Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

[PERSON] звернувся із позовом до Прокуратури Дніпропетровської області, Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди в сумі 150 000 грн. за рахунок Державного бюджету України (Державної казначейської служби України), завданої неправомірними діями посадових осіб прокуратури, суддів. В обґрунтування позову зазначив, що 28.11.2012 прокуратурою міста Дніпропетровська внесене до ЄРДР кримінальне провадження № 1201204000000090 за фактом скоєння кримінальних правопорушень, передбачених ст. 263 ч. 1 КК України. В ході досудового розслідування встановлено, що даний злочин вчинив у т.ч. і він - [PERSON] 12.06.2013 о 01 год. 20 хв. його затримано у порядку ст. 208 КПК України. 12.06.2013 повідомлено про підозру за ч. 1 ст. 263 КК України. Ухвалою слідчого судді Бабушкінського суду м. Дніпропетровська від 13.06.2013 за клопотанням слідчого прокуратури йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Строк дії ухвали становив до 12.09.2013. 05.08.2013 прокуратурою міста Дніпропетровська строк досудового розслідування продовжено до 3-х місяців, тобто до 12.09.2013. У вересні 2013 року досудове розслідування було завершено. [PERSON] та його захиснику [PERSON] були надані матеріали для ознайомлення, вручено обвинувальний акт за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК України. 12.09.2013 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з прокуратури міста Дніпропетровська надійшов обвинувальний акт з додатками відносно [PERSON], [PERSON], [PERSON] У підготовчому судовому засіданні [PERSON] було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 12.10.2013. Справу було направлено до Апеляційного суду Дніпропетровської області для визначення підсудності в межах територіальної юрисдикції. Апеляційним судом було визначено підсудність кримінального провадження за Амур- Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська. 11.10.2013 до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов обвинувальний акт та додатками. У підготовчому судовому засіданні судом ухвалено рішення про продовження [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 10.12.2013. Позивач вважає, що ухвали суду від 12.09.2013 та від 11.10.2013, якими у підготовчих судових засідання було продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є незаконними. Посилаючись на норми ст. 124 Конституції України, ч.ч. 1, 5 ст. 9, ст. 12 КПК України, зазначає, шо кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, зазначає, що під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 315 КПК (в редакції 2012 року) передбачено, що при передачі обвинувального акту до суду національний суд повинен вирішити питання про зміну, припинення або застосування запобіжного заходу. Суду не потрібно приводити підстави для продовження тримання обвинуваченого під вартою або встановлювати будь-які часові обмеження тримання під вартою. Статтями 17, 18 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено підстави та порядок застосування судами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини. Пунктом 1 ст. 5 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках, як: законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення. Дане положення втілено у рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення «Харченко проти України», «Бенхем проти сполученого Королівства», «Барановський проти Польщі», «Кавка проти Польщі», «Фельдман проти України» та інші). Зазначає, що у нормі ч. 3 ст. 315 КПК України законодавець не передбачив, що в ході підготовчого судового засідання, суд зобовязаний продовжити обвинуваченому міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. [PERSON], посилаючись на норми ст. 55 Конституції України, ст. 1167, ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України , п. 5 ст. 3, ч. 1 ст. 4, ст. 13, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», практику Європейського суду з прав людини, у т.ч. рішення по справі «[PERSON] проти Росії» (заява № 7531/05, остаточне рішення від 16.10.2015), вважає, що внаслідок незаконних дій працівників прокуратури і суду, він майже три місяці, незаконно утримувався у слідчому ізоляторі м. Дніпропетровська (ДСІЗО-З). Весь цей час був позбавлений конституційного права на свободу і особисту недоторканність, що призвело до позбавлення реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми та інших негативних наслідків, у звязку з чим йому була завдана моральна шкода, яку він оцінюю в 150 000 грн. Тому просить суд стягнути на його користь моральну шкоду у вказаному розмірі, заподіяну внаслідок незаконного застосування до неї запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, додатково зазначивши, що виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Чанєв проти України», та враховуючи розяснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі, викладених в інформаційному листі від 09.10.2014, під час підготовчого провадження судам необхідно враховувати, що при направленні обвинувального акта до суду запобіжний захід щодо обвинуваченого є незмінним у межах строку, визначеного ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування (якщо згідно з вимогами глави 18 КПК вид запобіжного заходу передбачає обов'язок слідчого судді визначити термін його дії). Запобіжний захід, обраний або продовжений слідчим суддею на стадії досудового розслідування, може бути продовжений, змінений лише у підготовчому судовому засіданні у випадку, коли після направлення обвинувального акта до суду першої інстанції та до проведення підготовчого судового засідання строк застосування запобіжного заходу закінчився, запобіжний захід вважається таким, що припинив свою дію у зв'язку із закінченням строку, на який такий запобіжний захід був обраний. Відповідно до положень ч. 3 ст. 315 КПК під час підготовчого провадження суд має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. Під час розгляду таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II КПК. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим. Враховуючи наведене, ч. 3 ст. 315 КПК містить норму, яка чітко регулює питання продовження запобіжних заходів у кримінальному провадженні, строк застосування яких не обмежений (наприклад, застава, особиста порука тощо). Щодо застосування запобіжних заходів, що обмежені терміном дії (домашній арешт, тримання під вартою тощо), визначених ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування, судам необхідно враховувати, що обрання, продовження дії таких запобіжних заходів під час підготовчого судового засідання суд здійснює за клопотанням учасників судового провадження з урахуванням вимог глави 18 КПК. Щодо обрання або продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час підготовчого провадження судам під час застосування положень ч. 3 ст.315 КПК необхідно враховувати практику ЄСПЛ, відповідно до якої водночас із визначеннями законних випадків тримання особи під вартою та процесуальних гарантій обрання і продовження застосування таких запобіжних заходів однозначно визнається неправильним (автоматичне) продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Тому за відсутності відповідних клопотань сторін суд під час підготовчого засідання ставить перед сторонами провадження питання щодо запобіжного заходу (для якого КПК передбачає обмежений строк дії), оскільки суд на цій стадії процесу відповідає за дотримання розумних строків розгляду. У п. 30 рішення ЄСПЛ від 09.10.2014 у справі «Чанев проти України» цей міжнародний судовий орган встановив, що новий Кримінальний процесуальний кодекс України чітко та точно не врегульовує питання щодо тримання особи під вартою у період після закінчення досудового розслідування та до початку судового розгляду. Також зазначено, що чинне кримінальне процесуальне законодавство (ст. 331 КПК) надає суду право вирішувати питання щодо продовження тримання обвинуваченого під вартою протягом 2 місяців з дня надходження обвинувального акта до суду, навіть якщо вже закінчився строк дії попередньої ухвали про тримання під вартою, постановленої слідчим суддею під час досудового розслідування. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ не допускається тримання лід вартою підозрюваного, обвинуваченого без судового рішення, що виключає можливість, в тому числі і автоматичного, продовження застосування такого запобіжного заходу. У ч. 3 ст. 331 КПК врегульовано питання продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою: під час судового розгляду, що здійснюється за правилами глави 28 розділу IV КПК. Таким чином, положення ч. 3 ст. 331 КПК не застосовуються при здійсненні підготовчого засідання, процесуальний порядок якого визначено главою 27 розділу IV КПК. Враховуючи наведене і практику ЄСПЛ, з метою недопущення порушення права на свободу та особисту недоторканність судам підчас проведення підготовчого судового засідання необхідно враховувати, що застосування ч. 3 ст. 331 КПК під час підготовчого провадження є помилковим та не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального законодавства. Отже, суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Карягіна Н.О. у підготовчому судовому засіданні 12.09.2013, не призначивши справу до розгляду (оскільки вона була непідсудна Бабушкінському районному суду), без клопотання прокурора, яке подається за три години до початку розгляду такого клопотання, незаконно продовжила строк тримання його під вартою в період вже після закінчення досудового розслідування і до призначення судового розгляду та без права на оскарження. Так само, ухвалою від 11.10.2013 судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Щербини-Почтовик І.В. призначено судовий розгляд на 16.10.2013 і 11.10.2013, а на підставі ст. 331 КПК України, продовжено строк тримання під вартою на 60 днів поза межами судового розгляду та без права на оскарження рішення, що також суперечить вимогам КПК, Конституції України та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Таким чином з 12.09.2013 по 06.12.2013 він незаконно утримувався під вартою 86 діб в нелюдських умовах, які визнано катуванням у рішенні ЄСПЛ по справі «Іглін проти України». З огляду на це йому беззаперечно, зазначеними судовими рішеннями заподіяно моральну шкоду та порушено конституційне право на свободу, яке вже не можливо відновити. Тому просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача - Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Днепропетровска,в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просив справу розглядати без участі його представника. Представник відповідача - Бабушкінського районного суду м. Днепропетровска,в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про відкладення розгляду справи, розгляд справи без його участі не надав. Представник відповідача Прокуратури Дніпропетровської області в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, надав заперечення на позов, в яких відзначив, що дійсно ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.09.2013 у підготовчому судовому засіданні з розгляду обвинувального акта щодо [PERSON], [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263-1 КК України, [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 263-1, ч. 3 ст. 364 КК України, позивачу продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 12.10.2013 включно. Запобіжний захід до цього обирався судом 13.06.2013 та до 12.08.2013 та продовжувався до 12.09.2013 включно. Даною ухвалою кримінальне провадження направлено для визначення підсудності до Апеляційного суду Дніпропетровської області, яким визнасено, що кримінальне провадження підсудне Амур-Нижньодніпровському районному суду м. Дніпропетровська. У звязку з тим, що строк дії запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою відносно [PERSON] спливав 12.10.2013, у підготовчому судовому засіданні 11.10.2013 прокурором було заявлено клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо [PERSON] Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.10.2013 [PERSON] продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 10.12.2013 включно. Приймаючи рішення про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суди виходили з положень ч. 3 ст. 315 КПК України (в редакції 2012 року), згідно із якою під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим. Згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобовязаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Відповідно до практики ЄСПЛ щодо обрання або продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час підготовчого провадження (ч. 3 ст. 315 КПК України в редакції 2012 року), необхідно враховувати, що водночас із визначеннями законних випадків тримання особи під вартою та процесуальних гарантій обрання і продовження застосування таких запобіжних заходів однозначно визнається неправильним «автоматичне», тобто, без наявності умотивованого рішення суду, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За відсутності відповідних клопотань сторін суд під час підготовчого судового засідання уповноважений поставити перед сторонами провадження питання щодо запобіжного заходу (для якого КПК передбачає обмежений строк дії), оскільки суд на цій стадії процесу відповідає за дотримання розумних строків розгляду справи. Таким чином, суди першої інстанції у підготовчому судовому засіданні законно, в силу ч. 3 ст. 315 КПК України, приймали рішення про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно [PERSON] При цьому, матеріалами справи підтверджується, що Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська та Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська приймались рішення про продовження [PERSON] застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у період дії інших рішень суду про продовження йому вказаного запобіжного заходу. Таким чином, в даному випадку відсутнє тримання під вартою обвинуваченого без умотивованого судового рішення. Посилання позивача на практику ЄСПЛ, зокрема на рішення «Харченко проти України» є безпідставним, оскільки вказаним рішенням визнані порушення судами норм КПК України в редакції 1960 року. При цьому, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у відношенні [PERSON] обирався та продовжувався у відповідності до норм Кримінального процесуального кодексу України в редакції 2012 року. Крім того, рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» прийнято у звязку з тримання особи під вартою без визначення певного строку тримання та без конкретного правового положення або судового рішення. Вказані обставини у кримінальному провадженні щодо [PERSON] відсутні. Крім того, відповідно до п. 1 абз. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Позивачем не надано доказів неправомірності продовження Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська та Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо позивача. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Проте в позові не зазначено співвідношення розміру моральної шкоди позивача залежно від характеру та обсягу його душевних страждань, характеру немайнових втрат, можливості їх відновлення, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, ступеню зниження його престижу, ділової репутації, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану. Враховуючи викладене, просив відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача - Державної казначейської служби України, в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав письмові заперечення на позов, в яких відзначив, що ч. 7 ст.1176 ЦК України передбачено, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Зазначає, що пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України встановлено, що рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Пунктами 35-40 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08,2011 №845, закріплено механізм здійснення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Отже, кошти стягуються з Державного бюджету України. Рішення суду виконується Державною казначейською службою України. Відповідач вважає, що позивачем не надано доказів, що підтверджують наявність підстав, встановлених ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема, не надано рішення, якими встановлений факт незаконного взяття і тримання під вартою. Окрім того, позивачем згідно із вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано доказів спричинення моральної шкоди, не доведено даного факту з урахуванням розяснень, викладених у п.п. 5, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Враховуючи викладене, просить відмовити в задоволенні позову. Вислухавши в судовому засіданні сторін, дослідивши матеріали справи, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), встановив таке. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.06.2013 за результатами розгляду клопотання слідчого прокуратури м. Дніпропетровська застосовано до [PERSON] запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб до 12.08.2013 (а.с. 7). Потім, як вказує позивач, запобіжний захід було продовжено до 12.09.2013 включно. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.09.2013 за результатами підготовчого судового засідання з розгляду обвинувального акта відносно [PERSON], [PERSON], [PERSON], було продовжено [PERSON] запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 12.10.2013. Справу було направлено до Апеляційного суду Дніпропетровської області для визначення підсудності в межах територіальної юрисдикції (а.с. 8). Після того, як Апеляційним судом Дніпропетровської області було визначено підсудність кримінального провадження за Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська, ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.10.2013 за результатами підготовчого судового засідання за клопотанням прокурора продовжено [PERSON] запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 10.12.2013 (а.с. 9). Як вбачається з вищевказаних ухвал, приймаючи рішення про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суди керувалися ч. 3 ст. 315 КПК України (в редакції 2012 року), згідно із якою під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим. Згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобовязаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Відповідно до практики ЄСПЛ щодо обрання або продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час підготовчого провадження (ч. 3 ст. 315 КПК України в редакції 2012 року), необхідно враховувати, що водночас із визначеннями законних випадків тримання особи під вартою та процесуальних гарантій обрання і продовження застосування таких запобіжних заходів однозначно визнається неправильним «автоматичне», тобто, без наявності умотивованого рішення суду, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За відсутності відповідних клопотань сторін суд під час підготовчого судового засідання уповноважений поставити перед сторонами провадження питання щодо запобіжного заходу (для якого КПК передбачає обмежений строк дії), оскільки суд на цій стадії процесу відповідає за дотримання розумних строків розгляду справи. Позивач вважає, що ухвали судів від 12.09.2013 та від 11.10.2013, якими у підготовчих судових засідання було продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є незаконними. Проте відповідних рішень національних судів, а також міжнародного суду, які б встановлювали протиправність безпідставного тримання під вартою, протиправність продовження строків тримання під вартою, позивачем не надано. Суд звертає увагу позивача на те, що рішенням Європейського суду з прав людини «Харченко проти України» визнані порушення судами норм КПК України в редакції 1960 року, а не в редакції 2012 року. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у відношенні [PERSON] обирався та продовжувався у відповідності до норм ч. 3 ст. 315 КПК України в редакції 2012 року рішеннями судів. Отже, в даному випадку відсутнє тримання під вартою обвинуваченого без судового рішення. За ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За вимогами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994, чч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України, шкода в порядку, передбаченому цими нормами, може бути відшкодована лише внаслідок обставин, визначених ст. 1 цього Закону, а право на її відшкодування виникає у випадках, зазначених у ст.2 Закону. Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного взяття і тримання під вартою. Згідно із п.п. 1-1) ст. 2 даного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку незаконного взяття і тримання під вартою. Варто зазначити, що за змістом ст.1 вказаного Закону під незаконним взяттям і триманням під вартою слід розуміти застосування такого запобіжного заходу у непередбачених законом випадках, зокрема неуповноваженим органом, або якщо злочин, у скоєнні якого підозрюється особа, не передбачає обрання такого запобіжного заходу. В той же час, ухвалами судів від 12.09.2013 та від 11.10.2013 позивачу запобіжний захід продовжувався, а не обирався, тому норми вказаного не можуть бути застосована взагалі. Статтею 4 Закону передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії вищевказаних органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов'язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ст.13 цього Закону). Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Приписами ч.1 ст.1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно із вимогами ч.6 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах, а ч.7 ст.1176 ЦК України передбачено, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду встановлюється законом. Суд приходить до висновку, що у позивача відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди, визначені Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки позивачем не надано відповідних доказів протиправності продовження йому запобіжного заходу. Пред'являючи позов, позивач посилався на те, що у результаті незаконного тримання його під вартою з 12.09.2013 по 06.12.2013 він зазнав моральних страждань, які оцінив у 150 000 грн. та на підставі ст.ст.1167,1176 ЦК України і положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» просив відшкодувати йому за рахунок коштів Державного бюджету України. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди і на підставі ст. 1167 ЦК України, на яку посилається позивач у своїй позовній заяві. Так, загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст.1167 ЦК України, відповідно до ч.1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 ст.1167 ЦК України. За викладом елементів даної правової норми вона є відсильною, тобто посилається на іншу встановлену і діючу норму права, зокрема ст.1176 ЦК України, аналіз якою був наданий вище. З урахуванням положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст.ст.1167,1176 ЦК України, суд доходить висновку про відсутність передбачених законом підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки порядок відшкодування шкоди за рахунок держави передбачений у конкретно визначених законом випадках, які у даній справі не встановлені. Крім того, при зверненні до суду з указаним позовом [PERSON] вважав, що моральна шкода завдана йому внаслідок незаконних рішень судів (суддів). Конституцією України встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, і що однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом (ст. ст. 126, 129). Згідно із зазначеними положеннями Конституції України судові рішення і відповідно дії або бездіяльність судів (суддів) з питань здійснення правосуддя (пов'язаних із підготовкою й розглядом справ у судових інстанціях) можуть оскаржуватись у визначеному порядку до суду вищої інстанції, а не в інший суд першої інстанції. Останнє порушувало б і принцип незалежності суддів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. Суд є органом, який розглядає скарги на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових і службових осіб, а його рішення (дії, бездіяльність) оскаржуються лише в порядку, визначеному ст. 129 Конституції України і законодавством про судочинство. Здійснення правосуддя в Україні врегульовано конституційними нормами окремо від діяльності інших органів державної влади. Відповідно до ст. 62 Конституції України матеріальна й моральна шкода, завдана безпідставним засудженням, відшкодовується державою лише в разі скасування вироку як неправосудного. Проте й у цьому разі за заподіяну особі шкоду відповідає не суд або суддя, а держава. Таким чином, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розглядові в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 № 8 «Про незалежність судової влади» роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. Враховуючи те, що позивачем, який за процесуальним законом самостійно визначає процесуальне положення осіб, що беруть участь у справі, та позов не було пред'явлено до судів, дії яких оскаржуються, то це є також додатковою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Оскільки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, то судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України, відносяться за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed