Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати договір поруки №1970 від 30.11.2010 року недійсним та розірвати даний договір, мотивуючи свої вимоги тим, що у серпні 2014 року йому стало відомо про те, що він нібито 30.11.2010 року між ним та відповідачем укладено договір поруки, який він не укладав. Зазначив, що ознайомився з даним договором, вніс свої анкетні дати, однак не підписав, оскільки зрозумів, що це передбачатиме певну його відповідальність у разі невиконання боржником - третьою особою по справі грошового зобов'язання. Просить позов задовольнити. Позивач та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на мотиви такого, просять позов задовольнити. Представник відповідача - Сабодашка М.В., яка діє на підставі довіреності №1/1 від 01.01.2015 року, проти задоволення позову заперечила, покликавшись на те, що відсутність підпису у договорі поруки є недоліком, який допущений працівником КС «Єднання», а факт погодження умов договору сторонами був. Зазначила, що позов поданий з метою уникнення відповідальності позивачем. Суд, ухвалив розглядати справу за відсутності третьої особи, яка в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суд не повідомила, та враховуючи, що сторони не заперечили про розгляд справи по суті за її відсутності, оскільки матеріалів достатньо для прийняття рішення Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали наявні у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.11.2010 року КС «Єднання» представив позивачеві [PERSON] договір поруки №1970, умови якого передбачали, що поручитель бере на себе зобов'язання відповідати за зобов'язаннями [PERSON], що випливають із кредитного договору №1970 року від 03.12.2010 року між КС «Єднання» та [PERSON] /а.с.5-6/. Із даного договору вбачається, що в графі «реквізити, адреси та підписи сторін» внесені анкетні дані поручителя, однак особистий підпис особи - відсутній. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як зазначив Пленум Верховного Суду України в п.7 Постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме у разі якщо: зміст правочину суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчинила правочин, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі; укладений правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, вчинений батьками (усиновлювачами), суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Зі змісту ст.547 ЦК України вбачається, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. У відповідності ч.ч.1, 3 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Із роз'яснень, даних в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України в п.7 Постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту. Зі змісту ст.627 ЦК України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Вимогами статей 59, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З огляду на наведене, суд критично ставиться до покликань представника відповідача, що договір був укладений, проте не підписаний позивачем через помилку працівника кредитної спілки, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідачем не представлено жодних належних доказів на підтвердження таких покликань. Разом з тим, позивачем доведено, що він договору не підписував, а в судовому засіданні встановлено суперечність в обставинах справи, зокрема той факт, що оспорюваний договір поруки, який укладався з метою належного виконання боржником - третьою особою - [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором №1970 від 03.12.2010 року, хоча безпосередньо кредитний договір має №11970, датований 30.11.2010 року. Судом відхиляються твердження представника відповідача про те, що договір поруки укладався на виконання договору кредиту №1970 від 03.12.2010 року, оскільки, в реквізиті договору кредиту, який визначає його номер зазначено №11970. Крім того, у разі проставлення підпису позивачем у договорі поруки, він брав на себе обов'язок за зобов'язаннями [PERSON], що випливають з кредитного договору №1970 від 03.12.2010 року, а не іншого. Оскільки, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання нерозривно пов'язаний з основним зобов'язанням, то наведені вище факти щодо неточностей в даті договорів, номеру основного зобов'язання, не викликає сумнівів в тому, що позивач не укладав договір поруки із відповідачем. Крім цього, в задоволенні позовної вимоги про розірвання договору поруки №1970 від 30 листопада 2010 року слід відмовити, оскільки згідно ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідачем не надано суду доказів на підтвердження покликань про безпідставність вимог позивача, наявність обставин, які б свідчили про вільне волевиявлення учасників правочину, що відповідало б їхній внутрішній волі та спрямовання умислу на реальне настання правових наслідків, а відтак, суд приходить до переконання, що договір поруки №1970 від 30 листопада 2010 року необхідно визнати недійсним. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв'язку з цим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 243,60 грн. судових витрат, сплачених позивачем /а.с.1/.

Outcome: partial