Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Укрспецпромгеофізика», третя особа - Відділ з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання трудових відносин припиненими з 12 березня 2021 року у зв`язку зі звільненням його з посади директора ТОВ «Укрспецпромгеофізика» на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням та зобов`язання Дарницьку районну в м. Києві державну адміністрацію в особі його відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вчинити дії по внесенню змін до Єдиного державного реєстру юридичний осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо звільнення [PERSON] з посади директора ТОВ «Укрспецпромгеофізика» з 12 березня 2021 року та виключення [PERSON] із зазначеного реєстру як керівника ТОВ «Укрспецпромгеофізика». Мотивуючи свої вимоги тим, що він відповідно до наказу № 1-К від 02 квітня 2012 року прийний на роботу до ТОВ Укрспецпромгеофізика» на посаду директора вказаного товариства у зв`язку із його призначенням рішенням Загальних зборів товариства. З огляду на те, що одноособовий учасник (власник 100% статутного капіталу) [PERSON] не опікується своїм підприємством, товариство не має найманих працівників окрім директора в його особі, вказане товариство не виконує поставлені економічні завдання, він втратив економічну та іншу зацікавленість у перебуванні у трудових відносинах з ТОВ «Укрспецпромгеофізика», й наразі має бажання звільнитися з посади в товаристві, проте цього зробити не може, оскільки зв`язку із власником 100% статутного капіталу [PERSON] не має, ним вживались двічі заходи щодо скликання Загальних зборів ТОВ «Укрспецпромгеофізика», на порядок денного якого 22 лютого 2021 року та 12 березня 2021 року ставилось питання про його звільнення, проте останні не відбулись у зв`язку із неявкою єдиного учасника ТОВ «Укрспецпромгеофізика» [PERSON] , а тому він не може реалізувати своє право на звільнення з ТОВ «Укрспецпромгеофізика» та отримати право працевлаштуватися на інше підприємство, що порушує його трудове право. За таких підстав вважає, що його право на звільнення з ТОВ «Укрспецпромгеофізика» має бути поновлене шляхом звільнення за статтею 38 КЗпП України - за власним бажанням судовим рішенням. В судовому засіданні представник позивача адвокат Гришко І.Ю., діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 24 березня 2021 року (а.с. 8), позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити: визнати припиненими трудові відносини позивача з ТОВ «Укрспецпромгеофізика» з 12 березня 2021 року у зв`язку зі звільненням його з посади директора ТОВ «Укрспецпромгеофізика» на підставі статті 38 КЗпП України та зобов`язання Дарницьку районну в м. Києві державну адміністрацію в особі його відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вчинити дії по внесенню змін до Єдиного державного реєстру юридичний осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо звільнення [PERSON] з посади директора ТОВ «Укрспецпромгеофізика» з 12 березня 2021 року та виключення [PERSON] із зазначеного реєстру як керівника ТОВ «Укрспецпромгеофізика» Позивач ввважає, що він має право ініціювати питання про визнання трудових відносин припиненими, який був укладений на невизначений термін, попередивши про це роботодавця за два тижні, а останній мав звільнити його з посади протягом одного місяця за процедурою, передбаченою статутом товариства за законом. Так, на порядок денний ТОВ «Укрспецпромгеофізика» ним ініційоване скликання загальних зборів учасників товариства на 22 лютого 2021 року та 12 березня 2021 року порядок денний якого передбачав питання про його як директора звільнення, проте Загальні збори Товариства не відбулись з підстав неявки одного та єдиного його учасника та власника, які володіє 100% статутного фонду - [PERSON] . Таким чином подана ним заява про звільнення не розглянута, відповідачем наказ про його звільнення не виданий, внаслідок чого він вважається керівником товариства поза його волею, що порушує його трудове право. Вважаючи, що він мав бути звільненя рішенням Загальних зборів товариства 12 березня 2021 року, проте цього не відбулося, відтак рішенням суду його трудові відносини з відповідачем мають бути визнані припиненими, визнано його звільненим на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на сайті судової влади (суду). Відзив на позов відповідачем не надано. Представник третьої особи Матюшенко О.М., діюча на підставі довіреності від 12 січня 2021 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, зважаючи на процесуальний статус Відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, як третьої особи, до якої згідно вимоги ЦПК України позивачем вимоги не можуть ставитися. Третьою особою надано відзив на позов заяву від 10 червня 2021 року, у якому, посилаючись на повноваження третьої особи, вважав необгрутованими вимоги. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи відбувся у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Вислухавши пояснення представника позивача, третьої особи, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням Статуту товариства, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Трудові права працівника гарантовані Конституцією України та законами, іншими підзаконними актами. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України). Судом встановлено, що відповідно до наказу № 1-К від 02 квітня 2012 року позивач прийний на роботу до ТОВ Укрспецпромгеофізика» на посаду директора вказаного товариства у зв`язку із його призначенням рішенням Загальних зборів товариства (а.с. 23). Так, Рішенням Загальних зборів ТОВ «Укрспецпромгеофізика» позивача призначено директором ТОВ «Укрспецпромгеофізика» строком на 5 (п`ять) років. Позивач прийняти на посаду на певний срок - 5 (п`ять) років, тобто до 02 квітня 2017 року. Вподальшому строк повноважень позивача не був продовжений. Положення Статуту ТОВ Укрспецпромгеофізика» не передбачає продовження повноважень позивача як директора у разі відсутності рішення Загальних зборів ТОВ про таке. Водночас, відповідно до п.8.6.5 Статуту ТОВ «Укрспецпромгеофізика» призначення та звільнення директора товариства віднесено до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства. Аналогічні виключні повноваження Загальних зборів вказаного товариства щодо призначення та звільнення директора зазначені в п.8.23. Статуту ТОВ Укрспецпромгеофізика». Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Статтею 36 КЗпП України визначені підстави припинення трудового договору. Так, відповідно до п.2 підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Позивач вважає, що його трудові відносини з відповідачем не припинені й ним ініційоване скликання Загальних зборів учасників товариства на 22 лютого 2021 року та на 12 березня 2021 року, порядок денний якого передбачав питання про його як директора звільнення, проте Загальні збори товариства не відбулись з підстав неявки одного та єдиного його учасника та власника, який володіє 100% статутного фонду - [PERSON] (а.с. 24, 25, 26, 27 - 29, 30, 31 - 32, 33, 34, 35 - 26, 37). Таким чином подана позивачем заява від 24 лютого 2021 року про звільнення з 12 березня 2021 року вне розглянута, відповідачем наказ про звільнення позивача не виданий. Статутом ТОВ «Укрспецпромгеофізика» передбачено, що до виключної компетенції Загальних зборів товариства відноситься призначення та звільнення з посади директора (п. п.8.23, 8.6.5 Статуту). Позивач вважає, що він мав бути звільненя рішенням Загальних зборів товариства 12 березня 2021 року, проте цього не відбулося, відтак рішенням суду його трудові відносини з відповідачем мають бути визнані припиненими, визнано його звільненим на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням працівника. Проте, суд з позицією позивача погодитися погодитися не може, зважаючи на встановленні правовідносини, положення ст.ст.23, п.2 ст. 36 КЗпП України, а також компетенцію суду відповідно до ст. 232 КЗпП України розглядати трудові спори. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Особливості праці членів кооперативів та їх об`єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, фермерських господарств, працівників підприємств з іноземними інвестиціями визначаються законодавством та їх статутами. При цьому гарантії щодо зайнятості, охорони праці, праці жінок, молоді, осіб з інвалідністю надаються в порядку, передбаченому законодавством про працю. Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про господарські товариства» господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об`єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку. До господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства. Не допускається втручання державних органів та службових осіб у діяльність об`єднань громадян, крім випадків, передбачених Законом. Зважаючи на компетенцію відповідно до ст. 232 КЗпП України розглядати трудові спори, обраний позивачем спосіб захисту полрушеного права, суд зазначає про таке. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава. Предметом позову є правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 12.06.2020 у справі № 906/775/17, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18). Тобто при ухваленні рішення суд має з`ясовувати яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Європейський суд з прав людини у своїй прецедент ній практиці виходить з того, що положення пункту 1 станні 6 Конвенції про захист прав і основоположених свобод гарнтує кожному подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є обсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до правосуддя за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до правосуддя чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдавати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Зважаючи на те, що позивач був призначений на посаду директора на визначений термін - 5 (п`ять) років, при цьому рішення про звільнення не приймалось відповідним органом товариства, до компетенції якого віднесено дане питання - Загальними зборами, й, враховуючи виключну компетенцію Загальних зборів товариства з обмеженою відповідальністю щодо вирішення питання про звільнення директора, суд не враві втручатися в спірні правовідносини своїм владним рішенням, це порушуватими гарантії учасників трудових правовідносин при укладенні, зміні та припиненні трудового договору. Звільнення директора товариства з обмеженою відповідальністю з посади належить до виключної компетенції загальних зборів товариства. Окрім того, оскільки директор товариства з обмеженою відповідальністю призначається і звільняється вищим органом - Загальними зборами, саме цей орган є роботодавцем директора, тому саме його директор має повідомити про бажання звільнитись за власним бажанням. Водночас, враховуючи той фактор, що Загальні збори не є постійно діючим органом, директор має право ініціювати позачергове скликання загальних зборів для вирішення питання про його звільнення. Рішення, прийняте загальнии зборами, може бути оскаржене до суду. Враховуючи те, що звільнення директора товариства віднесено до виключної компетенції загальних зборів товариства, то й решта вимог, що випливають з питання про звільнення позивача задоволенню не підлягають. Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч.1 ст. 21 КЗпП України). Окрім того, оскільки працівник товариства з обмеженою відповідальністю призначається і звільняється керівником такого товариства, саме це товариство є роботодавцем позивача, тому саме воно має приймати рішення про звільнення позивача. Тобто, працівник звільняється тим органом, яким призначив працівника на посаду, втручання суду в правовідносини між роботодавцем та працівником про звільнення працівника шляхом постановлення рішення про звільнення такого працівника нормими КЗпП України не передбачено. Так, положенням ст. 232 КЗпП України визначено компетенцію розгляду трудових спорів, що підлягають безпосередньому розглядові у районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах, який має чіткий перелік, до якого вирішення судом питання про розірвання трудового договору (звільнення працівника з посади) не входить, а тому вимоги позивача є не обгрунтованими й такими, що задоволенню не підлягають. Підстави, що обгрутованого доводять позовні вимоги, судом не встановлені. Відповідно до ст. 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: вільний вибір виду діяльності; безплатне сприяння державними службами зайнятості у підборі підходящої роботи і працевлаштуванні відповідно до покликання, здібностей, професійної підготовки, освіти, з урахуванням суспільних потреб; надання підприємствами, установами, організаціями відповідно до їх попередньо поданих заявок роботи за фахом випускникам державних вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладів; безплатне навчання безробітних нових професій, перепідготовку в навчальних закладах або у системі державної служби зайнятості з виплатою стипендії; компенсацію відповідно до законодавства матеріальних витрат у зв`язку з направленням на роботу в іншу місцевість; правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Окрім того, необґрунтовані вимоги позивача до третьої особи, яка не є відповідачем у справі, а тому в частині вимоги до третьої особи позов також задоволенню не підляє. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 ЦПК України й судові витрати покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, пункту 1 станні 6 Конвенції про захист прав і основоположених свобод, Закону України «Про господарські товариства», ст.ст. 3, 5-1, 21, 36, 232 КЗпП України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92року «Про практику розгляду судами трудових спорів»,

Outcome: dismissed