Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Макіївської сільської ради Смілянського району Черкаської області про визнання прав власності на спадкове майно. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] року померла мати - [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина на будинковолодіння [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] спадщину прийняла її дочка [PERSON], але юридично її не оформила, оскільки [INFO] року померла. За життя [PERSON] склала заповіт в якому все своє майно заповіла [PERSON] Спадщину після її смерті прийняв [PERSON], шляхом подачі заяви в державну нотаріальну контору, однак нотаріус не в змозі видати йому свідоцтво про право власності на спадкове майно, оскільки відсутні правовстановлюючі документи. Тому звернувся до суду з даною позовною заявою про визнання за ним права власності на спадкове майно за заповітом, оскільки позбавлений можливості в нотаріальному порядку отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, згідно якої просив справу розглядати без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає. Сільський голова с. Макіївка Смілянського району Черкаської області в судове засідання не з'явився, в наданій суду заяві позов визнав та просив справу розглядати без його участі. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 червня 2018 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] Співідповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча про день і час розгляду справи повідомлялась вчасно і належним чином. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Суд вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи вважає позовну заяву [PERSON] обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). [INFO] року в с. Макіївка Смілянського району Черкаської області померла [PERSON] Згідно довідки виконавчого комітету Макіївської сільської ради Смілянського району Черкаської області № 143 від 23 лютого 2018 року вбачається, що після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року спадщину прийняла її дочка [PERSON] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном померлої (а.с. 12). Із довідки КП ЧООБТІ № 857-о від 14 серпня 2017 року вбачається [PERSON] є власником будинковолодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на будинковолодіння, посвідчене виконкомом Смілянської районної ради народних депутатів 05 лютого 1991 року (а.с. 18). Із довідки Макіївської сільської ради Смілянського району Черкаської області № 143 від 23 лютого 2018 року вбачається, що після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року спадщину прийняла її дочка [PERSON] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном померлої (а.с.12). [INFO] року в с. Макіївка Смілянського району Черкаської області померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданого 08 вересня 2017 року Макіївською сільською радою Смілянського району Черкаської області (а.с. 9). Відповідно до заповіту від 08 липня 2010 року посвідченого секретарем Макіївської сільської ради Смілянського району Черкаської області та зареєстрованого в реєстрі за № 32 [PERSON] заповіла все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось [PERSON] На день смерті заповіт не змінений та не скасований (а.с.9). 07 квітня 2018 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме на земельну ділянку площею 4,06 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва після смерті [PERSON] (а.с. 15). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03 травня 2018 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] що залишився після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, оскільки [PERSON] не оформила спадкове майно юридично (а.с. 17). З листа Смілянської державної нотаріальної контори № 1078/02-14 від 17 травня 2018 року вбачається, що після смерті 19 лютого1998 року [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за законом звернулася [PERSON] на її ім'я було видано свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай). Після смерті, [INFO] року [PERSON] з заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON] та із заявою про прийняття спадщини за заповітом [PERSON] (а.с. 33). Відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільний кодекс України в редакції 2004 року такий застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Статтею 1218 ЦК України визначено до складу спадщини входять усі права та обов'язки що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Як передбачено ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як передбачено с. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Стаття 1270 ЦК України визначено для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК України (в ред. 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Частиною 1 ст. 1241 ЦК України, передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] не є спадкоємцем за заповітом та не входить до кола спадкоємців, які мають право на обов'язкову частку у спадковому майні, що також перевірено нотаріусом при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке видане [PERSON] після смерті [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV, право власності на нерухомість підлягає обов'язковій державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації. Будь-які правочини щодо нерухомого майна, в тому числі видача свідоцтва про право на спадщину, вчиняються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону. Відповідно до ч. 4 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а саме п.3.1 державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, яке затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 та зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч.1 ст.128 ЦК в ред. 1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Статтею 131 ЦК в ред. 1963 року визначено, складовою частиною речі є все те, що не може бути відділене від неї без пошкодження і істотного знецінення речі. При переході права на річ складові частини її не підлягають відділенню. Стаття 132 ЦК в ред. 1963 року передбачає, приналежністю є річ, призначена служити головній речі, зв'язана з нею спільним господарським призначенням. Приналежність наслідує долю головної речі, якщо в договорі або в законі не встановлено інше. На підставі п. 4.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Відповідно до листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Статтею 392 ЦК України визначено, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин, суд приходить до беззаперечного висновку про доведеність належними та допустимими доказами заявлених вимог позивача, та з врахуванням підтверджених даних про прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON], а [PERSON], після смерті [PERSON] та зважаючи на відсутність права на спадкування гр. [PERSON], яка не є належним спадкодавцем після смерті [PERSON], вважає за необхідне невизнане право позивача захистити у відповідності до ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання права власності за ним на спадкове майно, а саме будинковолодіння [ADDRESS] На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved