Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до\~Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області про відшкодування моральної шкоди шляхом вибачення. В позовній заяві позивач просив задовольнити позовні вимоги та зобов'язати Токмацьку місцеву прокуратуру Запорізької області публічно вибачитись перед позивачем [PERSON] за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності за ч.4 ст.190, ч.ч.1,2,3 ст.358 КК України з 05.03.2002 року по 15.04.2016 року та внаслідок не скасування постанови слідчого міліції [PERSON] від 15.04.2002 року про підписку про невиїзд обвинуваченого [PERSON] з м. Токмак України. Також позивач просив відповідно до ч.2 ст.85 ЦПК України відшкодувати судові витрати, а саме компенсацію за відрив від звичайних занять, внаслідок явки в судові засідання пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати - від 3200 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги до відповідача [PERSON] місцевої прокуратури Запорізької області про відшкодування моральної шкоди шляхом вибачення з підстав, викладених у позові. В судовому засіданні представник відповідача прокурор Дяченко М.М. проти задоволення позову заперечив, оскільки ст.16 ЦК України не передбачений такий спосіб захисту прав, як публічне вибачення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи та оцінюючи всі надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 05.03.2002 року слідчим СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області [PERSON] відносно [PERSON] порушена кримінальна справа за ознаками злочинів, передбачених ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України. 15.04.2002 року, 01.05.2002 року, 31.05.2002 року відносно [PERSON] обрана міра запобіжного заходу - підписка про невиїзд. 31.05.2002 року слідчим СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області [PERSON] [PERSON] предявлено обвинувачення за ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України. 04.11.2002 року, 16.05.2003 року слідчим СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області [PERSON] [PERSON] предявлено обвинувачення за ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України. 02.12.2002 року слідчим СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області [PERSON] [PERSON] предявлено обвинувачення за ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України. В ході досудового слідства за правилами КПК України в редакції 1960 року кримінальне переслідування відносно [PERSON] в частині кваліфікації його дій, а саме за ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, було припинено постановою слідчого СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області [PERSON] від 16.05.2003 року. 11.12.2003 року слідчим СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області [PERSON] в останній редакції винесено постанову про притягнення [PERSON] в якості обвинуваченого за ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України. Постановою Василівського районного суду Запорізької області від 02.04.2005 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1, ч. 3 ст. 358 КК України у звязку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 20.07.2005 року постанова Василівського районного суду Запорізької області від 02.04.2005 року скасована і справа направлена прокурору Токмацької міжрайонної прокуратури Запорізької області для проведення досудового слідства. Вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 02.02.2007 року [PERSON] визнаний винним у скоєні злочинів за ч. 1, ч. 3 ст. 358 КК України, призначено покарання у виді штрафу у розмірі 70 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та звільнений від відбування покарання за закінченням строків давності. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11.07.2007 року вирок Токмацького районного суду від 02.02.2007 року скасовано і направлено кримінальну справу на новий судовий розгляд. Постановою Чернігівського районного суду Запорізької області від 17.12.2008 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1, ч. 3 ст. 358 КК України у звязку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15.04.2009 року постанова Чернігівського районного суду Запорізької області від 17.12.2008 року скасована та направлено кримінальну справу на новий судовий розгляд. Вироком Чернігівського районного суду Запорізької області від 28.02.2012 року [PERSON] визнано винним за ч. 1, ч. 3 ст. 358 КК України, призначено покарання у виді штрафу в розмірі 550 грн. та звільнено від відбування покарання у звязку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11.07.2012 року вирок Чернігівського районного суду Запорізької області від 28.02.2012 року скасовано та направлено кримінальну справу на новий судовий розгляд. 03.09.2012 року кримінальна справа за підсудністю надійшла до Оріхівського районного суду Запорізької області за визначеною підсудністю в порядку ст. 38 КПК України, а саме надійшла кримінальна справа № 1/826/3/2012 (2260231) в 11-ти томах, відмовний матеріал № 1-32/05; відмовний матеріал № 1-2/06. В подальшому [PERSON] звернувся з заявою до апеляційного суду Запорізької області про зміну підсудності, в якій просив змінити підсудність кримінальної справи порушеної щодо нього за ст.ст. 358 ч. 1, ст. 358 ч. 3 КК України та направити її до Токмацького районного суду Запорізької області за місцем його мешкання, а також за місцем мешкання потерпілого, цивільного відповідача та свідків. Згідно ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2013 року заяву [PERSON] задоволено, змінено територіальну підсудність розгляду кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] за ст.ст. 358 ч. 1, ст. 358 ч. 3 КК України та направлено кримінальну справу до Токмацького районного суду Запорізької області. 28.02.2013 року кримінальна справа за підсудністю надійшла до Токмацького районного суду Запорізької області, а саме надійшла кримінальна справа в 12-ти томах, відмовний матеріал № 1-32/05; відмовний матеріал № 1-2/06 та клопотання № 11-п/778/30/13. Постановою Токмацького районного суду від 20.03.2013 року кримінальну справу відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України повернуто Токмацькому міжрайонному прокурору для провадження додаткового розслідування. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10.06.2013 року постанову Токмацького районного суду від 20.03.2013 року залишено без змін. 28.07.2013 року СВ Токмацького МВ ГУМВС України в Запорізькій області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України за №12013080350000876 та за ч. 3 ст. 358 КК України за № 12013080350000877, та обєднані в одне кримінальне провадження за №12013080350000876. Постановою заступника Токмацького міжрайонного прокурора Саврана О.М. від 28.07.2013 року кримінальне провадження №12013080350000876 за ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України закрито у звязку з не встановленням достатніх доказів винуватості [PERSON] Ухвалою слідчого судді Михайлівського районного суду Запорізької області від 16.02.2016 року постанова заступника Токмацького міжрайонного прокурора Саврана О.М. про закриття кримінального провадження №12013080350000876 за ч.1 ст.358 КК України та ч.3 ст.358 КК України в звязку з не встановленням достатніх доказів винуватості [PERSON] від 28.07.2013 року, скасована. Постановою прокурора Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області [PERSON] від 15.04.2016 року обєднане кримінальне провадження № 12013080350000876 за ч.ч.1,3 ст.358 КК України, в редакції від 05.04.2001 року, закрито у звязку з не встановленням достатніх доказів винуватості [PERSON] Однак ухвалою слідчого судді Токмацького районного суду Запорізької області Петренко Л.В. постанова прокурора Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області [PERSON] про закриття кримінального провадження №12013080350000876 за ч.1 ст.358 КК України та ч.3 ст.358 КК України в редакції від 05.04.2001 року, у звязку з не встановленням достатніх доказів винуватості [PERSON] від 15.04.2016 року, скасована. Підставою для скасування зазначеної постанови було те, що відповідно до положень ч.4 ст.284 КПК України прокурор приймає постанову про закриття кримінального провадження щодо підозрюваного з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, однак після внесення відомостей в ЄРДР 28.07.2013 року про кримінальні правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України за №12013080350000876 та за ч. 3 ст. 358 КК України за № 12013080350000877, які обєднані в одне кримінальне провадження за №12013080350000876, [PERSON] повідомлення про підозру не вручалось, обвинувальний акт відносно нього не складався; він не є засудженим, оскільки обвинувального вироку суду, який би набрав законної сили немає; він не є виправданим, оскільки відсутній виправдувальний вирок суду, який би набрав законної сили. Постановою слідчого СВ Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області [PERSON] від 15.04.2016 року обєднане кримінальне провадження № 12013080350000876 за ч.1 ст.358 КК України та ч.3 ст.358 КК України в редакції від 05.04.2001 року закрито у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Вказана постанова слідчого є чинною. Згідно рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 01.11.2013 року справа № 328/2789/13-ц, позов [PERSON] до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування збитків, завданих незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача [PERSON] моральну шкоду в розмірі 156843 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17.12.2013 року апеляційні скарги [PERSON] та виконуючого обов'язки Токмацького міжрайонного прокурора були відхилені, апеляційна скарга Державної казначейської служби України - задоволена частково. Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 01.11.2013 року по даній справі змінено, а саме, резолютивна частина рішення викладена в наступній редакції: Відшкодувати за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з рахунку державного бюджету на користь [PERSON] 156846 грн. моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури. В решті рішення залишено без змін. За рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 16 липня 2015 року, позов [PERSON] задоволено. Відшкодовано за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку Державного бюджету на користь [PERSON] 19200,00 гривень моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Згідно рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 24 квітня 2014 року позов [PERSON] задоволено частково. Зобов'язано Токмацьке ГУ УМВС України в Запорізькій області повернути [PERSON] тимчасово вилучені відповідно до протоколу обшуку від 21.10.2002 р. друкарську машинку без найменування у металевому корпусі зеленого кольору та друкарську портативну машинку без найменування з металевим корпусом сірого кольору. У разі відсутності в камері схову Токмацького ГУ УМВС України в Запорізькій області в наявності тимчасово вилучених друкарських машинок, відповідно до протоколу обшуку від 21.10.2002р.: двох друкарських машинок без найменування, одна - у металевому корпусі зеленого кольору, друга - портативна машинка у металевому корпусі сірого кольору ухвалено стягнути матеріальну шкоду у розмірі 700 грн. А також стягнуто з Токмацького ГУ УМВС України в Запорізькій області на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1000 грн. 05.05.2014 року зазначене рішення набрало законної сили. Згідно власноруч написаної заяви [PERSON] від 29.09.2014 року, той отримав 2 шт. друкарських машинок, вилучених з його власності в ході обшуку 21.10.2002 року. Претензій по поверненню йому друкарських машинок не має. Після чого, зазначені друкарські машинки у [PERSON] повторно не вилучались, тобто на даний час повернуті [PERSON] Зазначені обставини неодноразово встановлювались судами. Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За положеннями Закону України «Про доступ до судових рішень», кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові\~ рішення, що проголошені судом прилюдно, та відтворені у Єдиному реєстрі судових рішень вважаються офіційно опублікованими та доступними для використання. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України, провадження у цивільний справі може бути закрито з підстав наявності рішення в іншій справі, що набрало законної сили, у разі, коли в обох справах є тотожними одночасно сторони, підстави і предмет позову. Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору\~(правова позиція Верховного суду України у справі № 6-79 цс15). На численні звернення позивача судами ухвалено ряд рішень з приводу його вимог про стягнення моральної шкоди, відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Як встановлено з дослідження рішень, відтворених у Єдиному державному реєстрі судових рішень, по жодному з них одночасно не збігаються сторони, підстава та предмет спору зі справою, що розглядається. Часткове співпадіння відповідачів, підстави та предмету позову по ряду справ, тотожності позовів, з врахуванням викладеної правової позиції Верховного суду України, не створює, тому не є перешкодою повторному зверненню до суду. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного засобу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності чи відсутності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Тобто, потерпіла особа не звертається з усіма передбаченими вимогами до суду, а обирає саме той засіб захисту, який відповідає характеру порушення його права чи інтересу. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Ефективним засобом захисту, є такий спосіб захисту, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки. В позовній заяві позивач просить задовольнити позовні вимоги щодо зобов'язання Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області публічно вибачитись перед позивачем [PERSON] за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності за ч.4 ст.190, ч.ч.1,2,3 ст.358 КК України з 05.03.2002 року по 15.04.2016 року та внаслідок не скасування постанови слідчого міліції [PERSON] від 15.04.2002 року про підписку про невиїзд обвинуваченого [PERSON] з м. Токмак України. При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом. Відшкодування такої шкоди здійснюється відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, Державною казначейською службою України шляхом безспірного списання коштів державного бюджету. Однак, позивач у своєму позові просить зобовязати відповідача Токмацьку місцеву прокуратуру, відшкодувати моральну шкоду шляхом вибачення. Спеціально урегульовано відшкодування моральної шкоди в ст. 23 ЦК України. Згідно зазначеної статті особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «[PERSON] проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)). Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, належно обраним способом захисту, з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є такий спосіб захисту, який є ефективним, тобто забезпечує реальний захист прав та інтересів. На підставі викладеного, суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту щодо зобовязання відповідача публічно вибачитися перед ним, не забезпечить дійсного припинення порушення його прав. Вимога позивача про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути виражена в грошовому (матеріальному) вигляді, що передбачено ст. 23 ЦК України, в такому розмірі, який може компенсувати завдану позивачеві моральну шкоду. Разом з тим, моральна шкода у грошовому вигляді позивачу вже відшкодована державою за рішеннями судів. Вимога позивача про відшкодування моральної шкоди через публічні вибачення не має матеріальної форми, тож не відповідає чинному законодавству України. Відповідно до ст.11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що у разі постановлення виправдувального вироку, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, а також у разі закриття справи про адміністративне правопорушення слідчий, прокурор або суд зобов'язані на прохання особи письмово повідомити у місячний строк про своє рішення трудовий колектив, в якому працює особа, або за її місцем проживання. Якщо відомості про засудження або притягнення громадянина до кримінальної відповідальності, застосування до нього як запобіжного заходу взяття під варту чи накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт були поширені в засобах масової інформації, то на вимогу цього громадянина, а в разі його смерті на вимогу його родичів чи органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчого, прокурора або суду засоби масової інформації протягом одного місяця роблять повідомлення про рішення, що реабілітує громадянина, відповідно до чинного законодавства України. Однак, прохання повідомити про рішення за місцем проживання позивача не було і доказів поширення зазначеної інформації у засобах масової інформації суду не надано. Таким чином, позовні вимоги\~[PERSON] до Токмацької місцевої прокуратури про зобовязання відповідача публічно вибачитись перед [PERSON] задоволенню не підлягають. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати у вигляді компенсації за відрив від звичайних занять, внаслідок явки в судові засідання. За ст.79 ЦПК України,\~ судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.2 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, віднесено \~витрати на правову допомогу; \~витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; \~витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; \~витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; \~витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Статтею 85 ЦПК України встановлено, що витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, зокрема включають витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. В даному випадку позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, тому підстави для відшкодування витрат у вигляді компенсації за відрив від звичайних занять відсутні. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed