Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], Виконавчого комітету Кам»янець-Подільської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог вказує, що відповідно договору купівлі-продажу від 21.12.2009 року він є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі разом з позивачем зареєстрований [PERSON], колишній чоловік його доньки [PERSON] Після розірвання шлюбу [PERSON] переїхав і проживає за іншою адресою. Відповідач добровільно знятись з реєстрації за вказаною адресою відмовляється. Тому просить визнати [PERSON] особою, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] та зняти [PERSON] з реєстрації.. В задоволенні зустрічного позову просить відмовити, оскільки [PERSON] особисто та добровільно в приватного нотаріуса Романової Н.М. надав довіреність на право розпорядження [PERSON] своїм майном. Вимоги відповідача не підтверджуються належними та допустимими доказами та є безпідставними. Представник відповідача в суді . позов не визнав, заперечив щодо його задоволення, звернувся з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Кам»янець-Подільського міського нотаріального округу Романова Н.М. про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з відповідачкою [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірвано у 2013 році. 23 квітня 1996 року між [PERSON] та ним був укладений договір дарування квартири [ADDRESS], зареєстрованого в реєстрі за № 2-1725 Першою Кам'янець-Подільською державною нотаріальною конторою. Про існування довіреності від 05.08.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам'янець-Подільського міського нотаріального округу Романовою Н.М. не знав, так як не підписував вищезазначену довіреність, [PERSON] повноважень на відчуження спірної квартири не надавав. Тому просить визнати довіреність від 05.08.2009 року, посвідченої приватним нотаріусом Кам'янець-Подільського міського нотаріального округу Романовою Н.М про розпорядження [PERSON] (продавати, обміняти, здавати в оренду, передавати в заставу в забезпечення майнових зобов'язань тощо) квартирою [ADDRESS] та договір купівлі продажу від 21.12.2009 року посвідченого приватним нотаріусом Кам'янець-Подільського міського нотаріального округу Романовою Н.М. недійсними. Вважає, квартира, яка належала йому на праві власності була відчужена за договором купівлі-продажу незаконно, тому він право на користування житловим приміщенням не втратив. 3 особа в судове засідання не з'явилась, подала заяву про слухання справи у її відсутності проти задоволення позову заперечила. Будучи опитана на попередньому судовому засіданні пояснила, що що вона дійсно посвідчувала довіреність від 25.08.2009 р. якою позивач [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатися (продавати, обміняти, здавати в оренду, передавати в заставу в забезпечення майнових зобов'язань тощо) на умовах, їй відомих, належною йому квартирою [ADDRESS]. Під час даної дії були присутні особисто [PERSON] та [PERSON] Ухвалою Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 13 травня 2016 року дані справи об'єднані в одне провадження. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] , виконавчого комітету Кам»янець-Подільської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням підлягає до часткового задоволення, а позов [PERSON] підлягає відхиленню з наступних підстав. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, до яких відноситься також і договір. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст.ст. 237, 244, 245 ЦК України, довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Вольова спрямованість правочину характеризує внутрішнє суб'єктивне бажання особи, що реалізується через відповідну об'єктивно виражену форму виявлення (складання заповіту, прийняття спадщини, складання довіреності, підписання договору тощо). У правочині зовнішнє волевиявлення має бути адекватним внутрішній волі особи. Воля особи має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку. Тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії (вчинки) особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. Судом встановлено, що [PERSON] довіреністю від 05 серпня 2009 року, посвідченою приватним нотаріусом Кам'янець-Подільського міського нотаріального округу Романовою Н.М. уповноважив [PERSON] розпоряджатись(продати, обміняти, здавати в оренду, передавати в заставу в забезпечення майнових зобов'язань тощо) на умовах, їй відомих, належною йому квартирою за [ADDRESS]. Дана довіреність видана з правом передоручення терміном на три роки і дійсна до 05.08.2012 року. Для цього [PERSON] надав право [PERSON], представляти його інтереси у всіх органах і організаціях незалежно від їх підпорядкування та форм власності, подавати та одержувати будь-які документи, розписуватися за нього, в тому числі на цивільно-правових договорах, сплачувати платежі, одержувати гроші та вчиняти інші дії. Відповідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кам'янець-Подільського міського нотаріального округу Романовою Н.М 21 грудня 2010 року [PERSON], від імені якого і на підставі довіреності, посвідченої Романовою Н.М., діяла [PERSON], передав, а [PERSON] прийняв у власність та сплатив обумовлену грошову суму квартиру [ADDRESS]. В суді свідок [PERSON], допитана судом в якості свідка, показала, що з перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. З 2008 року припинили подружні відносини, так я к відповідач пішов проживати до іншої жінки. В 2009 році [PERSON] запропонував їй спірну квартиру для чого надав довіреність. Довіреність була підписана [PERSON] власноручно в приватного нотаріуса Романової Н.М. 05 серпня 2009 року. З відповідачем продовжили спілкування до сьогоднішнього дня і йому було відомо про продаж квартири на ім'я позивача. Пояснення свідка [PERSON] узгоджуються з висновками почеркознавчої експертизи № 149п від 27.10.2016 р. та № 176/17-26, 197/198/17-26 від 07.04.2017 р., проведених на підставі ухвали Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 04.08.2016 р. та 27.12.2016 р. суду, згідно яких підпис від імені [PERSON] в довіреності №284 від 05.08.2009 р. та в довіреності від 05.08.2009 року, яка виконана на папері формату А4 білого кольору виконаний самим [PERSON] та поясненнями приватного нотаріуса Романової Н.М.. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність волевиявлення [PERSON] як учасника правочину, який підписав довіреність особисто у присутності нотаріуса, його особу було встановлено, а дієздатність перевірено, при підписанні вказаної довіреності, його волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. У довіреності, також, вказана дата її вчинення відповідно до вимог ст. 247 ЦК України та інші відомості, без зазначення яких представник не зможе виконати передбачені довіреністю дії, зокрема, відомості щодо особи, яку представляють, та представника, обсяг дій, на які уповноважений представник. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема ч. 2 ст. 203 ЦК України, за якою особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Оцінюючи здобуті у справі докази, фактичні обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що відсутні підстави для визнання довіреності недійсною з заявлених позивачем підстав, а тому й відсутні підстави для визнання договору купівлі продажу від 21.12.2009 року посвідченого приватним нотаріусом Кам'янець-Подільського міського нотаріального округу Романовою Н.М. недійсними, оскільки вчинений [PERSON] правочин виражав його волю, тобто волевиявлення відповідача було направлено на видачу довіреності саме з таким змістом, довіреність була особисто прочитана і власноручно підписана [PERSON] який знав її зміст і в подальшому міг передбачити продаж квартири третім особам. Відповідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кам'янець-Подільського міського нотаріального округу Романовою Н.М 21 грудня 2010 року [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS]. Ця квартира належала [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Першою Кам'янець-Подільською державною нотаріальною конторою 23 квітня 1996 року. При продажі квартири [PERSON] ствердила, що треті особи не мають права на зазначену квартиру. Згідно п.7 договору продавець зобов'язаний знятись та зняти з реєстраційного обліку всіх членів своєї сім'ї на протязі 10 днів. 22.12.2010 року право власності позивача на придбану квартиру було зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію прав [NUMBER], виданим Кам'янець-Подільським МБТІ. Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначив, що відповідач не вчиняє дій, направлених на скасування реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS], чим порушує його право власності. Реєстрація відповідача у зазначеній квартирі підтверджується довідкою ЖКП «Південь» № 67 від 18.01.2016 р, актом перевірки паспортного режиму від 26.11.2015 року, складених комісією ЖКП «Південь», яким встановлено, що на день перевірки в квартирі [ADDRESS] [PERSON], 1966 року народження зареєстрований, однак не проживає. Норми статей 15,16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Судом встановлено, що позивач набув право власності на спірну квартиру в результаті її придбання згідно договору купівлі-продажу. Таким чином, з моменту продажу спірної квартири право власності відповідача є припиненим. Крім того, з моменту припинення права власності, припиняється також правомочність користування квартирою, яка нерозривно пов'язана з власністю. Відповідно й припиняється право користування членів сім»ї попереднього власника, оскільки воно є похідним. Згідно п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. За таких обставин єдиним власником спірної квартири є позивач. У п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи те, що позивач є єдиним власником спірної квартири в якій відповідач залишається зареєстрованими й на час розгляду справи, тобто після припинення права власності на неї , а й відповідно після припинення права користування спірною квартирою , чим порушують право власності позивача, тому позовна вимога про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом ґрунтується на вимогах закону. За ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналіз вказаної норми дає підстави вважати, що зняття з реєстрації місця проживання проводиться відповідним органом реєстрації на підставі рішення суду про припинення права користування житлом, виселення, що набрало законної сили, а не судом. Тому зняття з реєстрації місця проживання відповідача не належить до компетенції суду і не підлягає задоволенню. У відповідності до ст.. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Outcome: partial