Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що [PERSON] за життя набув права власності на земельні ділянки загальною площею 3,59 (0,50+1,97+1,12) га, які розташовані на території Носівської міської ради та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на його ім`я було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 005597 від 15 вересня 2003 року. [INFO] [PERSON] помер. Він (позивач) є спадкоємцем [PERSON] першої черги за законом, спадщину прийняв, отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на вищезазначену земельну ділянку. На підставі рішення виконавчого комітету Носівської міської ради Чернігівської області від 23 вересня 2000 року він (позивач) набув права власності на земельні ділянки загальною площею 4,34 (1,17+2,22 +0,54+0,41) га, які розташовані на території Носівської міської ради та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на його ім`я був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 0055830 від 28 лютого 2002 року. Він (позивач) має намір розпорядитись належними йому земельними ділянками шляхом передачі їх в оренду. Для цього йому (позивачу) необхідно привести правовстановлюючі документи у відповідність до норм чинного законодавства. З цією метою він (позивач) звернувся до ФОП « [PERSON] » з питанням виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі. У пояснювальних записках до технічної документації зазначено, що у державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІ-ЧН № 005597 від 15 вересня 2003 року виявлені помилки, а саме: відповідно до державного акта за [PERSON] числиться земельна ділянка площею 1,12 га, а по розпаюванню 1,17 га, і має іншу конфігурацію; земельна ділянка відповідно до державного акта площею 1,97 га, а по розпаюванню 1,91 га, і також має іншу конфігурацію. У державному акті на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ЧН №005830 від 28 лютого 2002 року виявлені помилки, а саме: відповідно до державного акта за ним (позивачем) числиться земельна ділянка площею 1,17 га, яка має іншу конфігурацію, а згідно технічної документації загальна площа земельної ділянки становить - 1,1667 га. У зв`язку з цим він (позивач) звернувся до державного кадастрового реєстратора у Носівському районі Чернігівської області із заявами про виправлення технічних помилок та із заявами про внесення відомостей до Державного земельного кадастру. 19 грудня 2019 року державний кадастровий реєстратор прийняв рішення про відмову у внесені відомостей до Державного земельного кадастру. У зв`язку із наявністю державного акта на право власності на земельну ділянку, в якому наявна помилка і який не визнано недійсним, він не має можливості зареєструвати своє право власності на вищезазначені земельні ділянки. [PERSON] просив суд: - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 грудня 2010 року, посвідчене державним нотаріусом Носівської районної державної нотаріальної контори Чуєнко JI.A., та державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 005597 від 15 вересня 2003 року, який є невід`ємною частиною зазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом, в частині передачі у власність земельних ділянок площами 1,97 га та 1,12 га; - визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 005830 від 28 листопада 2002 року в частині передачі у власність земельної ділянки площею 1,17 га. У судове засідання позивач та його представник адвокат Гунько О.Ю. не з`явився, представник подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив їх задовольнити, розгляд справи провести без його участі. У судове засідання представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, не просив розгляд справи відкласти. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників справи за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Принципами цивільного судочинства є, зокрема, змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні, допустимі, достовірні та достатні докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. При зверненні до суду з цим позовом позивач вказав відповідачем відділ у Носівському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, який відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не є юридичною особою. Таким чином, відділ у Носівському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області не може вважатися належним відповідачем у справі. Позивач та його представник не заявляли клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи, як співвідповідача. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 318/1274/18 [2], пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. За таких обставин суд приходить до висновку, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, а тому задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed