Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із наведеним позовом, який поданий його представником - адвокатам [PERSON] , до [PERSON] , в обґрунтування якого зазначав наступне. [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку після розірвання рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 09.07.2019 року, шлюбу залишалася проживати його колишня дружина [PERSON] , яка продовжує користуватися комунальними послугами, зокрема електроенергією, водночас не здійснює плату за її використання, хоча виходячи з положень ст. ст. 10, 64 ЖК України, має такі ж самі обов`язки по утриманню майна що і позивач. Позивачем було сплачено на користь ПАТ «Запоріжжяобленерго» за користування електроенергію грошові кошти за 2017 рік (з часу розірвання шлюбу) в розмірі 5 355, 33 грн., 2018 рік - 38 397, 58 грн., 2019 рік - 27 190, 98 грн., а всього на загальну суму 70 943, 89 грн., половину з яких, на думку позивача, повинна сплатити [PERSON] , що складає 35 471, 94 грн. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з [PERSON] кошти на відшкодування оплати житлово-комунальних послуг у розмірі 35 471, 94 грн., а також понесені судові витрати, які склалися з судового збору в розмірі 768, 40 грн., та витрат за надання професійної правничої допомоги в розмірі 7 744, 00 грн. Ухвалою Розівського районного суду Запорізької області від 17.09.2019 року у вказаній справі було відкрито провадження та її призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 11 год. 00 хв. 10.10.2019 року (а.с. 35). В подальшому розгляд справи неодноразово відкладався та у справі оголошувалися перерви, останній раз на 14 год. 30 хв. 20.02.2020 року. У відзиві на позовну заяву (з урахуванням його уточнення) представник відповідача - адвокат Коломоєць І.В., заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначала, що позивачем не надано доказів укладення між ним та ПАТ «Запоріжжяобленерго» договорів на споживання комунальних послуг, користування енергоносіями, а додані на підтвердження позовних вимог квитанції не містять даних про здійснення платежів саме за споживання електроенергії за адресою розташування домоволодіння. Крім того, що позивачем не надано доказів укладення між відповідачем [PERSON] та ПАТ «Запоріжжяобленерго» договорів щодо користування енергоносіями. Невірно обрано спосіб захист своїх прав, з огляду на обґрунтування позовних вимог вимогами ст. 64 ЖК України. Не надано оцінку тому, що положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року, який діяв на час спірних правовідносин, не було передбачено такого виду комунальних послуг, як електропостачання, а також вимогам ст. 322 ЦК України, ст. ст. 150, 151 ЖК України, згідно до яких саме власник майна несе тягар утримання цього майна. На підставі викладеного, представник відповідача [PERSON] просила у задоволенні позову відмовити, а з позивача стягнути судові витрати понесені відповідачем за надання професійної правничої допомоги в розмірі 7 200 грн. (а.с. 51-54, 71-72 ). У відповіді на відзив, у т.ч. уточнений, та додаткових поясненнях представник позивача - адвокат Лисакова О.О., вказувала, що відповідно до ст. ст. 2, 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року, електроенергія відноситься до комунальних послуг, а виходячи з положень ст. 1 цього Закону, споживачем комунальної послуги не обов`язково може бути власник майна. Крім того, що договір про користування електроенергією було укладено позивачем з ПАТ «Запоріжжяобленерго» за час шлюбу сторін, при цьому відповідач [PERSON] не заперечувала проти укладання такого договору, та не виявила наміру укласти окремий договір з постачальником електроенергії, а тому оскільки остання постійно користується електроенергією, повинна здійснювати відповідні платежі. При цьому стосовно посилань представника відповідача на те, що Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року, який втратив чинність 01.05.2019 року, не було передбачено такого виду комунальної послуги як електропостачання зазначала, що в даному випадку підлягають застосуванню положення Закону України «Про ринок електричної енергії» від 13.04.2017 року та Правила користування електричною енергією для населення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року за № 1357, якими визначено порядок користування електричною енергією, обліку та сплати коштів за її використання. Водночас з веденням в дію 01.05.2019 року Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року, нормами цього Закону вже прямо передбачено такий вид комунальної послуги як електропостачання. З урахуванням наведеного, представник позивача Лисакова О.О. просила позов задовольнити у повному обсязі (а.с. 78-79, 143-146). У зазначене судове засідання позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] не з`явилися, надали повноваження на представництво їх інтересів в суді своїм представникам, з огляду на це, розгляд справи проведено у відсутність вказаних осіб, що не суперечить нормам ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Лисакова О.О. позовні вимоги підтримала і просила позов задовольнити, стягнувши з відповідача на користь [PERSON] кошти на відшкодування оплати житлово-комунальних послуг у розмірі 35 471, 94 грн., а також понесені судові витрати, які склалися з судового збору в розмірі 768, 40 грн., та витрат за надання професійної правничої допомоги в розмірі 7 744, 00 грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 14.01.2020 року посилаючись на те, що вона не користується електроенергію, оскільки проживає у прибудові (бані) домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , просила у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача - адвокат Коломоєць І.В. в судовому засіданні просила у задоволенні позову, з підстав наведених у її відзиві (з урахуванням його уточнення), відмовити. Стягнути з позивача понесені відповідачем судові витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 7 200 грн. Заслухавши в судовому засіданні учасників справи, перевіривши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в ній докази та надавши їм оцінку, суд доходить наступного висновку. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [PERSON] , на підставі договору дарування від 30.12.2004 року, належить житловий будинок з надвірними будівлями, за адресою: [ADDRESS] . Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку (а.с. 13, 14). Заочним рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 09.10.2017 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 25-26). 19.06.2009 року між позивачем [PERSON] та ВАТ «Запоріжжяобленерго» було укладено договір за № 1222028 про користування електричною енергією за адресою: [ADDRESS] (а.с. 80-81). Виходячи з довідок, наданих виконавчим комітетом Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області від 29.08.2019 року за № 2393 та від 10.12.2019 року за № 2507, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані та проживають [PERSON] та [PERSON] , 1966 року народження (а.с. 24, 148). Згідно до наданих позивачем квитанцій, останнім було здійснено платежі за використання електричної енергії за період з 30.09.2017 року по 01.08.2019 року на загальну суму 70 943, 89 грн., половину суми якої за використання електроенергії позивач і просить стягнути з відповідача (а.с. 3-12, 82-90). Виходячи з положень ст. ст. 12, 16 ЦК України позивач є вільним в обранні способу захисту своїх цивільних прав та інтересів. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач, зокрема посилався на вимоги ст. 64 ЖК України, згідно до якої члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Разом з тим, норми ст. 64 ЖК України визначають права і обов`язки членів сім`ї наймача за користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду, про що навіть вказує і назва Глави 2 цього Кодексу, а тому враховуючи, що позивач є власником житлового будинку, посилання на вказані норми закону, на переконання суду, свідчать про невірно обраний спосіб захисту останнім своїх цивільних прав та інтересів. Отже, в даному випадку підлягають застосуванню приписи Глави 6 ЖК України, які регламентують порядок користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Так, згідно до положень ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартирі), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Статтею 162 ЖК України визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Виходячи з положень ст. 158 ЖК України, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацію у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Під час судового розгляду справи встановлено, що між сторонами угода відповідно до приписів ст. ст. 158, 162 ЖК України не укладалась, а тому виходячи з положень ст. 322 ЦК України, саме власник несе тягар утримування майна. За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову [PERSON] . З урахуванням наведеного, суд вважає доводи представника позивача в якості обґрунтування позовних вимог на необхідність застосування до вказаних правовідносин положень Закону України «Про ринок електричної енергії» від 13.04.2017 року, Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року за № 1357, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року, а відповідача та представника відповідача як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог щодо не користування електричною енергію, необхідності застосування положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року, в даному випадку недоречними. Згідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Відповідачем [PERSON] , у зв`язку і розглядом справи були понесені витрати на професійну правничу допомогу на загальну суму 7 200 грн., що підтверджується ордером адвоката Коломоєць І.В., про надання відповідачу правової допомоги, відповідними розрахунками, актами прийому - передачі виконаних робіт/правничих послуг від 15.10.2019 року, 14.11.2019 року, 14.01.2020 року та квитанціями до прибуткового касового ордеру від 15.10.2019 року за № 81, від 14.11.2019 року за № 83, від 14.01.2020 року за № 3, з яких вбачається, що витрати на правову допомогу склалися із надання адвокатом консультацій, підготування відзиву, уточненого відзиву та участі у судових засіданнях (а.с. 43, 55-57, 58, 59, 73-74, 75, 123-125, 126, 127). Проаналізувавши вказані докази, суд вважає, що відображена у них інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) відповідає документам та інформації, що містяться у матеріалах справи. Враховуючи, що позивачем та його представником клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката та заперечень стосовно розміру заявлених витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи, не надходило, суд вважає необхідним у зв`язку із відмовою у позові, стягнути з позивача на користь відповідача, понесені судові витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 7 200 грн.

Outcome: approved