Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 19.10.2017 року, йому на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок він отримав у дар від свого батька [PERSON] . У вказаному будинку, зареєстрована його колишня дружина - відповідачка у справі [PERSON] , яка вселилася до будинку за згодою колишнього власника - його батька. Після розірвання шлюбу, його неповнолітні діти залишились проживати із ним, а відповідачка проживає окремо у будинку своїх батьків. Фактично з квітня 2020 року і по даний час, відповідачка у даному будинку не проживає, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію, її особистих речей в будинку не має. Тому, просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки він позбавлений можливості розпорядитись належним йому майном як власник. На підставі ст.ст. 274, 276 ЦПК України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачці вручені копія позовної заяви і додатків. 05.10.2021 року від відповідачки на адресу суду надійшов відзив у якому остання заперечуючи проти позову вказала, що з поважних причин припинила проживання у спірному будинку, через протиправну поведінку позивача. Крім того, позивач змінив у будинку замки і у неї немає від нього ключів. До того ж, у будинку залишились її речі та майно, які вони придбали з позивачем за час шлюбу. Крім того, на думку відповідачки, сам факт проживання у іншому житлі не є підставою для позбавлення її права користування спірним будинком. Посилання позивача на надмірне нарахування плати за комунальні послуги не відповідають дійсності та є надуманими, адже комунальні послуги сплачуються позивачем від кількості їх споживання і не залежать від кількості осіб, які проживають у будинку, до того ж вони обліковуються лічильниками. Посилаючись на те, що вона не має власного житла, а втрата її права на проживання у спірному будинку не буде відповідати вимогам ст. 8 Конвенції, просила відмовити у задоволенні позову. У відповідь на відзив, що надійшла до суду 13.10.2021 року позивач зазначив, що наведені відповідачкою у відзиві заперечення, є лише її припущеннями і не підтверджені жодними доказами. Вирішуючи справу на підставі наявних у ній письмових доказів, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 25.10.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А., [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0,0600 га, кадастровий номер: 4810400000:09:002:0012, що розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-9). Відповідно до п.2.1 Розділу 2 цього Договору, на вказану нерухомість відсутні права третіх осіб, в т.ч. малолітніх, неповнолітніх дітей (малолітні, неповнолітні діти відсутні взагалі), непрацездатних, недієздатних, обмежено дієздатних, зареєстрованих осіб, крім [PERSON] , 1987 року народження (а.с.7 зворотній бік). Відповідно до довідок квартального комітету м. Первомайська № 7 від 15.06.2021 року, відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] та упродовж року за місцем реєстрації не проживає (а.с.11,12). Відповідачка проживає в будинку своєї матері, за адресою: [ADDRESS] , що не заперечується сторонами. В позові позивач стверджував, що відповідачка відмовляється добровільно знятись з місця реєстрації, чим створює йому перешкоди у здійсненні ним права власності. У відзиві відповідачка стверджувала, що вимушена була залишити місце реєстрації, у зв`язку із протиправною поведінкою позивача. До того ж позивач змінив у будинку замки вхідних дверей. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ст. 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Положеннями ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно пункту 1статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Судом встановлено, що відповідачка зареєстрована у спірному житловому будинку будучи членом сім`ї попереднього власника. Іншого житла відповідачка не має. Реєстрація відповідачки у спірному будинку по [ADDRESS] , була проведена відповідно до вимог чинного законодавства. До того ж, право користування вказаним будинком, надано відповідачці [PERSON] договором дарування житлового будинку та земельної ділянки від 25.10.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А., зареєстрованого у реєстрі за № 4705, який діє і на даний час. Посилання позивача на той факт, що він не має можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на думку суду, нічим не доведене і свідчить про його неприязне відношення до відповідачки, яка, до того ж, має право користування спірним житлом на підставі того самого договору, за яким до позивача перейшло право власності на це майно. За наведених обставин, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову, тому у задоволенні вимог позивача слід відмовити. Крім того, в силу ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору, необхідно віднести за його рахунок.

Outcome: dismissed