Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» про стягнення суми та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12.12.2013 року між ним та ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» був укладений договір банківського вкладу «Лояльний» № 254276 відповідно до якого позивач вніс на депозитний рахунок грошові кошти в сумі 35000 грн., строком 460 днів, під 25 % процентів річних до 17.12.2014 року та під 3 % процентів річних з 17.12.2014 року по 17.03.2015 року з кінцевим поверненням 17.03.2015 року. 23.12.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» був укладений додатковий договір № 1 до договору банківського вкладу «Лояльний» № 254276 від 12.12.2013 року відповідно до якого позивач поповнив вклад на 34000 грн. у звязку з чим з моменту підписання додаткового договору загальна сума вкладу становила 69000 грн. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10.02.2015 року позов [PERSON] про повернення строкового банківського вкладу задоволено частково та стягнуто з ПАТ КБ «Фінансові ініціативи» на користь [PERSON] кошти в сумі 70728,05 грн. Однак на даний час кошти йому не повернуті, а тому просить стягнути з відповідача проценти відповідно до умов договору за період до моменту ухвалення судом рішення. Крім того, вважає, що у звязку з неповерненням йому депозиту, такі дії банку завдали моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 20000 грн. та які просить стягнути з відповідача. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечив. Представник відповідача в судове засідання не зявився за невідомих причин. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило. Причини своєї неявки відповідач суду не повідомив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та за згодою позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 215, 225, 226 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. В судовому засідання встановлено, що 12.12.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» був укладений договір банківського вкладу «Лояльний» № 254276 відповідно до якого позивач вніс на депозитний рахунок грошові кошти в сумі 35000 грн., строком 460 днів, під 25 % процентів річних до 17.12.2014 року та під 3 % процентів річних з 17.12.2014 року по 17.03.2015 року з кінцевим поверненням 17.03.2015 року. Крім цього, 23.12.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» був укладений додатковий договір № 1 до договору банківського вкладу «Лояльний» № 254276 від 12.12.2013 року відповідно до якого позивач поповнив вклад на 34000 грн.. Таким чином з моменту підписання додаткового договору загальна сума вкладу становила 69000 грн. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10.02.2015 року, яке залишене в силі ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 28.05.2015 року, позов [PERSON] про повернення строкового банківського вкладу задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «Фінансові ініціативи» на користь [PERSON] кошти в сумі 70728,05 грн., яка складається з тіла депозиту 69000 грн. та 1728,05 грн. проценти. Рішення набрало законної сили 28.05.2015 року. З матеріалів цивільної справи № 303/77/15-ц, оглянутої в судовому засіданні, вбачається, що виконавчий лист на виконання рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10.02.2015 року [PERSON] отримав 22.06.2015 року. При цьому як пояснив в судовому позивач, виконавчий лист був скерований ним до виконавчої служби, проте на цей час жодних грошових коштів йому не повернуто. Зі місту рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10.02.2015 року вбачається, що суд стягнув суму внесеного банківського вкладу за договором банківського вкладу «Лояльний» № 254276 від 12.12.2013 року, яка становить 69000 грн. Крім того, також були стягнуті проценти в розмірі 1416,13 грн. за період по 17.12.2014 року та 311,92 грн. процентів з 18.12.2014 року по день ухвалення судом рішення, тобто по 10.02.2015 року, за процентною ставкою 3 % річних відповідно до умов договору банківського вкладу. Одночасно як рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10.02.2015 року, так і ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 28.05.2015 року підтверджено факт неповернення позивачу вкладу, що свідчить про порушення відповідачем зобовязань за договором. Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Обовязковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. В ст. 610 ЦК України зазначено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. За змістом ст. ст. 526, 1058 ЦК України зобовязання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобовязання банку з повернення вкладу не є виконаним. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно з ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Таким чином проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк по день фактичного їх повернення вкладникові. За умовами розділу 2 укладеного між сторонами договору банківського вкладу строк дії вкладу визначено по 17.03.2015 року зі встановленою процентною ставкою з 17.12.2014 року, яка становить 3 % річних. Як вже було згадано як рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10.02.2015 року, так і ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 28.05.2015 року підтверджено факт неповернення позивачу вкладу, і такий не спростовано на момент вирішення цією справи, що однозначно свідчить про порушення відповідачем зобовязань за договором. Таким чином суд приходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути проценти по банківському вкладу за прострочений строк. Саме такі висновки зробив Верховного Суду України, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України (постанова від 25.05.2013 року, справа № 6-39цс13; постанова від 28.01.2015 року, справа 6-247цс14). Поряд з тим, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, а також необхідність перевірки судом розрахованих позивачем сум до стягнення слід зазначити наступне. Так, позивач просить стягнути 25 % річних, як проценти за користування внеском понад строк дії договору в розмірі 9518 грн. Поряд з тим, розраховуючи розмір процентів, суд виходить визначеної договором банківського вкладу «Лояльний» № 254276 від 12.12.2013 року процентної ставки, яка за охоплюваний період встановлена в розмірі 3 % річних та періоду, за який такі проценти підлягають стягненню, а саме з 11.02.2015 року (оскільки до цього моменту проценти стягнуті на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10.02.2015 року) по день ухвалення судом рішення в цій справі. Таким чином з перевіреного судом розрахунку сума таких процентів за період з 11.02.2015 року по 14.07.2015 року (154 дні) становить 769,31 грн., які і підлягає стягненню з відповідача. Звертаючись до суду з цим позовом [PERSON] також вказує, що діями відповідача йому завдана моральна шкода, яку оцінює в 20000 грн. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Позивач вказує, що відмова відповідача від повернення грошового вкладу та нарахованих відсотків спричинили йому моральні страждання, вчасно не отримав свої кошти, у звязку з цим нормальне життя погіршилось. Він був змушений неодноразово звертатись до відповідача, також не міг можливості придбати своїм дітям та онукам новорічні подарунки на що вони розраховували, замість святкування передноворічних свят був змушений займатися пошуками адвоката, щоб повернути кошти з банку. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 Постанови від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються судами, зокрема коли: право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яким встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобовязань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобовязання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. В п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» також зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, необхідно зясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Поряд з цим, факт звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди покладає на позивача обовязок довести, що зазначені ним втрати немайнового характеру не є абстрактними, а дійсно були понесені позивачем. Відповідно до загальних засад змагальності кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В свою чергу позивачем не доведено в чому саме полягає спричинена йому моральна шкода, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи її розмір та якими доказами це підтверджується. Крім того суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають до задоволення, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, є договірними, відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення законом не передбачено, крім того відповідне зобовязання не передбачено також в умовах договору, укладеному між сторонами, а наявність підстав для її відшкодування згідно з положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» позивачем не доведено. Таким чином, вимога позивача про відшкодування моральної шкоди, яка мотивована невиплатою відповідачем банківського вкладу, задоволенню не підлягає.

Outcome: partial