Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

[PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та стягнення моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що між ним та відповідачем тривалий час виникають спори з приводу користування земельними ділянками, на яких розташовані їх будинки. Зазначає, що [PERSON] здійснює користування земельною ділянкою з порушенням вимог ДБН «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» та побудував паркан та земельній ділянці, яка належить позивачу на праві приватної власності. Просить визнати дії [PERSON] по захопленню земельної ділянки неправомірними, усунути йому перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка належить [PERSON] на праві власності шляхом зобов`язання демонтувати та повернути самовільно встановлений паркан [PERSON] , зобов`язання знести будівлю (времянку), яка знаходиться на межі ділянок [PERSON] та [PERSON] , стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3000 гривень моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив їх задовільнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав відзив на позов, просив відмовити в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю та недоведеністю. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом достовірно встановлено, що відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку від 18 липня 2005 року [PERSON] є власником земельної ділянки в [ADDRESS] , площею 0,0268 га. Як вбачається із копії ордера на житлове приміщення [NUMBER] [PERSON] на сім`ю у складі 5 чоловік видано ордер на квартиру в [ADDRESS] . Копією свідоцтва про право власності на житло від 09 лютого 2005 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.02.2005 року стверджується, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить на праві власності по 1/3 кожному квартира в [ADDRESS] . Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Конституцією України у ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника, місце його реєстрації та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Зі змісту ч.1 ст. 383 ЦК України слідує, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч.3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Статтею 150 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З наведеного вбачається, що вимоги позивача [PERSON] про знесення будівлі, яка знаходиться на межі ділянок [PERSON] та [PERSON] не підлягають до задоволення, оскільки частина спірної будівлі, яка як стверджує позивач знаходиться на межі ділянок сторін, є власністю відповідача, інші співвласники спірної будівлі до участі в справі не залучались, доказів, які б вказували на будь-яке порушення суб`єктивних прав [PERSON] . наявністю спірної будівлі останній не надав, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині. Суд вважає, що між сторонами виник спір щодо дотримання правил добросусідства, захисту прав власності, які регулюються положеннями ст.ст. 103, 152 Земельного кодексу України, ст. 391 ЦК України. Відповідно до ст.12 ч.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 152 ЗК України передбачено право власника земельної ділянки вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Власники земельних ділянок зобов`язані: г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; е) дотримуватися правил добросусідства (ст.91 ЗК України). Відповідно до ст.. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Відповідно до ст.. 158 ЗК України земельні спори у межах населених пунктів щодо додержання громадянами правил добросусідства вирішують органи місцевого самоврядування. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Вказаною нормою закону передбачено обов`язковий досудовий порядок вирішення спору. Вирішення такого спору в судовому порядку можливо лише у разі незгоди з рішенням, прийнятим за результатами його розгляду органом місцевого самоврядування. Як зазначає позивач [PERSON] він звертався до дільничного інспектора міліції із заявою з приводу неправомірних дій [PERSON] Копія даної заяви міститься в матеріалах справи, проте відомостей про те, що вона прийнята, зареєстрована в установленому законом порядку, а також про те, що по даному зверненню прийнято будь-яке рішення матеріали справи не містять, сторонами такі докази не подавались, клопотання про їх витребування [PERSON] в порядку ст. 84 ЦПК України не заявлялось. В матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до органів місцевого самоврядування за вирішенням спору. Відповідно до ч. 1 ст.. 16 ЦПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою, або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] звертався до Державної інспекції сільського господарства в Рівненській області з приводу не дотримання [PERSON] вимог земельного законодавства щляхом зняття металевого паркану. 11.11.2013 року начальником державної інспекції сільського господарства в Рівненській області А.Козаченко надана відповідь [PERSON] про те, що при обстеженні вказаної земельної ділянки, встановлено що її межі, які зазначені на кадастровому плані, який міститься в технічній документації із землеустрою по складанню державного акта відповідають межам земельної ділянки в натурі (на місцевості), тобто вказана металева сітка на час обстеження була встановлена. За результатами проведеної перевірки фактів, які б свідчили про порушення вимог земельного законодавства сусіднім землекористувачем [PERSON] шляхом здійснення перешкод у користуванні земельною ділянкою по [ADDRESS] не встановлено. Відповідно до ч.1 - 4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.2 ст.13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5 та ч.6 ст.82 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.7 ст. 82 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Під час судового розгляду даної цивільної справи сторони з клопотаннями щодо витребування доказів у зв`язку з неможливістю самостійно надати такі, не зверталися. Крім того, в ході судового розгляду підстав для збирання доказів, що стосуються предмету спору, за ініціативи суду, не встановлено. Ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У відповідності до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У силу ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Позивачем [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами факт порушення його права власності відповідачем [PERSON] , не зазначено в позові та не доведено в чому полягали зміни звичного способу його життя та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та заподіяною йому шкодою, що є підставою для відмови йому в задоволенні позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed