Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

[PERSON] звернувся з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого покликався на те, що 22.12.2011р. ним було укладено договір купівлі-продажу квартири в м. Івано-Франківську, відповідно до якого він придбав у особисту приватну власність двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Загальна вартість помешкання склала 186342грн. Дана угода була посвідчена і зареєстрована приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] Стороною (покупцем) у вказаному договорі разом з ним виступала [PERSON], яка на час подання позову була його законною дружиною. На час укладення і підписання договору купівлі-продажу вказаної квартири [PERSON] не перебувала з позивачем в сімейному союзі і фактично не проживала з ним однією сім'єю, стосунки між ними носили характер зустрічей, які переросли в недовготривалий шлюб. [PERSON] була вписана в даний договір як покупець і фактично виступала на боці покупця поряд з позивачем, але вона не затратила своїх власних коштів і не вклала жодної копійки у придбання вказаної квартири, а скориставшись його нерозважливістю та ввівши його в оману умовила включити її у вищезгаданий договір стороною у ролі покупця. В дійсності кошти, які були затрачені на купівлю вищезгаданої квартири, були зароблені ним особисто і фактично ним же сплачені, частина коштів була отримана з реалізації його квартири в Російській Федерації, де він проживав і був зареєстрований як єдиний власник. На даний час він не має змоги в повній мірі користуватися, володіти та розпоряджатися своєю власністю, тому що вся технічна документація на вказану квартиру знаходиться у відповідача, яка відмовляється її повертати. Тому просив суд визнати за ним право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати по справі. 16.07.2013р. позивачем подано заяву та уточнено позовні вимоги (а.с. 73-78), в якій він просив суд визнати договір купівлі-продажу від 22.12.2011р. недійсним в частині зазначення в договорі стороною (покупцем) [PERSON] з визначенням її частки в спірній квартирі, а також визнати за ним право власності на вказану квартиру. 30.10.2013р. позивачем вдруге подано заяву та уточнено позовні вимоги (а.с. 181-183), де він просив визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] звернулась в суд з зустрічним позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю та стягнення матеріальної шкоди. В обґрунтування якого покликалась на те, що 22.12.2011р. вона спільно з майбутнім чоловіком [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS], та відповідно набули право власності на вказане майно. Чоловік бував в квартирі рідко, оскільки постійно перебував в Полтавській області по місцю своєї фактичної реєстрації. З моменту одруження вони практично разом не проживали. Так було п'ять місяців з січня по травень 2012р. Згодом вона звільнилася з роботи, та переїхала на проживання разом з чоловіком [PERSON] у вказану квартиру. Проживали вона там більше місяця, оскільки 11.07.2012р. відповідач знов поїхав до себе додому і не приїжджав аж до кінця січня. Фактично півроку вона не знала де він знаходиться. По телефону вони розмовляли рідко, оскільки чоловік майже не телефонував, а на її дзвінки не відповідав. Вона повернулась на роботу в с. Кваси Рахівського району. В середині січня 2013р. з'явився [PERSON], який повідомив їй що він знаходиться у їхній квартирі. В лютому 2013р. вона приїхала до Івано-Франківська до власної квартири та побачила що вхідні двері замінено. Пізніше їй стало відомо, що це зробив відповідач. Про наміри та причини такого вчинку чоловік їй не повідомив, а повідомив лише те, що він не може дати їй ключі від квартири, оскільки там знаходяться його речі. У вказаній квартирі також знаходяться і її особисті речі та документи, які необхідні їй в роботі. Доступу до цих речей вона не має по сьогоднішній день. За весь період з моменту купівлі квартири нею систематично та вчасно сплачувались рахунки за комунальні послуги та електроенергію. На протязі вересня 2012р. по грудень 2012р. вона не менше двох разів на місяць приїжджала до власної квартири, щоб оплатити рахунки та для належного утримання майна. Також нею були понесені матеріальні збитки та завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 8000грн., оскільки на сьогодні вона не має місця постійного проживання, не має можливості розпоряджатися своїм майном. Тому просила зобов'язати [PERSON] надати їй один екземпляр ключів від вхідних дверей квартири, не чинити перешкод у користуванні її власністю, стягнути з нього половину витрат, які вона понесла за оплату комунальних послуг, моральну шкоду в сумі 8000грн. та судові витрати по справі. 06.03.2014р. [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 242), в якій просила стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 15000грн. Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримали в повному обсязі, покликаючись на викладені в позовній заяві, заявах про збільшення позовних вимог та запереченнях обставини (а.с. 73-78, 152-156, 181-183). Просили первісний позов задоволити, у задоволенні зустрічного позову - відмовити. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] та її представник [PERSON] первісний позов заперечили, покликаючись на викладені в зустрічному позові, заяві про збільшення позовних вимог та запереченнях обставини (а.с. 39-44, 105-106, 160-162, 216-218, 242). Просили зустрічний позов задоволити, у задоволенні первісного позову відмовити. Заслухавши сторін та їх представників, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд вважає наступне. Згідно з ст. 325 ЦК України, суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Судом встановлено, що 22.12.2011р. між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], з однієї сторони (Продавцями), та [PERSON], [PERSON], з другої сторони (покупці), укладено договір купівлі-продажу (а.с. 46) квартири [ADDRESS] (далі Договір), який посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2139 (а.с. 47). Івано-Франківським ОБТІ видано технічний паспорт (а.с. 48-49) та витяг про державну реєстрацію прав (а.с. 51). У відповідності до умов Договору (п.1) [PERSON] та [PERSON] придбали вказану вище квартиру в рівних частках. У п. 3 Договору вказано, що продаж квартири здійснено за 186342грн., з яких 130342грн. покупці сплатили [PERSON],[PERSON] та [PERSON], а решту грошей в сумі 56000грн. покупці зобов'язуються сплатити [PERSON] до 01.03.2012р. Про проведення повного розрахунку буде підтверджено заявою [PERSON], підпис на якій засвідчується нотаріально. Як вбачається із нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 29.02.2012р. (а.с. 50) остання, розуміючи значення своїх дій і діючи добровільно, будучи в тверезому розумі та ясній пам'яті, заявила, що вона отримала від [PERSON] та [PERSON] повний розрахунок в сумі 56000грн. за продану нею їм квартиру [ADDRESS]. Судом також встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.12.2011р., який заочним рішенням суду від 18.06.2013р. - розірвано (а.с. 184). З свідоцтва про шлюб (а.с. 26) вбачається, що дошлюбне прізвище відповідача [PERSON] було «[PERSON]». Так, щодо позовних вимог [PERSON] про визнання Договору недійсним в частині та визнання за ним права особистої власності на спірну квартиру, то суд вважає наступне. Ст. 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Ч. 3 ст. 215 ЦПК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Як вбачається з п. 1 Договору сторони - [PERSON] та [PERSON] (покупці) були попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину), укладаючи Договір покупці зазначили, що вони усвідомлювали природу цього правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому глузді та ясній пам'яті і діяли вільно на власний розсуд, за відсутності будь-якого примусу як фізичного так і психічного, не перебували під впливом тяжких обставин. В той же час судом не встановлено об'єктивних, чітких та несуперечливих показань свідків [PERSON], [PERSON], які необхідні для встановлення об'єктивної істини в справі при винесенні законного та обґрунтованого рішення. На переконання суду показання свідків є суперечливими, містять протиріччя і не дають змогу встановити зв'язок між показаннями свідків, поясненнями сторін і спірними правовідносинами, та фактично є неспроможними підтвердити чи спростувати наявні у справі письмові докази у справі та пояснення сторін. На думку суду не можуть бути визнані належними та допустимими доказами нотаріально засвідчена заява попередніх власників квартири [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 102), про те, що кошти за квартиру вони отримали саме від [PERSON], заява [PERSON] (а.с. 101), а також попередньої співвласниці [PERSON] (а.с. 98-10), оскільки за допомогою таких не можливо встановити об'єктивну істину в справі. Крім цього, суд критично оцінює посилання позивача на те, що ним було отримано кошти від відчуження належного йому нерухомого майна та наявність рахунків у банках, за які він придбав спірну квартиру, оскільки жодних належних та допустимих доказів того, що саме за ці грошові кошти було придбано спірну квартиру, [PERSON] та його представником суду не надано. При вирішенні даного спору суд також бере до уваги той факт, що між ріелторською компанією «Прикарпатський дім», [PERSON] та [PERSON] 20.12.2011р. було укладено попередній договір купівлі-продажу спірної квартири (а.с. 52), відповідно до умов якої [PERSON] видала завдаток в сумі 16000грн. на зберігання ріелторській компанії. Ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Враховуючи вищевикладене, та те, що в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами тих обставин, які б давали підстави визнати недійним спірний Договір та визнати за первісним позивачем право особистої власності на спірну квартиру, суд приходить до висновку про безпідставність цих позовних вимог [PERSON] Не підлягають до задоволення і вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірною квартирою, оскільки [PERSON] є співвласником спільного майна, а відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Глава ж 32 ЦК України регулює відносини щодо права користування чужим майном, а згідно з ч. 2 ст. 405 цього Кодексу член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тому посилання [PERSON] на дані норми Закону є помилковим і такі до застосування не підлягають. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] то суд вважає наступне. Відповідно до вимог ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Однак з представлених сторонами квитанцій на оплату комунальних послуг (а.с. 53-62, 112, 113, 122, 123, 124, 133, 196, 197, 198, 199, 200, 205) вбачається, що як первісний позивач так і відповідач (зустрічний позивач) несли витрати на утримання спірної квартири. При цьому з деяких квитанцій (а.с. 114, 115, 116, 117, 119, 120, 121, 125, 127, 128, 129, 130, 131, 132), представлених [PERSON] вбачається, що такі оплати були здійснені не нею, а третіми особами, дані квитанції не можуть бути прийняті як доказ оплати комунальних послуг саме [PERSON] Аналогічно з квитанціями, представленими первісним позивачем [PERSON] (а.с.194, 195, 201, 202, 203, 204), а з представлених ним квитанції (а.с. 186-193) взагалі неможливо встановити особу, яка здійснювала оплату таких послуг. Тому вимоги [PERSON] про стягнення в її користь з [PERSON] до задоволення не підлягають. Крім цього, [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві просила суд зобов'язати [PERSON] надати їй один екземпляр ключів від вхідних дверей квартири, не чинити перешкод у користуванні її власністю, однак жодного доказу на підтвердження тих обставин, що [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні її часткою у власній квартирі, позивачем за зустрічним позовом суду не подано, тому суд вважає, що такі вимоги є безпідставними та не обґрунтованими. З приводу відшкодування [PERSON] моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а згідно ч. 2 цієї статті, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями), визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В судовому засіданні не встановлено наявності самої моральної шкоди, протиправності діяння [PERSON] в її заподіянні, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача за зустрічним позовом та вини останнього в її заподіянні, не здобуто і жодного доказу на підтвердження тих обставин, на які посилається [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог в цій частині. Згідно з ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відтак, виходячи з заявлених як первісних так і зустрічних позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд поза розумним сумнівом дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] та за зустрічні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Судові витрати залишити за сторонами.

Outcome: dismissed