Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Маріупольської міської ради про визнання права власності на будинок. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, яке було втрачено ним під час проведення антитерористичної операції. Земельна ділянка площею 0,1616га за зазначено адресою була надана йому для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд рішенням Виноградненської сільської ради. З метою зареєструвати право власності на вказаний будинок, позивач вимушений звернутися до суду з позовом про визнання за ним права власності на домоволодіння. Позивач до судового засідання не з'явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явилась, надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що позивачем не було надано належних доказів щодо права власності на вищевказане домоволодіння, а правовстановлюючий документ зовсім відсутній. Від представника третьої особи - Виноградненської сільської ради надійшла заява про розгляд справи без його участі та ухвалення рішення на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що рішенням Виноградненської сільської ради від 20.06.2014р. [PERSON] була надана земельна ділянка у приватну власність для обслуговування житлового будинку та господарських споруд в [ADDRESS], а 02.07.2014р. видано свідоцтво про право власності на цю земельну ділянку. 05.11.2013р. був складений технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS]. Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 р., також передбачає аналогічний пункт. Зокрема, п.41 передбачає, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об'єкт нерухомого майна подаються: - документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта (крім випадків державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 р.); - технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна; - документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси (крім випадків надання відомостей про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинки). Відповідно до п. 42 вказаної Постанови, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов'язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Тільки після реєстрації власник будинку вступає в повне право власності. При відсутності реєстрації права власності власник має право на користування будинком, однак не має можливості їм розпоряджатися, тобто відчужувати якимось способом або успадковувати. Згідно ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на нерухоме майно виникає в особи з моменту завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію, а якщо таке право підлягає державній реєстрації - з моменту його державної реєстрації. До завершення будівництва та прийняття нерухомого майна в експлуатацію забудовник вважається не власником на будівлі або споруди, як окремого об'єкта, а власником будівельних матеріалів, обладнання, а також відповідних майнових прав. До завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК України). У зв'язку із цим, до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. . Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Судом встановлено, що правовстановлюючих документів на житловий будинок [ADDRESS] у позивача не має, державна реєстрація здійснена не була. Будь-яких доказів на підтвердження існування правовстановлюючих документів на спірний будинок та здійснення ним державної реєстрації на цей об'єкт, позивачем не надано. Таким чином, визнання права власності на домоволодіння, на який немає ніяких документів, крім техпаспорту, який виданий 05.11.2013 р. на ім'я позивача, [PERSON], який не характеризує об'єкт нерухомості з правової точки зору, а лише говорить про наявність такого об'єкту нерухомості, відповідно до чинного законодавства України неможливе. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, судовим розглядом встановлено, що факти, викладені позивачем в позовній заяві в обґрунтування позовних вимог, не підтверджені письмовими доказами, у зв'язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed