Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, яким просив визнати незаконним та скасувати наказ № 80-к Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України (далі Інститут) про його звільнення у зв'язку з порушенням керівництвом Інституту норм КЗпП України; поновити його на посаді художника-конструктора І категорії в науково - організаційному відділі інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного НАН України у зв'язку з порушенням керівництвом Інституту норм КЗпП України при звільненні з займаної посади; стягнути з підприємства відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок порушення керівництвом Інституту КЗпП України; відшкодувати моральну шкоду завдану незаконним звільненням з займаної посади, протиправними діями керівництва Інституту у відношенні позивача, що призвело до різкого погіршення стану здоров'я і стало причиною душевних і фізичних страждань, в сумі 10 000 грн.. В обґрунтування позову [PERSON] посилався на те, що 23.02.1987 року він був прийнятий на роботу до Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного НАН України на посаду інженера. 30 років він пропрацював в Інституті і за цей час до нього збоку керівництва Інституту не було жодних претензій, навпаки, за сумлінну працю він багато разів отримував премії і подяки. Згідно наказу № 38-К від 01.03.2017 року його було переведено на посаду художника - конструктора І категорії в науково - організаційний відділ з неповним робочим часом з режимом роботи відповідно до щомісячних графіків по 31.12.2017 року (30%). 31.07.2017 року його було звільнено з посади художника - конструктора І категорії у зв'язку з скороченням штату п. 1 ст. 40 КЗпП України, при цьому підставою для звільнення став наказ № 19 від 25.05.2017 року «Про внесення змін до наказу № 14 «Про скорочення штату працівників від 05.04.2017 року», згідно якого з 05.07.2017 року в Інституті скорочувались посади, зокрема, в науково - організаційному відділі скорочувалась посада художника - конструктора - дизайнера І категорії. У зв'язку з незаконним звільненням з роботи він звернувся зі скаргою до прокуратури Харківської області за захистом його порушених прав. З прокуратури Харківської області його було повідомлено, що органи прокуратури не наділені повноваженнями щодо проведення перевірок у порядку нагляду за додержанням законів і направили скаргу за належністю до Національної академії наук України та до Головного Управління Держпраці у Харківській області для розгляду. З Головного Управління Держпраці у Харківській області позивач отримав листа від 31.10.2017 року, в якому його повідомлено, що за його скаргою проведено заходи державного нагляду у формі інспекційного відвідування Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного НАН України і на підставі наданих керівництвом інституту документів та письмових пояснень було встановлено, що його було звільнено 31.07.2017 року з посади художника - конструктора І категорії у зв'язку з скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто посада, яку він обіймав на той час, а саме: посада художника-конструктора І категорії не була зазначена в переліку посад, що згідно наказу від 25.05.2017 року № 19 підпали під скорочення. Також в листі повідомлялося, що позивач не був попереджений за два місяці про скорочення посади художника-конструктора І категорії, яку він обіймав на той час, оскільки він був попереджений про скорочення іншої посади, а саме: посади художника-конструктора-дизайнера І категорії, яку він займав. У квітні 2018 року [PERSON] отримав копію постанови про накладення штрафу на Інститут проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного НАН України у розмірі 3200 грн., у зв'язку з порушенням посадовими особами Інституту вимог КЗпП при звільненні позивача з посади. Постанову про накладення штрафу не було оскаржено, а платіжним дорученням № 558 від 21.11.2017 року Інститутом проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного НАН України було перераховано до Державного бюджету України штраф у розмірі 3200 грн., таким чином керівництвом Інституту було визнано свою вину у порушенні законодавства про працю при звільненні позивача з займаної посади, але не зважаючи на це, до цього часу не скасовано наказ про його звільнення та не поновлено на посаді. Позивач зазначав, що його не пропускають на територію Інституту, не дають можливості забрати особисті речі. Позивач намагався забрати свої речі, та потрапивши на територію Інституту було викликано поліцію, та його вигнали з території. Як зазначає позивач, після даних подій у нього погіршився стан здоров'я, у нього був передінстультний стан, загострилися його хронічні захворювання, йому декілька разів викликали швидку медичну допомогу у зв'язку з критичним станом здоров'я, в якому він знаходився після того, як його звільнили з роботи. Позивач зазначав, що він неодноразово проходив стаціонарне і амбулаторне лікування. З часу звільнення його з роботи і по теперішній час, він переживає з приводу незаконного звільнення з роботи та протиправної поведінки у відношення нього, тому вважає, що позивачу спричинена моральна шкоди, яка полягає у душевних і фізичних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку зі звільненням з роботи. Позивач вказував, що до цього часу трудову книжку він так і не отримав. 23.08.2017 року він звертався із заявою до директора Інститут з метою досудового врегулювання спору, але у нього не прийняли заяву. На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов. Ухвалою від 13.07.2018 року провадження по справі відкрито. Підприємством відповідача надано відзив на позов, згідно якого зазначалося, що при ухваленні рішення про звільнення [PERSON] були дотримані процесуальні - правові норми, передбачені КЗпП, рекомендаціями відділу науково-правового забезпечення діяльності НАН України від 29.01.2016 року «Щодо процедури скорочення штату працівників». В частині питання з приводу зайняття [PERSON] посади, на яку він дав згоду (інженер 1 категорії з кваліфікаційними вимогами 5 гр. електробезпеки, допуск до роботи більше 1,0 тис. В.), повідомляли, що за період з 29.05.2017 року до звільнення ніяких заяв та документів, які підтверджують відповідну кваліфікацію, від [PERSON] не надходило. Крім того, відповідно до наказу директора Інституту скороченню підлягала посада інженера-конструктора-дизайнера І категорії, в той же час відповідно до штатного розпису останнє найменування посади, яку займав [PERSON] інженер-конструктор І категорії, тобто у найменуванні посади відсутнє слово «дизайнер». Ця посада художник-конструктор введена в штатний розпис на підставі постанови Бюро Президії АН України і Президії Центрального комітету профспілок АН України № 232 від 17.07.1992 року. На виконання вказаної постанови було затверджено, погоджено з профспілковим комітетом інститут штатний розпис, в якому вказана посада «інженер-конструктор-дизайнер». У додатку № 3 до постанови Президії АН України № 50 від 18.02.1993 року також вказується посада інженер-конструктор, проте, в наказах по Інституту [PERSON] рахується як «інженер-конструктор (дизайнер) І категорії». У квітні 2016 року і по день звільнення найменування посади приведена у відповідність з постановою Президії АН України № 50 від 18.02.1993 року «інженер-конструктор І категорії». Вказані вище невідповідності в найменуванні посади привели до того, що у ряді документів, в яких фігурує посада [PERSON] іменується як «інженер-конструктор (дизайнер) І категорії», а в інших документах тих же періодів «інженер-конструктор І категорії». Виходячи з написання слова «дизайнер» в найменуванні посади в дужках, це слово в розумінні тотожності найменувань «інженер-конструктор (дизайнер) І категорії і «інженер-конструктор І категорії» не носить будь-яке визначальне і/або характеризуючи цю посаду смислове навантаження. Підтвердження цьому може служити той факт, що сам [PERSON] у ряді документів вказує свою посаду як «інженер-конструктор І категорії», а в особовій картці при ознайомлені із записами розписується і тим, самим, підтверджує, що він обіймає посаду «інженер-конструктор- дизайнер І категорії». Також у відзиві зазначалося, що з моменту звільнення позивача пройшло більше року, відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Копія наказу про звільнення була направлена позивачу цінним листом, який він отримав 09.08.2017 року, а тому вважали, що позивачем пропущений строк позовної давності. Позивачем було надано відповідь на відзив, згідно якого зазначалося, що в наказі № 80-к про звільнення чітко зазначено «звільнити [PERSON] з посади художника-конструктора І категорії» у зв'язку зі скороченням штату, а не посада інженер-конструктора І категорії, тому будь-які припущення, міркування з приводу посади, яку на час звільнення займав [PERSON], не можуть розглядатися судом так як вони не стосуються предмета спору, оскільки посада яку займав [PERSON] зазначена в офіційних документах, виданих відповідачем, а саме в наказах Інститут № 80-к, № 38-к, документах, наданих до Головного управління держпраці у Харківській області. На підставі яких було виявлено порушення трудового законодавства Інститутом, в посвідчені [PERSON] № 15, що він працює на посаді художника-конструктора І категорії, в наказі № 47 від 18.06.2010 року , телефонному довіднику Інституту. Також зазначалося, що на час подання позовної заяви [PERSON] Інститутом не було видано трудову книжку, не було надіслано і поштою. Керівництво Інституту визнає, що трудова книжка знаходиться у відділі кадрів. Для подання позову [PERSON] необхідно було дочекатися ухвалення рішення Головного управління держпраці у Харківської області, за результатами перевірки з приводу порушення трудового законодавства Інститутом та відповіді (висновок) Національної Академії Наук України за його скаргою щодо звільнення, до яких була направлена скарга [PERSON] прокуратурою Харківської області. Відповіді з Національної Академії Наук України позивач не отримав. Тільки з вини керівництва Інституту, яке не дозволило [PERSON] забрати з робочої кімнати, в якій він працював свої особисті речі, не зважаючи на його звернення до керівництва інституту, і, відповідно, після цього отримати трудову книжку. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені вище, просили про повне задоволення позовних вимог. Представники Інституту - Ізмайлова І.В., Волков І.М. заперечували проти задоволення позовних вимог. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступних висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та докази на їх підтвердження; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судовим розглядом встановлені наступні факти та відповідним ним правовідносини. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України). Згідно копії трудової книжки, яка міститься в матеріалах справи, [PERSON] був прийнятий на посаду інженера в галузеву лабораторію теплових двигунів, згідно наказу від 25.02.1987 року № 15-к. Позивач переведений на посаду художника - конструктора І категорії в науково-організаційний відділ згідно наказу від 01.03.2017 року № 38-К. 31.07.2017 року згідно наказу № 80-К [PERSON] звільнено з посади художника-конструктора І категорії науково-організаційного відділу на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП - за скороченням штату. Необхідно зауважити, що згідно наказу від 05.04.2017 року № 14 «Про скорочення штату працівників» адміністрацією Інституту вказано перелік посад, які підлягають скороченню з 05.07.2017 року, а саме: -художника-конструктора-дизайнера І категорії - 1 штатна одиниця (науково-організаційний відділ); -провідного наукового співробітника - 1 штатна одинця, старшого наукового співробітника - 2 штатні одинці, провідного інженера - 1 штатна одиниця (відділ надійності і динамічної міцності); -головного інженера - 1 штатна одиниця (відділ вібраційних і термоміцнісних досліджень). У наказі № 19 від 25.05.2017 року «Про внесення змін до наказу № 14 «Про скорочення штату працівників» від 05.04.2017 року зазначалося, що у зв'язку неодноразовим перенесенням дати засідання профспілкового комітету з питання скорочення посад в інституті пункт 1 наказу № 14 змінено в наступній редакції: з 31.07.2017 року скоротити наступні посади: - художника-конструктора-дизайнера І категорії - 1 штатна одиниця (науково-організаційний відділ); - провідного наукового співробітника, старшого наукового співробітника, провідного інженера (відділ надійності і динамічної міцності); - головного інженера (відділ вібраційних і термоміцнісних досліджень). Але, станом на час звільнення позивача в Інституті діяв штатний розпис, затверджений 15.02.2017 року, в якому значиться посада «художника-конструктора І категорії», а посада «художника-конструктора-дизайнера І категорії» в штатному розписі підприємства - відсутня. На підставі наказу від 25.05.2017 року № 19 «Про внесення змін до наказу від 05.04.2017 року № 14 «Про скорочення штату працівників» позивача звільнено 31.07.2017 року з посади «художника-конструктора І категорії у зв'язку з скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП. Посада, яку обіймав позивач, а саме: «художника-конструктора І категорії», не була зазначена в переліку посад, які згідно наказу від 25.05.2017 року № 19 підпадали під скорочення. А тому, позивач не був попереджений за два місяці про скорочення посади «художника-конструктора І категорії», яку він обіймав, тоді як було позивача повідомлено листом попередженням від 29.05.2017 року про скорочення посади «художника-конструктора-дизайнера І категорії». Позивача звільнено 31.07.2017 року відповідно до наказу № 80-К від 31.07.2017 року з «посади художника - конструктора І категорії» на підставі наказу від 25.05.2017 року № 19 «Про внесення змін до наказу від 05.04.2017 року «Про скорочення штату працівників» у зв'язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП, з виплатою допомоги в розмірі середнього місячного заробітку та компенсації за 25 календарних днів невикористаної відпустки. Необхідно наголосити, що посада, яку обіймав позивач не значиться в переліку посад, які, згідно наказу від 25.05.2017 року № 19 підпадають під скорочення. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивач звільнений у зв'язку зі скороченням штату з посади художника - конструктора І категорії, яка не зазначена в списку на скорочення штату, а тому звільнення [PERSON] було незаконним, а вимога за позовом - обґрунтованою. За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищого органу. Отже, строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України. Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права. Так, ч. 1 ст. 233 КЗпП України, підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб'єктивних трудових прав працівників. Разом з тим виняток ця стаття встановлює для спорів про звільнення. Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі. Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк. Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення. Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущений без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском зазначеного строку. Аналогічні правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 06.04.2016р. у справі за №6-409цс16 та постанові Верховного Суду України від 05.07.2017р. у справі за №6-1033цс17. Суд наголошує, що перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). На відміну від інших трудових спорів місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Отже, судом встановлено, що строк для пред'явлення позову, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущений позивачем без поважних причин, оскільки супровідним листом від 04.08.2017 року № 52/541 Інститутом на адресу позивача направлено наказ № 80-К від 31.07.2017 року про його звільнення, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, та цим листом було повідомлено про необхідність прибути до Інституту за трудовою книжкою, яку він може отримати у відділі кадрів. Також у листі повідомлялося, що у разі отримання Інститутом письмової згоди на відправлення трудової книжки поштою, її буде надіслано за вказаною адресою. Лист із наказом про звільнення направлений Інститутом на адресу позивача рекомендованим листом, та отриманий останнім 09.08.2017 року, особисто, про що свідчить копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яка знаходиться в матеріалах справи. Що стосується доводів позивача та його представника, що [PERSON] чекав результатів перевірки за його скаргою щодо незаконного звільнення, то 31.10.2017 року № С-838/02.02./12-14/11552 Головним Управлінням Держпраці у Харківській області на адресу [PERSON] направлено листа щодо розгляду його звернення. З даного листа вбачається, що Головним Управлінням Держпраці у Харківській області встановлені порушення КЗпП України підприємством відповідача щодо звільнення позивача. До суду [PERSON] звернувся тільки 06.07.2018 року, тому суд прийшов до висновку, що він пропустив строк звернення до суду з даних правовідносин, і поважних причин пропуску зазначеного строку не наведено, тобто з пропуском зазначеного ст. 233 КЗпП України, строку. Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9, встановлені ст. ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущений без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного чи тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи і обов'язки сторін. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Проте позивач та його представник вважали, що строк звернення до суду не пропущений, оскільки позивач, до теперішнього часу не отримав трудову книжку. Але суд не погоджується з даними доводами позивача та його представника, з підстав, викладених вище у рішенні. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України), тому позовні вимоги визнання незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволенню не підлягають. Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди. Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порушення підприємством відповідача трудових прав позивача призвело до порушення його звичного способу життя та завдало моральних страждань. Згідно з п. 16 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, - тримісячний строк (ст. 233 КЗпП України). Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Аналогічна позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012, відповідно до якого у Цивільному кодексі України гарантується право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу і встановлюється відшкодування моральної (немайнової) шкоди як один із способів захисту цивільних прав та інтересів (частина перша, пункт 9 частини другої статті 16). Конституційний Суд України вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і КЗпП України підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, місячний, тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Тому, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди, котра ґрунтується на наказі Інституту № 80-К від 31.07.2017 року, могла бути пред'явлена позивачем в межах місячного строку, тобто до 09.09.2017 року, оскільки наказ про звільнення був отриманий позивачем 09.08.2017 року. З урахуванням наведеного, пропущення позивачем строку на звернення до суду із позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди, передбаченої ст. 233 КЗпП України, відсутність заяв про поновлення пропущеного строку з поважних причин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, позивач звільнений від сплати судового збору у відповідності до вимог чинного законодавства України, доказів понесення відповідачами витрат, пов'язаних з розглядом справи суду не надано, у зв'язку із чим судові витрати, які підлягають розподілу, у цій справі відсутні. Тому суд приходить до висновку про необхідність віднесення сплати судового збору за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed