Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення по Шевченківському району м. Запоріжжя, про стягнення невиплаченої компенсації. В заяві зазначає, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, має посвідчення 2 категорії А. Знаходиться на обліку у відповідача. До 2015 року мав право на щорічне безоплатне санаторно-курортне лікування. Зазначеним правом на лікування він жодного разу не користувався, має право на грошову компенсацію. В досудовому порядку він намагався зясувати розмір компенсації, але консультант відповідача не міг дати точної відповіді, в результаті чого він змушений звернутися до суду. На підставі викладеного просить зобовязати відповідача надати дані про розмір належної йому грошової компенсації, стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію за невикористане ним санаторно-курортне лікування за 2012-2014 роки. Позивач в судовому засідання спочатку просив позов задовольнити, але в процесі слухання справи зазначив, що позов більше не підтримує. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, надала суду свої заперечення, просила у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], має статус постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи 2 категорії та отримує, згідно Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», кожного року допомогу на оздоровлення в розмірі 100 гривен, а також кожного місяця 202,20 гривен на харчування. До відповідача, із заявою щодо одержання санаторно-курортної путівки позивач жодного разу не звертався, тому на обліку для її отримання в період часу з 01.01.2012 року по 31.12.2014 р. не перебував. Відповідно до статті 21 Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», громадяни постраждалі внаслідок Чорнобильської катастрофи та віднесених до 2 категорії, до 01.01.2015 року мали право на безоплатне отримання санаторно-курортних путівок або путівок на відпочинок чи одержання вартості самостійного санаторно-курортного лікування. Згідно п. 2 ст. 21 Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», (до внесення змін), тобто до 2015 року, постраждала особа внаслідок Чорнобильської катастрофи віднесена до 2 категорії, мала право на отримання грошової компенсації за самостійне санаторно-курортне лікування в розмірі установленому законодавством, якщо протягом останніх двох років перебувала на обліку для забезпечення санаторно-курортною путівкою, але не отримала її. Порядок надання путівок, розмір та порядок виплати компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Закону України № 76 від 28.12.2014 року «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», з 01.01.2015 року, особи, які постраждалі внаслідок Чорнобильської катастрофи та віднесені до 2 категорії, право на отримання санаторно-курортних путівок та компенсацію вартості за самостійне санаторно-курортне лікування втратили. Позивач претендує на отримання компенсації вартості за невикористане санаторно-курортне лікування, за Законом виплата якої не була встановлена ніколи. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 261 від 27.03.2013 року «Про порядок організації оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», право на отримання компенсації вартості за самостійне санаторно-курортне лікування мали особи, які перебували на обліку в управлінні, щодо отримання санаторно-курортної путівки (надали заяву та відповідні документи), та які її не отримали (крім випадку відмови від путівки) та самостійно здійснили санаторно-курортне лікування. Позивач на обліку не перебував, тому право на даний вид компенсації також не мав. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні не інакше як на підставі доказів сторін. На підставі вище наведеного та

Outcome: dismissed