Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТЗОВ «Укршляхбуд» про зміну дати і формулювання причини звільнення. Позов мотивований тим, що 01.06.2017 року позивач був прийнятий на роботу на посаду дорожнього робітника. У зв`язку з тривалою невиплатою заробітної плати з січня 2018 року, позивач 20.04.2018 року подав відповідачу заяву про виплату заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, але на дану заяву відповідач не відреагував. 23.04.2018 року позивач подав відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням та надіслав її на адресу відповідача рекомендованим листом. Крім цього, в заяві просив провести з ним повний розрахунок і на його адресу направити його трудову книжку разом з відповідним наказом. Починаючи з цього числа, позивач в телефонному режимі спілкувався з керівництвом, яке у свою чергу запевняло його про те, що його заяву буде задоволено. Однак, 21.05.2018 року керівник повідомив позивача, що видасть трудову книжку тільки у випадку, якщо позивач підпише заяву про своє звільнення заднім числом, тобто датовану 27.12.2017 року, на що позивач не погодився. 18 травня 2018 року він повторно звернувся до відповідача з тим самим питанням, але до дійсного часу ні розрахунку, ні наказу, ні трудової книжки так і не отримав, що є грубим порушенням законодавства з боку відповідача. Отже з 23.04.2018 року та по дійсний час відповідач не надіслав поштою та не видав йому на руки трудову книжку та не провів з ним належного розрахунку з виплати заробітної плати. В подальшому рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 15.02.2018 року відповідача зобов`язано видати йому належним чином оформлену трудову книжку із записом про його звільнення за власним бажанням ч. 3 ст. 38 КЗпПУ відповідно до заяви від 23.04.2018 року, стягнуто з відповідача на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі, компенсацію за втрату частини доходів , компенсацію за невикористані щорічні відпустки, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, вихідну допомогу та моральну шкоду. На вказане рішення відповідачем було подано апеляційну скаргу і 17 травня 2019 року позивач отримав її копію, з якої він вперше дізнався про своє звільнення від 27.12.2017 року та повторне прийняття від 20.04.2018 року, а також про повторне звільнення від 07.05.2018 року. Однак ці обставини в суді першої інстанції не досліджувались. Зазначає, що йому не зрозуміло як відповідач міг його звільнити та прийняти на роботу і знову звільнити його за власним бажанням, так як ніяких заяв він не подавав. У заяві від 23.04.2018 року він просив про звільнення його за власним бажанням, однак він не був звільнений. Крім того, у копіях наказів № 28-К від 27.12.2017 року, № 9 К від 19.04.2018 року та № 10 К від 07.05.2018 року, відсутні його підписи на ознайомлення з такими. Отже згідно надісланої ним та отриманої відповідачем його заяви від 23.04.2018 року, відповідач зобов`язаний був внести відповідні зміни до його трудової книжки, а саме у графі дати звільнення « 23.04.2018 року» та причина звільнення «Звільнений з роботи за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю», крім того повинен бути підпис про її отримання, де останній відсутній. Оскільки заяви від 27.12.2017 року, від 20.04.2018 року та від 07.05.2018 року він не підписував та не подавав, таким чином такі записи відповідач вніс незаконно, без його волевиявлення, а тому подвійне звільнення та прийняття на роботу не узгоджується з чинним законодавством, а в такому випадку підлягають зміні як дата його звільнення - 23.04.2018 року, так і формування причини звільнення посиланням на відповідно норму «Звільнений з роботи за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю». Крім того просить стягнути з відповідача середній заробіток за період з 15.02.2019 року (дата судового рішення) по 10.06.2019 року включно (дата складання позову), що становить 115 днів, і складає 20930, 00 грн. Також просить стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 25\~000,00 грн., тому як через протиправні дії відповідача він змушений звертатись до суду, оскільки порушення його прав з боку відповідача продовжують тривати вже досить тривалий час. Отже, позивач просить суд визнати незаконним та скасувати накази № 28-К від 27 грудня 2017 року, № 9-К від 19.04.2018 року та № 10-К від 07.05.2018 року директора ТОУ «Укршляхбуд» про прийняття на роботу на посаду дорожнього працівника та звільнення його роботи за власним бажанням по ст. 38 КУпП України, зобов`язавши ТОВ «Укршляхбуд» внести відповідні записи до його трудової книжки та зобов`язати ТОВ «Укршляхбуд» ЄДРПОУ 35384644 видати наказ про зміну дати і формування причини звільнення, зазначивши в наказі та в трудовій книжці «Звільнити [PERSON] з 23.04.2018 року із займаної роботи за власним бажанням, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, ч. 3 ст. 38 КЗпП України». Стягнути з ТОВ «Укршляхбуд» на користь [PERSON] середній заробіток на період з 15.02.018 року по 10.06.2018 року і розмірі 20\~930,00 грн., та моральну шкоду в сумі 25000,00 грн., всього 45930,00 грн. Ухвалою суду від 18.06.2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. \~ \~ Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задоволити. Представник відповідача ТзОВ «Укршляхбуд»\~\~в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив та не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст.178 ЦПК України\~суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, враховуючи відсутність відзиву відповідача, беручи до уваги, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив на підставі ст.\~280\~ЦПК України провести заочний розгляд. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до такого висновку. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.4). Частиною 1ст. 233 Кодексу законів про працю України\~встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Частиною шостою ст.\~43\~Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ В судовому засіданні встановлено, що згідно копії трудової книжки серії [NUMBER] від 12.01.1976 року [PERSON] з 01.06.2017 року був прийнятий на роботу у ТОВ «Укршляхбуд» на посаду дорожнього робітника (а.с. 11). Із заяви від 20.04.2018 року, поданої [PERSON] керівнику ТОВ «Укршляхбуд» вбачається, що позивач просить керівника здійснити розрахунок з ним за заборгованість по заробітній платі та за невикористану відпустку (а.с. 12). В подальшому заявою від 23.04.2018 року, поданої [PERSON] керівнику ТОВ «Укршляхбуд» вбачається, що позивач просить керівника звільнити його з роботи за власним бажанням з 23.04.2018 року та провести з ним повний і належний розрахунок по заробітній платі та компенсацію за невикористані відпустки (а.с. 13-14). Із заяви від 18.05.2018 року, поданої [PERSON] керівнику ТОВ «Укршляхбуд» вбачається, що позивач повторно просить керівника звільнити його з роботи за власним бажанням і провести з ним повністю розрахунок (а.с. 19). Вказані заяви були направлені відповідачу рекомендованими листами. Також судом встановлено, що наказом директора ТОВ «Укршляхбуд» № 28-К від 27.12.2017 року «Про звільнення з роботи» [PERSON] звільнений з посади дорожнього робітника з 27.12.2017 року ( а.с. 27). В подальшому, наказом про директора ТОВ «Укршляхбуд» № 9-К від 19.04.2018 року «Про прийняття на роботу» [PERSON] прийнятий на роботу на посаду дорожнього робітника з 20.04.2018 року ( а.с. 26). Крім того, наказом директора ТОВ «Укршляхбуд» № 10-К від 07.05.2018 року «Про звільнення з роботи» [PERSON] звільнений з посади дорожнього робітника з 07.05.2018 року.( а.с.25). За змістом\~статті 38 КЗпП України\~працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя\~статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на\~\~звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю\~статті 38 КЗпП України. Так, позивач, звертаючись до ТОВ «Укршляхбуд» із завою про звільнення, зазначав про порушення відповідачем законодавства про працю, зокрема, невиплату заробітної плати у строк передбачений\~статтею 115 КЗпП України. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою\~статті 38 Кодексу законів про працю України\~значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність. (Постанова ВСУ від 13 червня 2018 року № 61-13588св18). Разом із тим, що в разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України), не підтверджуються, або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на частину першу статті 38 КЗпП України (Постанова ВСУ від 22 травня 2013 року № 6-34цс13). Як вбачається з положень ч.3\~ст. 12 ЦПК України\~та ч.1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ухвалою Мукачівського\~міськрайонного суду\~від 29\~серпня 2019\~року було\~витребувано у\~відповідача оригінал\~трудової книжки,\~оформленої на\~ім`я [PERSON] , оригінали заяв від 27.12.2017 року про звільнення, про прийняття від 20.04.2018 року та про звільнення від 07.05.2018 року, а також оригінал наказу № 28 К від 27.12.2017 року, наказу № 9-К від 19.04.2018 року, наказу № 10-К від 07.05.2018 року, оригінал Книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, оригінал журналу реєстрації наказів по підприємству ТОВ «Укршляхбуд» (а.с. 52). Всупереч вимогам ст. 84 ЦПК України відповідач не надав витребувані докази суду, про причини неподання суд не повідомив. Згідно із ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. За таких\~обстави,\~суд визнає\~обставину,\~що без заяв позивача про звільнення від 27.12.2017 року, про прийняття на роботу від 20.04.2018 року та про звільнення від 07.05.2018 року видав відповідні накази, і тому такі накази № 28-К від 27.12.2017 року, № 9-К від 19.04.2018 року та № 10-К від 07.05.2018 року є незаконними і підлягають скасуванню. \~ За змістом ч. 3\~ст. 235 КЗпП України\~в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеним щодо нього порушенням законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формування його причин з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. У зв`язку з вищенаведеним та з огляду на вищезазначену норму КЗпП України, суд приходить до висновку, що також підлягає задоволенню позовна вимога про зобов`язання відповідача внести відповідні записи до трудової книжки [PERSON] , а саме видати наказ про зміну дати і формування причини звільнення, зазначивши в наказі про звільнення та в трудовій книжці «Звільнити [PERSON] з 23.04.2018 року із займаної роботи за власним бажанням, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Згідно із\~ст.\~116\~КЗпП України при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень\~статті 233 КЗпП України: у взаємозв`язку з положеннями статей\~117,237-1\~цього\~Кодексу\~роз`яснив, що за\~статтею 47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із\~ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В п. 20\~Постанови Пленуму Верховного суду України №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року\~зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст.117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Крім того, відповідно до Постанови Верховного суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14 не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченою\~статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Згідно абзацу 1 пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України N 100 від 8 лютого 1995 р. (із змінами та доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середній заробіток за період з 15.02.2019 року по 10.06.2019 року, що становить 115 днів, з урахуванням мінімальної заробітної плати складає 20\~930 гривень (115 днів Х 182 грн.= 20930 грн.), який і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо відшкодування на користь позивача моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п.9\~постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до п.4 цієї\~Постанови\~у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, зазначає, що тривале грубе порушення відповідачем строків виплати заробітної плати та наявність значної для позивача суми заборгованості по заробітній платі змусило позивача звільнитись з роботи, чим завдало та продовжує завдавати позивачу моральних страждань. Враховуючи зазначені обставини, а також

Outcome: approved