Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Позивач, з урахуванням заяви про зменшення та уточнення позовних вимог (а.с.152), зазначав, що 19 листопада 1994 року між ним і відповідачем було зареєстровано шлюб і саме з цього періоду позивач взяв на себе усі витрати, повязані із утримання і забезпечення сімї. Починаючи з 05 грудня 2003 року він зареєструвався субєктом підприємницької діяльності для того, щоб збільшити свої доходи і доходи, повязані із забезпеченням сімї, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрація СПД. Поряд із цим в 2010-2013 роках відповідач вирішила жити самостійним життям і забравши у позивача усі документи на майно, що було зареєстровано за позивачем, зареєструвалася СПД і почала вести самостійний спосіб життя не пускаючи його до помешкання, за адресою якого він зареєстрований і до приміщень в яких він здійснював господарську діяльність, що суттєво обмежило права і інтереси позивача. Дана обставина, у поєднанні із формальним ставленням відповідача до сімейних стосунків, стала чинником у звязку із яким позивачем було ініційовано питання розірвання шлюбу. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 02 грудня 2014 року, шлюб між сторонам було розірвано. В 2015 році ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна набутого за час шлюбу. Оспорювання відповідачем ? частини вартості торгівельних павільйонів (МАФ), що знаходяться за адресою: вул. [PERSON] (район теплиць), м. Бровари, Київської області і стягнення ? вартості цих павільйонів є безпідставним, так як, згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, позивач з 2003 року зареєстрований підприємцем і станом на день розгляду даної справи, з державної реєстрації не знятий. Саме з цього часу позивач здійснював і здійснює господарську діяльність, повязану із отриманням прибутку. З метою здійснення підприємницької діяльності в 2003 році позивач звернувся до комісії з питань благоустрою і розташування малих форм у місті, на що отримав витяг з протоколу комісії від 31 жовтня 2003 році про надання приватному підприємцю [PERSON] дозвіл на розміщення 2-х спарених кіосків за адресою вул. [PERSON] (колишня Черняховського). В листопаді 2003 року Броварською районною санітарно-епідеміологічною станцію приватному підприємцю [PERSON] було видано лист - погодження за №1402 «Про погодження схеми розташування павільйонів по вул. Петлюри Симона (колишня Черняховського) в м. Бровари». 17 лютого 2005 року Броварським управлінням ГУ МНС в Київській області було видано приватному підприємцю [PERSON] погодження за №203 про розміщення торгового павільйону. Отже, наведені вище докази встановлюють (спосіб набуття і субєкт) ту обставину, що торгові павільйони, отримані позивачем є майном особи - підприємця. Відповідно роз'яснень п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відповідно до положень статей 57, 61 СК, ст. 52 ЦК, майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати його особистою приватною власністю приміщення торговельних павільйонів (МАФ), місце розташування яких погоджено на схемі під №5, 6, 7, що знаходяться за адресою: Київська область, м. Бровари, вул.. Петлюри Симона (колишня Черняховського)(район теплиць). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали, просили про їх задоволення у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення в повному обсязі. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, позивач [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, ідентифікаційний номер [NUMBER] (а.с.13). Броварською районною санітарно-епідеміологічною станцію приватному підприємцю позивачу [PERSON] було видано лист за №1402 від 21 листопада 2003 року та висновок №767 від 17 травня 2005 року «Про погодження схеми розташування павільйонів по вул. Петлюри Симона (колишня Черняховського) в м. Бровари» (а.с.8,11). Згідно витягу з протоколу засідання комісії з питань благоустрою і розташування малих архітектурних форм у місті Бровари Київської області від 31 жовтня 2003 року, комісія вирішила надати приватному підприємцю позивачу [PERSON] дозвіл на розміщення 2-х спарених кіосків (МАФ) за адресою: Київська область, м. Бровари, вул.. Петлюри Симона (колишня Черняховського) (а.с.9). Броварське управління ГУ МНС України в Київській області погодило і не заперечує проти розміщення торгового павільйону приватним підприємцем [PERSON], розташованого за адресою: Київська область, м. Бровари, вул.. Петлюри Симона (колишня Черняховського) (район теплиць), при умові дотримання та виконання правил пожежної безпеки та БНіП, що діють в Україні, що підтверджується погодженням за №203 від 17 лютого 2005 року (а.с.10). Згідно договорів оренди земельної ділянки від 09 березня 2005 року та 10 серпня 2005 року, позивач приватний підприємець [PERSON] є орендарем земельних ділянок площею 0,0090 га та площею 0,0062 га для обслуговування павільйону, який знаходиться по вул.. Петлюри Симона (колишня Черняховського) в районі розміщення теплиць м. Бровари, Київська область. Рішенням Броварської міської ради Київської області №139-06-06 від 03 лютого 2011 року продовжено термін користування земельними ділянками, що перебувають в оренді фізичної особи-підприємця [PERSON] площею 0,0062 га для обслуговування павільйону землі комерційного використання, по вул.. Черняховського в районі теплиць терміном на 3 роки. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.21). Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України. Водночас відповідно до ст. 59 СК України, той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності. Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України та Закону України «Про підприємництво». Відповідно до ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємницька діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено. Як зазначається у ч. 2 ст. 52 ЦК України, фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. На підставі цього положення, а також норм ст. ст. 57, 61 СК України слід дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Стаття 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Результатом наділення юридичних осіб - приватних підприємств і фізичних осіб-підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності. Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як обєкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України. За таких обставин суд приходить до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки позивач [PERSON] є орендарем земельних ділянок площею 0,0090 га та площею 0,0062 га для обслуговування павільйону, який знаходиться по вул.. Петлюри Симона (колишня Черняховського) в районі розміщення теплиць м. Бровари, Київська область та який використовує в своїй підприємницькій діяльності. Крім того,

Outcome: approved