Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому зазначав, що 14 вересня 2000 року між ним та відповідачем - його батьком [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] , який був посвідчений Українською Універсальною Біржою 14.09.2000 у реєстрі за № НА-394. На виконання договору позивач сплатив відповідачу вказані у договорі кошти, а відповідач виселився із житлового будинку, забрав свої речі та передав позивачу технічний паспорт на будинок та ключі. Також, того ж дня між сторонами було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, реєстровий № НА-486, відповідно до якого відповідач продав позивачу земельну ділянку площею 0,36 га по [ADDRESS] та яка належала відповідачу на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія СМ 001200 виданого 11.09.2000 року. Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений Українською Універсальною Біржою 14 вересня 2000 р. в реєстрі № НА-486 у відповідності до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», і на час його складання додаткового нотаріального посвідчення не потребував. Всі умови договору купівлі-продажу земельної ділянки було виконано, позивач передав грошові кошти в рахунок оплати обумовленої вартості у договорі земельної ділянки відповідачу, а відповідач передав земельну ділянку у фактичне володіння і користування позивача. З метою розпорядитися належним позивачу майном останній звернувся до державного реєстратора з приводу реєстрації права власності на земельну ділянку, на що отримав відмову, оскільки вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки не посвідчений нотаріально й посвідчити договір нотаріально наразі є не можливим. Вказане обмежує право позивача, як власника, тому він звернувся до суду та просить визнати дійсним договір купівлі-продажу реєстровий №НА-486 від 14.09.2000, укладений між [PERSON] та [PERSON] з визнанням за ним права власності на земельну ділянку площею 0,36 га по [ADDRESS] . У судове засідання позивач не з`явився, про слухання справи був повідомлений належним чином, надав до суду письмову заяву, де просить справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує (а.с.31). Відповідач у судове засідання також не з`явився, подав письмову заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує проти заявлених позовних вимог (а.с.23). Представник третьої особи Української Універсальної Біржі у судове засідання не з`явився, про слухання справи був повідомлений належним чином (а.с.29), причини неявки суду не повідомив, будь-який письмових клопотань чи пояснень до суду не надав. Враховуючи заяви сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність на підставі наявних доказів у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Матеріалами справи встановлено, що 14.09.2000 між сторонами - [PERSON] , покупцем, та [PERSON] , продавцем, на Українській універсальній біржі було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] та земельної ділянки за цією ж адресою площею 0,36 га, що належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення 8 сесії 23 скликання Люджанської сільської ради від 24.12.1999 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів за №226 (а.с.7, 8). По даним договорам всі зобов`язання сторонами були виконані у повному обсязі, [PERSON] передав майно [PERSON] , а останній його оплатив. Договір купівлі-продажу жилого будинку, реєстровий номер НА-485 від 14.09.2000 був зареєстрований у Охтирському МБТІ у реєстровій книзі під №394 (а.с.7), У вказаному договорі купівлі - продажу житлового будинку не має жодних застережень стосовно земельної ділянки. Як вбачається з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок з господарськими (присадибними) будівлями та спорудами загальною площею 16,7 кв.м., житловою площею 10,7 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серії та номеру НА-485 від 14.09.2000 (а.с.9). Згідно копії державного акту про право приватної власності на землю серії СМ №001200, [PERSON] на підставі рішення 8 сесії 23 скликання Люджанської сільської ради народних депутатів від 24 грудня 1999 року передана у приватну власність земель на ділянка площею 0,36 га, що розташована на території Люджанської сільської ради та надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, ведення особистого підсобного господарства (а.с.10). Рішенням державного реєстратора від 16.08.2019 Манченко О.О. позивачу було відмовлено у державній реєстрації права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5925084600:01:001:0342, оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки не посвідчений нотаріально (а.с.11). Вирішуючи заявлені позивачем вимоги суд виходить із наступного. Положеннями пункт 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, що набрав чинності з 01.01.2004, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Пунктом 2 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 регламентовано, що відповідність чи не відповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Виходячи з того, що спірні правовідносини виникли у вересні 2000 року для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Європейський суд з прав людини у контексті застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод здійснив тлумачення поняття «майно» та визначив, що до майна відносять як рухому, так і нерухому приватну власність. Термін «власність» може означати або «існуюча власність» або претензії щодо яких заявник може довести, що він принаймні має «законні сподівання» отримати можливість використати право власності. Відповідно до ст.49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст.ст.128,153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Частиною 1 ст.48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майне : сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до п.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч.1 ст.128 ЦК УРСР), а у відповідності зі ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Згідно із статтею 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» у редакції 16.02.1993, не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю - продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Цивільний кодекс УРСР (1963 року) не регулював відносини купівлі-продажу земельних ділянок. Частиною 1 статті 13 Закону України «Про власність», в редакції станом на 05.05.1993 р. було визначено, що об`єктами права приватної власності є земельні ділянки. Частиною 4 цієї статті встановлено, що законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян. Статтею 14 Закону України «Про власність» встановлено право приватної власності громадян на землю. Громадяни України мають право в тому числі на одержання у власність земельних ділянок для: ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну. Відповідно до ЗК України в редакції 18.12.1990 р. (зі змінами та доповненнями), статтею 6 було визначено, що громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продаж, дарування та обміну. Статтею 9 ЗК України була визначена компетенція сільських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх територіях. До їх відання належало 1) передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; 2) реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі. Статтею 30 ЗК України було визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Постановою Пленуму Верхового Суду України про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ від 16 квітня 2004 р. № 7 (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) в пункті 1 також визначено, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що: ґ) при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовим угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. За таких обставин справи, враховуючи вищевикладене, визнання відповідачем пред`явленого позову, що не суперечить закону та інтересам інших осіб, а також зважаючи на встановлені судом обставини, які свідчать про добросовісне володіння позивачем нерухомим майном (жилого будинку та земельної ділянки), придбаного за договорами купівлі-продажу на біржі, будинок є зареєстрованим у передбаченому законодавстві порядку, а отже, позивач є власником як житлового будинку, так і земельної ділянки, отже суд вважає, що є всі підстави для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved