Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивований тим, що 02.01.2015 року за договором позики позивач передав відповідачу 100 000 грн 00 коп. зі строком повернення - 30.04.2015 року. Факт укладання договору позики підтверджується розпискою. В строк, встановлений договором, позивач борг не повернув. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав. Відповідач проти задоволення позову не заперечує. Суду пояснила, що дійсно позичала у [PERSON] гроші в сумі 100000 грн., однак в обумовлений термін їх не повернула. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 02.01.2015 року позивач та відповідач уклали договір позики, що підтверджується складеною і підписаною відповідачем розпискою (а.с. 4). За умовами цього договору позивач передав відповідачу 100 000 грн 00 коп. зі строком повернення - 30.04.2015 року. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правового висновку, сформованого ВС України в постанові від 18.09.2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Враховуючи висновки ВС України, суд приходить до висновку, що надана розписка підтверджує як факт укладання договору позики між сторонами, так і отримання боржником від кредитора визначеної грошової суми. Судом встановлено, що відповідач в строк, встановлений договором, грошові кошти не повернув. Таким чином, станом на час розгляду справи відповідач має заборгованість перед позивачем в сумі 100 000 грн 00 коп., а отже позов підлягає задоволенню. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved