Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Територіальної громади міста Мукачево в особі виконавчого комітету Мукачівської міської ради про визнання права користування чужим майном. Третіми особами зазначено: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.08.2014 року, за клопотання представника позивача - [PERSON], замінено третю особу [PERSON] на співвідповідача, а також неналежного відповідача Територіальну громаду міста Мукачево в особі виконавчого комітету Мукачівської міської ради на належного відповідача - Мукачівську міську раду Закарпатської області. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що за позивачем, як власником квартири [ADDRESS], у судовому порядку може бути визнано право користування чужим майном, а саме сараєм, загальною площею 2,6 м2, який у технічному паспорті позначений біля літ. «Д». Як на підставу для задоволення поданого позову, позивач посилається на те, що з незрозумілих причин вказана господарська споруда не була передана у власність позивача, який тривалий користується нею. Враховуючи, що відносини з приводу користування сараєм не врегульовані і не погоджені між співвласниками будинку за вищевказаною адресою, у позивача виникла необхідність вирішення такого питання у судовому порядку. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст. ст. 186, 404, 514, 1218 Цивільного кодексу України. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі з посиланням на обставини викладені в позовній заяві та додатково вказала на те, що оспорюваний сарай разом з Квартирою на підставі договору найму житлового приміщення у будинках місцевих Рад від 29.05.1976 року, був переданий у користування вітчиму позивача [PERSON], а тому після смерті вітчима, позивач, як власник Квартири може в судовому порядку може бути визнаний користувачем вказаної господарської будівлі. Відповідач, в особі його представника, позовних вимог не визнав з посиланням на те, що вказаний позивачем об'єкт не є сараєм, а фактично рахується навісом, що також підтверджено технічними документами, які подав відповідач [PERSON] Відповідач (2) в судове засідання не з'явився, натомість подав суду клопотання про розгляд справи без його участі. Позовних вимог не визнав. При ухваленні судового рішення просив врахувати його письмові пояснення. У вказаних поясненнях відповідач (2) висловив аналогічну до представника Мукачівської міської ради позицію відносно фактичного найменування об'єкту, право користування яким просить визнати [PERSON], що підтверджено технічним паспортом на квартиру [ADDRESS], а також ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 07.02.2013. Належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи треті особи у судові засідання не з'явилися, причин неявки суду не повідомили. Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Неоспорюються учасниками судового розгляду справи та підтверджені наявними у матеріалах справи доказами (а.с. 8-16) обставини щодо права власності позивача на квартиру [ADDRESS]. На підставі поданого позову позивач просить визнати за ним право користування на сарай, загальною площею 2,6 м2, який у наданому ним технічному паспорті на квартиру №6 (а.с. 22, зворот) станом на 03.06.2013 позначений біля літ. «Д». Поряд з цим, у технічному паспорті, наданому відповідачем [PERSON] в особі його представника (а.с. 34, зворот) станом на 06.06.2013 зазначений спірний об'єкт позначений під «д» як навіс. В контексті вимог позивача за предметом позову, а також доводів та заперечень учасників судового процесу відносно них, суд при вирішенні позову виходить з наступного. Цивільне законодавство поряд з правом власності на майно виділяє інші речові права на нього. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, зміст якого складають право володіння, користування та розпоряджання майном. Між тим, залежно від змісту наданих прав та обов'язків частиною першою статті 395 Цивільного кодексу України встановлено, що речовими правами на чуже майно є, зокрема право користування (сервітут), право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 Цивільного кодексу України). Вказані речові права на нерухоме майно є похідними і реєструються після державної реєстрації права власності на таке майно. Частиною першою ст. 401 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Фактичний аналіз змісту наведених норм, які містить ст. 401 Цивільного кодексу України свідчить про те, що в даному випадку під чужим розуміється майно, яке належить іншим особам на праві власності. В свою чергу, суб'єктами речових прав на нерухоме майно можуть бути будь-які учасники цивільних відносин, до яких статтею 2 Цивільного кодексу України віднесено фізичні та юридичні особи, державу Україна, Автономну Республіку Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права. Відповідно до положень частини третьої ст. 10 та частини першої ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього кодексу. При вирішенні спору за предметом позовних вимог суд виходить з того, що будь - яких правовстановлюючих документів (в т.ч. і з підстав, передбачених п. 4 частини другої ст. 11 Цивільного кодексу України), які б підтверджували право власності на спірний об'єкт за конкретною особою матеріали справи не містять і учасниками судового розгляду їх не подано. Не містять матеріали справи і доказів про існування в натурі сараю, право користування на який просить визнати позивач. Вказана обставина крім даних технічного паспорту на квартиру №2, яка належить відповідачу (2) підтверджуються також і ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 07.02.2013 (а.с. 38-39). У вказаному судовому рішенні, яке набрало законної сили, колегіє суддів апеляційної інстанції наголосила на відсутності документів, які б підтверджували наявність в натурі спірного сараю. Також вказано на те, що на місці зруйнованого сараю, якии користувався вітчим позивача - [PERSON], побудовано гараж під літ. «Г», який належить [PERSON] Згідно з приписами частини третьої ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В силу вищенаведеного, не можуть вважатися в якості належних доказів у підтвердження права власності певної особи на сарай, а також про його фактичне існування також і листи КП «ММБТ та ЕО» від 27.03.2014 №464 та №464/1 та пояснення свідка [PERSON] Таким чином, підстави для визнання за позивачем права користування сараєм, загальною площею 2,6 м2 є відсутніми, наслідком чого є відмова у задоволенні позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed