Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом про стягнення заробітної плати, мотивуючи свої вимоги тим, що він перебував у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго», був звільнений за власним бажанням 03.11.2017 року. На день звільнення був чинним колективний договір за 2014-2016 р.р., п.8.14 якого передбачено надання одноразової грошової допомоги при звільненні у зв»язку з виходом на пенсію. З урахуванням його трудового стажу у відповідача 22 роки 7 днів, він має право на одноразову грошову допомогу у зв»язку із виходом на пенсію у розмірі 9 середніх заробітних плат. Відповідач відмовляється виплатити одноразову грошову допомогу у зв»язку із виходом на пенсію, з посиланням на відсутність коштів для цих виплат. Крім того відповідач у порушення приписів ст.116 КЗпП України не виплатив у день звільнення позивача всі належні суми, а саме компенсація втрати частини заробітної плати у розмірі 286,76 грн. була йому виплачена 10.11.2017 року. З урахуванням заяви про уточнення розміру позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача одноразову грошову допомогу у зв»язку із виходом на пенсію у розмірі 9 середніх заробітних плат, що становить 92 281,86 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 1 978,69 грн. Згідно відзиву на позовну заяву, відповідач зазначив, що умовами колективного договору передбачено, що надання соціальних гарантій має здійснюватись у межах коштів, передбачених фінансовим планом, затвердженим наглядовою радою ПАТ «Запоріжжяобленерго», фінансовим планом на 2017 рік виплат, пов»язаних у зв»язку з виходом на пенсію не передбачено, тому в цій частині позову просить відмовити. Стосовно затримки в остаточному розрахунку, то вона відбулася у зв»язку з запізненням опублікування індексу споживчих цін за жовтень 2017 року в офіційному виданні 10.11.2017 року. У зв'язку з чим, просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просить задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Запоріжжяобленерго» у судовому засіданні позов не визнав, пославшись на мотиви, зазначені в відзиві. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач прийнятий на роботу ДАЕК «Запоріжжяобленерго» (правонаступником якого є відповідач) (наказ № 176-к від 29.05.1995 року) електрогазозварником 3 розряду.03.11.2017 року за наказом № 3595-к від 02.11.2017 року звільнений за власним бажанням у зв»язку з виходом на пенсію. Зазначені обставини визнані відповідачем і, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання, ці обставини в силу положень ст. 82 ЦПК не підлягають доказуванню. Пунктом 8.14 Колективного договору визначено обов»язок роботодавця надавати одноразову грошову допомогу при звільненні у зв»язку з виходом на пенсію працівникам, які мають перед виходом на пенсію безперервний стаж роботи в електроенергетичній галузі не менше 5 років та звільняються з підприємства вперше після досягнення пенсійного віку. Розмір одноразової грошової допомоги залежить від періоду звільнення після досягнення пенсійного віку та від стажу. Безперервний стаж роботи в електроенергетичній галузі позивача складає 22 роки 7 днів. Позивач звільнився після досягнення пенсійного віку. Ч.1 ст.21 КЗпП України, ст.5 Закону «Про колективні договори і угоди» передбачена обов»язковість для роботодавця виконання умов колективного договору. П.1.12 Колективного договору передбачено, що надання соціальних гарантій згідно з колективним договором здійснюється у межах коштів, передбачених затвердженим Наглядовою радою фінансовим планом. У відповідності до вимог передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов»язковим для всіх суб»єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Заперечення відповідача з посиланням на те, що фінансовим планом на 2017 рік виплат, пов»язаних у зв»язку з виходом на пенсію не передбачено, є непереконливими, та такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства. Так, позивач пропрацювавши у відповідача близько 22 роки мав законні очікування на отримання одноразової грошової допомоги у зв»язку із виходом на пенсію. Практикою Суду ЄС та ЄСПЛ законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності і саме у звязку із автономними поняттями майна та власності. характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй субєктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Згідно ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. При цьому Європейський суд з прав людини в зміст поняття майна включає і «правомірні очікування»/ «законні сподівання» вчиняти певні дії. Зокрема, у рішенні у справі «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява №31443/96, пункт 98, ECHR 2002-X, що згодом відображено і у рішенні «Сук проти України», заява № 10972/05, пункт 22, ECHR 2011, встановлено, що поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Питання, що має бути розглянуто, полягає у тому, чи надавали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на інтерес, який по суті захищається статтею 1 Першого протоколу. Таким чином відповідачем порушені трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення одноразової грошової допомоги у зв»язку із виходом на пенсію у розмірі 9 середніх заробітних плат, що становить 92 281,86 грн. При розрахунку одноразової грошової допомоги суд виходить з наступного. В п.2.3 Положення про порядок виплати одноразової грошової допомоги працівникам ВАТ «Запоріжжяобленерго» (додаток 20 до колективного договору) зазначено, що розмір одноразової грошової допомоги визначається залежно від стажу роботи працівника в енергетиці, обчисленого згідно з Положенням за безперервний стаж роботи, виходячи із середньої заробітної плати працівника за 12 останніх місяців фактичної роботи. З довідки про доходи (а/с 24) загальний дохід позивача за 12 останніх місяців фактичної роботи з листопада 2016 р. по жовтень 2017 р. складає 123 042,54 грн. Середня заробітна плата = 123 042,54 :12=10253,54 грн.(за місяць) х 9 = 92 281,86 грн. Вирішуючи питання щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд керується вимогами ст.ст.116,117 КЗпП України та виходить з наступного. На день звільнення 03.11.2017 року позивачу не була виплачена компенсація втрати частини заробітної плати з урахуванням приросту індексу споживчих цін у розмірі 286,76 грн., ця компенсація була виплачена 10.11.2017 року, про що не заперечував представник відповідача у судовому засіданні. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначається на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. З довідки про доходи (а/с 24) дохід позивача за вересень 2017 р. 7 565,03 грн., за жовтень 2017 р. 9 395,19 грн. Середньоденний заробіток за 2 календарних місяців роботи, що передували місяцю звільнення складають: 7 565,03 + 9 395,19 : 2 = 8480,11 : 30 днів = 282,67 грн. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 1 978,69 грн. (282,67х 7 днів затримки), яка підлягає стягненню з відповідача. На підставі п.1.ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 942,60 грн.

Outcome: approved