Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: отримання поранення при виконанні обов`язку військової служби 13червня 2015 року на території Донецької області в районі міста Мар`їнка, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Заявник мотивує свої вимоги тим, що він народився [INFO] в м. Темир Тау, Карагандинської області, Казахстан. Зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що починаючи з кінця лютого 2014 року війська Російської Федерації, у військовій формі без розпізнавальних знаків, почали окупацію Кримського півострова, а в подальшому 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятиив Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации нових субъектов Республики Крым и города федерального значения Севастополя». Після незаконної анексії Кримського півострова, в квітні 2014 року Російська Федерація почала другу фазу збройної агресії проти України, під час якої контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької Народної Республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської Народної Республіки» (27 квітня 2014 року). 11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся незаконний референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки», однак сам референдум так і не був визнаний, як Україною, так і міжнародною спільнотою. Як підсумок, Україною, за наслідками військової агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей. Під час збройної агресії проти України регулярним військам Російської Федерації, що дислокувались в районі населеного пункту Мар`їнка, Донецької області протистояв особовий склад військової частини [NUMBER] , яка приймала участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України та в якій, зокрема, і проходив військову службу командиром інженерно-саперного взводу [PERSON] 13 червня 2015 року під час виконання військового завдання в районі населеного пункту Мар`їнка, біля блокпоста Форт №22, за 300 метрів від якого розташовувались позиції проросійських бойовиків «ДНР», [PERSON] підірвався на протипіхотній міні МС-7. Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено його право на життя і здоров`я, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Як наслідок, йому заподіяно насамперед матеріальну, а також і моральну шкоду, через що [PERSON] має намір отримати її відшкодування від держави-агресора - Російської Федерації. Оскільки до компетенції відповідних виконавчих органів публічної влади не віднесено встановлення причин поранення громадян при виконанні обов`язку військової служби в зоні бойових дій з країною агресором Російською Федерацією, заявник вважає звернення до суду щодо встановлення такого юридичного факту єдиним можливим способом підтвердження наявності юридичних фактів, що мають значення для охорони її прав та інтересів. В судовому засіданні заявник [PERSON] та його представники [PERSON] та [PERSON] заяву підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ній. В судове засідання представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялося належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення (а.с.73,84). Крім цього, до суду надійшло клопотання Міністерства соціальної політики України про розгляд заяви без участі їх представника. В судове засідання представник заінтересованої особи Російської Федерації не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялося належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення (а.с.74,85). В судовому засіданні заявник [PERSON] , що був допитаний в якості свідка, показав, що він проходив військову службу за спеціальністю інженер та був поранений. Їм видавали лише дозволені міни. 13 червня 2016 року свідок знав хто стоїть навпроти них на полі бою, їм доповіла їхня розвідка. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є громадянином України, який народився [INFO] в м. Темир Тау, Карагандинської області Казахстану. Зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданим Дніпровським РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України в Дніпропетровській області (а.с.18-19). Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. З даної заяви Верховної Ради України слідує, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії «Русское единство» Сергій Аксьонов проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, звернувся до Ради Федерацій Російської Федерації, яка своєю постановою від 01 березня 2014 року, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України». 17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів». 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов Республики Крым и города федерального значения Севастополя». Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року № 685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької Народної Республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської Народної Республіки» (27 квітня 2014 року). Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», прийнятою 21 квітня 2015 року, зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм. Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також були задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України. 11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме «Луганська Народна Республіка» та «Донецька Народна Республіка» не були визнані ані національним законодавством, ані міжнародною спільнотою про що свідчать наступні, досліджені в суді докази. Так, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі (http://ua.korrespondent.net/world/3361365-mzs-brytanii-nazvav-prykrym-faktom-referendum-na-donbasi). Тим часом прес-секретар Держдепартаменту США Джен Псакі заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність «Донецької народної республіки» (http://ua.korrespondent.net/ukraine/politics/3361226-derzhdepartament-ssha-znovu-zaiavyv-pro-nevyznannia-referendumiv-na-donbasi). «Так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичної легітимністю», - заявила прес-секретар верховного представника Європейського Союзу із закордонних справ [PERSON] (http://www.ukrinform.ua/rubric-politycs/1660771-e_s_ne_viznae__referendum_na_shodi_ukraiini_1937380.html). Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької області, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. На підтвердження цього заявником були наведені наступні докази по справі. На сторінках Інтернет-порталу «Еспресо.TV» опублікована стаття під назвою «Росія відправляє в Мар`їнку для підсилення бойовиків техніку, танки, артустановки, - Шкіряк» від 03 червня 2015 року, в якій за повідомленням радника глави Міністерства внутрішніх справ З. Шкіряка, зазначається, що російсько-терористичні збройні формування під командуванням кадрових офіцерів Збройних Сил Російської Федерації направляють в район Мар`їнки, Донецької області, нове підкріплення для бойовиків у вигляді важкої техніки, танків, самохідних артилерійських установок, реактивних систем залпового вогню, а також живої сили з російських найманців (http://espreso.tv/news/2015/06/03/rosiya_vidpravlyaye_v_maryinku_dlya_pidsylennya_boyovykiv_tekhniku__tanky__artustanovky____shkiryak). Згідно з оперативною інформацією Інформаційно-аналітичного центру Ради національної безпеки та оборони України за 23 червня 2015 року, станом на 22 червня 2015 року проросійські бойовики 85 разів обстріляли позиції українських військ та інфраструктуру мирних населених пунктів Донецька. Зокрема, вогневих ударів бойовики завдали по позиціях українських військ під Мар`їнкою із реактивних систем залпового вогню, танків, гаубиць калібру 122 та 152 мм, а також 120-мм мінометів (http://mediarnbo.org/2015/06/24/pres-tsentr-ato-situatsiya-na-09-00-24-chervnya/). У статті «Сводка ИС: западнее Донецка зафиксированы 2 броне группы террористов» від 07 липня 2015 року, опублікованій в Інтернет-порталі «Sprotyv.info», зазначено, що на захід від Донецька, в смузі Авдіївка-Мар`їнка-Первомайське було зафіксовано активні дії двох бронегруп російських бойовиків, зокрема 4 танків і 8 ББМ, які здійснювали обстріли позицій українських військ із заздалегідь обладнаних позицій. Крім того, як з`ясувалося кореспондентом порталу, під час обстрілів даної ділянки, бойовиками було застосовано 122-мм і 152-мм артилерію та 82-мм і 120-мм міномети. Південніше Донецька було помічено АГС-17, СПГ-9 і 82-мм міномети, з яких велись регулярні обстріли позиції українських військ (http://sprotyv.info/ru/news/kiev/svodka-zapadnee-donecka-zafiksirovany-2-bronegruppy-terroristov). 23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітрянодесантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Залучення регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)». Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема:вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04 лютого 2015 року зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки». Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпечної ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпечних міркувань чи задля захисту своїх «співвітчизників, що проживають за кордоном»; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі». Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької області. При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 2 ст. 61 ЦПК України. В результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23 січня 2015 року, що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи «Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб» № 2028 від 27 січня 2015 року (http://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-XML2HTML-en.asp?fileid=21480&lang=en). Більше 2 000 000 осіб залишаються в районах, контрольованими сепаратистськими силами, схильними до нестабільності, серйозних порушень прав людини і створення неадекватних умов життя. За даними УВКБ ООН (UNHCR Ukraine) станом на 14 серпня 2015 року 1 438 000 осіб були змушені покинути свої домівки внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, згідно з даними Управління Верховного комісара ООН з питань біженців (http://unhcr.org.ua/en/2011-08-26-06-58-56/news-archive/1244-internal-displacement-map). Згідно довідки про призов по мобілізації від 22 квітня 2015 року №19, заявник [PERSON] був призваний у зв`язку з мобілізацією в лави Збройних Сил України Дніпродзержинським об`єднаним міським військовим комісаріатом Дніпропетровської області до складу військової частини пп [NUMBER] (а.с.20-22,44). В свою чергу, згідно указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року № 15, було оголошено та проведено часткову мобілізацію на території України під хвилю якої потрапив [PERSON] (http://zakon5.rada.gov.ua/laws/show/15/2015). Виходячи зі змісту заяви вбачається, що [PERSON] , проходив військову службу у складі військової частини пп [NUMBER] на посаді командира інженерно-саперного взводу. При цьому, в період з 10.04.2015 року по 13.06.2015 року, [PERSON] приймав безпосередню участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей. Із дослідженого аналізу оперативної інформації Інформаційно-аналітичного центру Ради національної безпеки та оборони України станом на 11 червня 2015 року, в районі Красногорівки, що знаходиться неподалік Мар`їнки, Донецької області, було зафіксовано використання проросійськими бойовиками близько 50 мінометних мін, 15 артилерійських снарядів, танків та бронетехніки (http://mediarnbo.org/2016/06/11/zvedeni-dani-ato-11-chervnya/). Зі статті під назвою «В тилу сил АТО зростає загроза «диверсійної війни» ІС» від 09 червня 2015 року, опублікованій в Інтернет-порталі «ZN.UA», стало відомо, що в районі Мар`їнки, Донецької області, проросійськими бойовиками було завдано ударів з мінометів 82-мм і 120-мм калібру, АГС-17 і стрілецької зброї. Крім того, було зафіксовано неодноразове застосування протитанкових засобів (ПТРК) проти опорних пунктів українських військ (http://dt.ua/UKRAINE/v-tilu-sil-ato-zrostaye-zagroza-diversiynoyi-viyni-is-175284_.html). У статті під назвою «Бойовики масово використовують важке озброєння, готують операції на низці напрямків ІС» від 12 червня 2015 року, опублікованій в Інтернет-порталі «ZN.UA», зазначено, що на Донецькому напрямку російські війська активно використовували артилерію, танки і бойові броньовані машини. Зокрема в районі Мар`їнки було зафіксовано використання бойовиками двох танків, 152-мм і 122-мм артилерії, трьох вогневих підрозділів та 14 гармат. В населених пунктах Новомихайлівка та Новоселовка-2, що знаходяться південніше Мар`їнки, також велись активні обстріли з мінометів і артилерії калібром 152-мм (http://dt.ua/UKRAINE/boyoviki-masovo-vikoristovuyut-vazhke-ozbroyennya-gotuyut-operaciyi-na-nizci-napryamkiv-is-175628_.html). Аналізуючи ці статті, що містяться на сторінках інтернет-видань, суд робить висновок про участь у бойових діях регулярних військ Російської Федерації в районі населеного пункту Мар`їнка, Донецької області, і саме цим військам протистояли військові української армії, що відносились до складу військової частини пп [NUMBER] , в якій [PERSON] проходив військову службу. 07 червня 2015 року взвод, де проходив службу заявник [PERSON] був дислокований в м. Мар`їнка, Донецької області для виконання бойового завдання. Так, 13 червня 2015 року у складі штатного підрозділу військової частини пп [NUMBER] в районі блокпоста Форт №22, за 300 метрів від якого розташовувались позиції проросійських бойовиків «ДНР», [PERSON] , натрапивши на міну-пастку підірвався на протипіхотній міні МС-7 і отримав мінно-вибухову травму: вогнепальне осколкове поранення обох ніг. Згідно із довідкою про обставини травми від 09 липня 2015 року №2759 [PERSON] одержав вогнепальне осколкове поранення обох ніг, втратив ліву та праву гомілку (а.с.50-51). Згідно довідки про тимчасову непрацездатність від 17 липня 2015 року №911 [PERSON] було встановлено діагноз, пов`язаний з виконанням службових обов`язків: мінно-вибухова травма (а.с.55). В період з 10 квітня 2015 року по 13 червня 2015 року [PERSON] безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької області, у складі військової частини пп [NUMBER] . Відповідно до службової характеристики від 14 липня 2015 року за час проходження служби у військовій частині пп [PERSON] зарекомендував себе з позитивної сторони, мав високі професійні та моральні якості що підтверджується службовою характеристикою від 14 липня 2015 року (а.с.59). Указом Президента України від 20 серпня 2015 року заявник [PERSON] отримав державну нагороду - медаль «Захиснику Вітчизни» серії ЗО №001646 (а.с.60). 24 листопада 2015 року в Управлінні соціального захисту населення Броварської міської ради заявник [PERSON] отримав посвідчення інваліда першої групи серії [NUMBER] , яке надає йому право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни (а.с.62-63). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя і здоров`я [PERSON] , передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Підсумовуючи викладене, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. В судовому засіданні встановлено, що на підтвердження поранення [PERSON] суду надано довідку про обставини травми від 09 липня 2015 року № 2759, виписку з медичної карти стаціонарного хворого №1842, довідку, виданої [PERSON] про те, що він знаходився на стаціонарному лікуванні від 02 липня 2015 року, виписку із медичної карти амбулаторного хворого №027/о на 2 арк., виписний епікриз №16744, довідку про тимчасову непрацездатність особи рядового і начальницького складу від 17 липня 2015 року №911, свідоцтво про хворобу від 20 жовтня 2015 року №446-т на 2 арк., заключення Лікарсько-консультативної комісії від 21 грудня 2015 року №144, довідку Медико-соціальної експертної комісії від 20 листопада 2015 року серії АВ №0523411 на 2 арк., посвідчення інваліда від 24 листопада 2014 року серії [NUMBER] . Дані документи посвідчують лише факт поранення [PERSON] , і не встановлюють причинного зв`язку між пораненням та проходженням військової служби на території України, що межує з територією, тимчасово\~ окупованою в результаті збройної агресії Російської Федерації. Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] , проходячи військову службу в військовій частині пп [NUMBER] отримав поранення в результаті збройної агресії Російської Федерації необхідно для виникнення права на справедливу компенсацію з держави - агресора Російської Федерації, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

Outcome: approved