Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], вказавши, що 27.07.2009 року відповідач взяв у борг у позивача суму, еквівалентну 10000 доларів США. а 11.09.2011 року суму, еквівалентну 60000 доларів США строком до грудня 2012 року. Натомість обовязку з повернення позик [PERSON] не виконав, тому [PERSON] просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 27.07.2009 року в сумі 239850 гривень, а також заборгованість за договором позики від 11.09.2011 року в сумі 1 439100 гривень. Крім того, за розпискою від 11.09.2011 року позивач просив стягнути з відповідача 3% річних в сумі 128563,05 гривень та відсотки за користування коштами в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в сумі 1 210806,32 гривень, а всього [PERSON] просив стягнути з [PERSON] на свою користь 3\~018\~319,37 гривень. В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали у повному обсягу, пояснивши, що грошові кошти у борг [PERSON] надав [PERSON] під заставу земельних ділянок, при цьому оригінали державних актів на земельні ділянки були передані [PERSON] [PERSON] та на цей час перебувають у останнього. Натомість [PERSON], отримавши дублікати державних актів, розпорядився земельними ділянками, що спонукало позивача звернутися до суду з позовом. За першою розпискою від 27.07.2009 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення коштів, по другій розписці від 11.09.2011 року встановлений строк повернення коштів. Позивач також додатково пояснив, що з відповідачем знайомий давно, у 2009 році до [PERSON] звернувся [PERSON] та запитав, чи може позивач позичити грошові кошти [PERSON], на що позивач погодився, оскільки [PERSON] поручився за [PERSON] 27.07.2009 року [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 10000 доларів США в кафе, яке належало [PERSON], з умовою повернення позики за першою вимогою. 11.09.2011 року за таких же обставин були передані кошти в позику в сумі 60000 доларів США на строк до грудня 2012 року. Крім того, [PERSON] також надавав [PERSON] в позику 50000 евро. Грошові кошти надавались на розвиток бізнесу, забезпечувались заставою земельних ділянок, державні акти про право власності на які [PERSON] передав [PERSON] Вимог про повернення коштів [PERSON] не висував до 2015 року, коли приблизно у серпні 2015 року [PERSON] повідомив його про те, що [PERSON] продає земельні ділянки, після чого позивач вирішив звернутися до суду. Позиція відповідача по суті заявлених вимог змінювалась протягом розгляду справи. Так, у судовому засіданні 11.01.2016 року представник відповідача проти позову заперечувала, вказуючи, що [PERSON] грошових коштів у [PERSON] ніколи в позику не брав, розписка від 27.07.2009 року не містить зобов'язання щодо повернення коштів, крім того, за цією розпискою строк виконання зобовязань не настав, оскільки письмової вимоги про повернення коштів [PERSON] не отримував. Також представник відповідача посилалась на невизначеність в розписках валюти зобов'язання. В судовому засіданні 26.01.2016 року відповідач [PERSON] суду пояснив, що розписки про отримання коштів він писав самостійно та цього факту не заперечує. Водночас грошові кошти у [PERSON] [PERSON] не брав, оскільки грошові кошти йому надав [PERSON] та в сумі лише 60000 доларів США та позичені кошти [PERSON] [PERSON] повернув з відсотками, хоча і не має письмового підтвердження цього. Позику у сумі 10000 доларів США не отримував. В наступному судовому засіданні 04.02.2016 року відповідач [PERSON] змінив свою позицію, вказавши, що розписок він не писав, а протилежні пояснення у попередньому судовому засіданні пов'язані з поганим самопочуттям та хвилюванням. В ході судового розгляду справи судом в якості свідків були допитані [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що знайомий як з позивачем, так і з відповідачем тривалий час, перебували у дружніх стосунках. У 2009 році [PERSON] звернувся до [PERSON] з проханням знайти когось, хто може позичити грошові кошти на розвиток бізнесу, на придбання земельних ділянок, на що [PERSON] порекомендував [PERSON], перед яким у свою чергу поручився за [PERSON] Грошові кошти передавались у кафе в сумі 10000 доларів з умовою повернення за першою вимогою. У 2011 році [PERSON] знову звернувся з проханням надати кошти на погашення кредиту та інші потреби та [PERSON] знову надав [PERSON] грошові кошти в сумі 60000 доларів. У березні 2015 року [PERSON] стало відомо, що [PERSON] переоформив своє майно, про що [PERSON] повідомив [PERSON] та порекомендував звернутися до органів міліції та до суду. Розписки були написані у присутності [PERSON] особисто [PERSON], грошові кошти надавались [PERSON] Розписка 11.09.2011 року написана також у присутності [PERSON] Також [PERSON] надавав [PERSON] 50000 евро. Свідок [PERSON] суду повідомив, що зі слів [PERSON] та [PERSON] йому відомо, що [PERSON] позичав [PERSON] грошові кошти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що тривалий час підтримував дружні стосунки з [PERSON] та [PERSON] В 2011 році [PERSON] шукав особу, яка б могла позичити йому кошти. У вересні 2011 року в кафе, належному [PERSON], перебували [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [PERSON] надав [PERSON] близько 60000 доларів США. Коли свідок прийшов в кафе, розписка вже була написана, а свідок був присутній лише при переданні коштів у сумі 60000 доларів США. В судовому засіданні також досліджувались оригінали розписок від 27.07.2009 року та від 11.09.2011 року. При вивченні оригіналів розписок відповідач [PERSON] повідомив суд про те, що ці розписки були дійсно написані ним та факт укладення договорів позики він не заперечує, змінивши згодом свою позицію на протилежну. В тексті розписки від 27.07.2009 року зазначено, що [PERSON] взяв у борг у [PERSON] суму, еквівалентну 10000 доларам США (а.с. 11). 23.11.2015 року [PERSON] на адресу [PERSON] за допомогою компанії «Нова пошта» було направлено письмову вимогу про повернення позики у сумі 10000 доларів США (а.с. 25) Твердження відповідача про те, що такої вимоги він не отримував, а саму вимогу було направлено за невірною адресою, на переконання суду, спростовуються відомостями з сайту «Нової пошти» щодо відстеження відправлення за номером експрес-накладної (а.с. 48, 49), відповідно до якої відправлення було отримано 24.11.2015 року, відміткою у паспорті [PERSON], відповідно до якої його зареєстрованим місцем проживання є м. Запоріжжя, вул. Кругова, 38а, а також текстом вимоги [PERSON] від 25.11.2015 року (а.с. 27), з якої вбачається, що така вимога про надання копії розписки від 27.07.2009 року направлена саме з метою розгляду вимоги від 13.11.2015 року. Направлення [PERSON] вимоги від 25.11.2015 року на адресу [PERSON] відповідачем не заперечувалось. Отже, часом направлення вимоги про повернення позики за розпискою від 27.07.2009 року суд вважає 23.11.2015 року, а часом отримання такої вимоги [PERSON] 24.11.2015 року. В тексті розписки від 11.09.2011 року зазначено, що [PERSON] взяв у борг у [PERSON] на строк не менше 1 року до грудня 2012 року суму, еквівалентну 60000 доларам США, які зобовязується повернути за вимогою позикодавця в доларах США або гривнях України (а.с. 12). Відповідно до висновку експертизи № 191п від 24.06.2016 року, проведеної в межах досудового розслідування по кримінальному провадженню № 12015080080003299, відкритому за ст. 190 ч. 4 КК України (копія на а.с. 132-141) рукописні записи та підпис у розписках від 27.07.2009 року та від 11.09.2011 року виконані імовірно [PERSON] Суд погоджується з твердженнями представника відповідача щодо того, що висновок експерта не висловлений в категоричній формі, водночас висновок експерта по цьому виду експертиз у разі встановлення позитивного результату майже ніколи не висловлюється в категоричній формі. Суд також погоджується і з тим, що в межах розгляду цивільної справи відповідач був певною мірою обмежений у праві проведення почеркознавчої експертизи цих розписок, водночас з боку суду були створені усі умови та надані усі можливості для призначення та проведення такої експертизи, зокрема, була визнана обовязковою явка позивача, зобовязано відповідача надати оригінали розписок, однак, ухвали суду виконані не були, а фактичне виконання рішень суду не віднесено до компетенції та повноважень суду. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як вказує ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Стаття 60 ч. 1 ЦПК України зобовязує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи, що відповідно до висновку експертизи № 191п рукописні написи та підписи у розписках були зроблені імовірно відповідачем [PERSON], доказів на спростування цього твердження суду не надано, а позиція відповідача з цього приводу була непослідовною та суперечливою, суд дійшов висновку, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факт написання розписок від 27.07.2009 року та від 11.09.2011 року особисто [PERSON] При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13. Так, як зазначено у Постанові ВСУ письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Як вказує ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Суд погоджується з твердженнями відповідача про те, що у розписці від 27.07.2009 року не міститься зобов'язання щодо повернення грошових коштів. Водночас тексту розписки міститься словосполучення «взял в долг». Значенням слова «долг», українською «борг», є те, що взяте в позику; позичене. При цьому чинним законодавством України передання грошових коштів однією особою іншій можливе не лише у позику, але і в якості дарунку чи внаслідок безоплатного передання, тощо, що у свою чергу, на відміну від позики, не передбачає обовязку отримувача повернути отримані грошові кошти. Натомість отримання грошових коштів у борг, тобто в якості позики, безумовно передбачає і обовязок отримувача повернути такі кошти. За таких обставин, враховуючи визначену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, у суду немає підстав вважати договори позики недійсними або неукладеними. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, яким притаманні ознаки договору позики, що у свою чергу обумовлює обовязок відповідача повернути отримані кошти та виконати інші зобов'язання, що випливають з умов договору або норм чинного законодавства. Щодо настання строку повернення сум позики, суд виходить з наступного. Строк повернення позики у сумі 60000 доларів США визначений умовами договору позики від 11.09.2011 року, підтвердженням укладення якого є відповідна розписки з зазначенням того, що грошові кошти надаються до грудня 2012 року. Щодо строку повернення коштів за договором позики від 27.07.2009 року суд керується нормами ст. 1049 ч. 1 ЦК України, яка вказує, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Враховуючи, що вимогу про повернення коштів предявлено [PERSON] 23.11.2015 року, а отримано [PERSON] 24.11.2015 року, тож на час вирішення справи суд може констатувати настання у сукупності двох передумов для покладення на боржника зобов'язання з повернення коштів за безстроковою позикою, а саме: висування позикодавцем письмової вимоги про повернення позики та невиконання позичальником зобов'язання з повернення коштів у тридцятиденний строк з дня пред'явлення такої вимоги. Суд погоджується з тим, що на день звернення [PERSON] з позовом до суду, а саме 24.11.2015 року, прострочення [PERSON] зобов'язання з повернення грошей за розпискою від 27.07.2009 року ще не відбулось, водночас на час розгляду справи судом такий строк вже настав та сплив, тож права позивача можуть бути захищені внаслідок їх порушення, невизнання та оспорення відповідачем. При вирішенні вимог про стягнення 3% річних та процентів за користування позикою у сумі 60000 доларів США, суд виходить з наступного. За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вказує ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вказує ст. 625 ч. 2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді застосування індексу інфляції та відсотків річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання і може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки. Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, суд, враховуючи розяснення Верховного Суду України, викладені в Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, вбачає підстави для стягнення зазначених сум. При вирішенні вимоги про стягнення відсотків за користування позикою в сумі 60000 доларів США в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України суд керується наступним. Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Окрім того, підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобов'язання. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 07.09.2016 року по справі № 6-1412цс16 та є обовязковою для застосуванням відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України. Оскільки термін повернення позики за договором від 11.09.2011 року визначений до початку грудня 2012 року, тож суд погоджується з нарахуванням 3% річних та процентів у розмірі облікової ставки НБУ, починаючи з 02.12.2012 року, підстави для чого не заперечувались відповідачем. Правильність здійсненого позивачем розрахунку відповідачем не заперечувалась. Позивачем сума заборгованості розрахована, виходячи з курсу долару США до гривні України у 2398,4576 гривень за 100 доларів США. На день розгляду справи судом курс долару США до гривні України встановлений НБУ на рівні 2589.6643 гривень за 100 доларів США, тобто є вищим, ніж застосований позивачем. Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсягу. З урахуванням вимог ст. 88 ч. 1 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved