з положеннями ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64, ч.3 ст.156 ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла. Судом встановлено, що ? частина квартири [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 23.07.2002 року та реєстраційним посвідченням від 28.08.2002 року за реєстровим номером 14854 (а.с.9, 10). Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку № 996 від 20.11.2013року (а.с.8), у вказаній квартирі зареєстровано двоє осіб: позивач [PERSON] та відповідач - син позивача [PERSON] Також встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі з 2008 року, не навідується в квартиру, його речей у житлі немає. Наведене підтверджується матеріалами справи, а також актами ЛКП «Сяйво» від 02.07.2013 року, 10.09.2013 року та від 14.11.2013 року (а.с.4-6). Судом також безспірно встановлена та обставина, що відповідачу [PERSON] ніхто і ніколи не чинив перешкод у користуванні спірним жилим приміщенням, однак, він не користувався таким та не приймав участі в утриманні житла протягом вказаного періоду часу. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідач [PERSON] відсутній за місцем своєї реєстрації на [ADDRESS] і не проживає в цьому житлі понад шість років, в суді не встановлено поважності причини його відсутності чи наявність домовленості між ним і власником житла щодо порядку користування квартирою, тому [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування житлом - квартирою [ADDRESS] Щодо позовної вимоги про зобов'язання зняти з реєстрації місця проживання [PERSON], то в задоволенні такої вимоги слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відтак визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням має наслідком зняття її з реєстрації. Таким чином, вимоги про покладення зобов'язання провести зняття з реєстрації є безпідставними та передчасними, оскільки відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню 243,60 грн. судового збору.

Outcome: partial