Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, просив надати можливість сину [PERSON] висловити свою думку щодо місця його проживання в судовому засіданні та визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], 23.08.2008р.н., з батьком [PERSON] Ухвалою суду від 21.03.2016 відкрито провадження у справі. [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] та просила негайно відібрати дитину [PERSON], 23.08.2008р.н., від відповідача та повернути дитину їй з врахуванням інтересів дитини, допустити негайне виконання рішення суду у частині негайного відібрання сина і повернення його їй. Ухвалою суду від 26.04.2016 зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, вимоги за зустрічним позовом обєднано в одне провадження з первісним позовом. В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] покликалася на те, що з 18.01.2017 вона перебувала у шлюбі з [PERSON], з яким на даний час є розлучені. Від подружнього життя у них є двоє синів - [PERSON], 23.08.2008р.н. та [PERSON], [INFO] У листопаді 2013 відповідач вигнав її вагітну з малолітнім сином з квартири, з його ініціативи вони по даний час проживають окремо. 08.01.2014 [PERSON] приїхав до її тимчасового помешкання, щоб взяти сина [PERSON] на побачення до себе додому, однак зі скандалом, всупереч її волі відібрав дитину і не дозволяв їм бачитись. У звязку із вказаними подіями змушена була звернутись до суду із позовом про визначення місця проживання дитини. Так, рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015 її позов задоволено, визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON]Н з нею та надано зобовязання батькові [PERSON] повернути малолітню дитину їй. У звязку із невиконанням [PERSON] у добровільному порядку рішення суду, ВДВС Миколаївського РУЮ було відкрито відповідне виконавче провадження. Проте і в рамках виконавчого провадження, відповідач не зявлявся на виконавчі дії, протягом тривалого часу не допускав державних виконавців до помешкання, де перебувала дитина, чим унеможливлював виконання рішення. Виконати рішення суду у навчальному закладі не було можливо, оскільки дитина з 17.12.2015 навчається у приватній школі-гімназії «Відродження» на дистанційній формі навчання, дитина приміщення школи не відвідує. Законних та обґрунтованих підстав для переведення сина на дистанційну форму навчання не було, а відповідач своєю протиправною поведінкою продовжує перешкоджати їй бачитись із сином. Державним виконавцем на [PERSON] неодноразово накладались штрафні санкції та в подальшому відкрито кримінальне провадження. 18.02.2016 вона отримала постанову державного виконавця від 15.02.2016 про закінчення виконавчого провадження. Звертає увагу на те, що підставою для звернення до суду із позовною заявою про визначення місця проживання дитини та зобовязання повернути їй її малолітнього сина було й те, що 11.01.2014 відповідач в дошкільному центрі викрав сина та близько року переховував його від неї та не давав зустрічатись з нею, незважаючи на те, що на той час вона була вагітною. 10.09.2014 біля одного із дошкільних закладів, який нібито відвідував її син під іншим прізвищем, відповідач побачивши її, наніс їй значних тілесних ушкоджень, викрав сина, і після чого не надавав жодної можливості їй з ним бачитись. На розгляді у Галицькому районному суді м.Львова перебуває кримінальне провадження про обвинувачення відповідача у скоєні злочину передбаченого ч.1 ст.125 КК України по фактах описаних вище. Вказаними вище діями відповідач грубо порушує права малолітнього сина як дитини, та її права як матері, гарантовані чинним законодавством України та міжнародними нормами, які є обовязковими до виконання в Україні. Вона-матір [PERSON] тривалий час не бачить власну дитину, у звязку з неправомірними діями його батька. На даний час її син проживає у будинку відповідача проти якого на даний час триває два кримінальних провадження та тим, який жорстоко побив її на очах малолітнього сина. Повернути їй дитину відповідач категорично відмовляється та всілякими діями перешкоджає їй бачитись із сином. 20.12.2017 представником позивача [PERSON] надано додаткові письмові пояснення, згідно яких із врахуванням пояснень наданих сторонами у судовому засіданні під час розгляду та звернуто увагу на наступне. Наявні в матеріалах справи докази підтверджують наявність обставин передбачених ст.162 СК України, що є підставою для задоволення зустрічного позову та прийняття рішення про відібрання дитини і повернення її матері, а саме: наявні докази протиправної поведінки [PERSON]Ю, при визначенні місця проживання малолітньої дитини, оскільки рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015 у справі №447/482/14-ц не було ним виконано починаючи з 14.05.2015 до моменту закінчення виконавчого провадження 10.10.2016, а факт неправомірної поведінки підтверджується зокрема, актами державного виконавця, постановами про накладення штрафу від 10.06.2015 та 15.06.2015, поданням про притягнення до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду. [PERSON] самочинно, без згоди матері дитини, з якою на підставі рішення суду має проживати малолітня дитина, змінив її місце проживання, утримує дитину по місцю проживання своїх батьків, не передає дитину матері, а у звязку із завершенням виконавчого провадження рішення суду про зобовязання передати дитину матері не підлягає подальшому виконанню, що підтверджується постановами державного виконавця Відділу ДВС Миколаївського РУЮ у Львівській області Марутяка О.І. від 15.02.2016 та 10.10.2016. Неправомірні дії [PERSON] суперечать рішенню суду яким визначено місце проживання дитини та завдають шкоду інтересам дитини та матері. Висновком судової психологічної експертизи від 14.07.2017 у даній справі встановлено відсутність обставин, які зумовлюють необхідність розлучення дитини зі своєю матірю. Розлучення дитини з матірю негативно впливає на психологічний розвиток дитини. 07.02.2018 відповідач [PERSON] подав до суду відзив на зустрічний позов, з якого останній вважає поданий зустрічний позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що дійсно з 18.01.2007 з [PERSON] перебували у шлюбі, який розірваний. У шлюбі в них народилося двоє синів [PERSON] та [PERSON]. Щодо визначення місця проживання сина Юрія судом розглядається його первісний позов, щодо усунення перешкод в участі у вихованні сина [PERSON], вони з [PERSON] регулярно зустрічаються в Органах опіки та піклування. Позивач безпідставно стверджує, що нібито він, у листопаді 2013 року, вигнав її з квартири, разом із малолітнім сином [PERSON] і з цього часу вони проживають окремо. Зазначає, що дійсно з цього часу проживають окремо, однак з ініціативи [PERSON]Ю, яка залишила його та дитину, де вони в двох і проживають станом на сьогоднішній день. Так, згідно доказів, долучених до матеріалів справи, їх син [PERSON] проживає за вказаною адресою з народження, і лише в кінці 2015 році позивач, без його згоди, змінила реєстрацію місця проживання дитини, яка нічого не змінила в місці проживання сина, так як син з часу народження безперервно проживає за місцем своєї первісної реєстрації. Вважає, що позивач як на підставу своїх зустрічних позовних вимог не може покликатися на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015, яким частково задоволені позовні вимоги позивача, визначено місце проживання їх сина [PERSON] з матірю, а у задоволенні вимог про відібрання дитини та повернення її за місцем проживання матері відмовлено, оскільки при ухваленні даного рішення судом позовні вимоги про відібрання малолітньої дитини в батька вже були предметом розгляду та в задоволенні яких, тим ж самим рішенням відмовлено. Зокрема, суд у наведеному рішенні вказав, що він не є чужою людиною, а рідним батьком дитини, а тому підстав для відібрання дитини та негайного виконання рішення немає. Щодо вказаного рішення виконавче провадження в ньому завершене у звязку із неможливістю його виконати, тобто їх син [PERSON] висловив небажання міняти місце проживання та проживати з матірю. Відтак, неможливість виконання вказаного рішення суду та практика Європейського суду з права людини, яка є частиною національного законодавства, на його переконання, є підставою для ухвалення нового рішення про визначення місця проживання саме з ним, з врахуванням того, що місце фактичного проживання дитини є незмінним з часу народження сина, де у нього сформоване дружнє толерантне середовище, максимально проявляється повага та розуміння рідних, він забезпечує сину значно кращі умови проживання ніж могла б це робити позивач за зустрічним позовом, син має окрему умебльовану кімнату, ходить у престижну школу, йому забезпечено комфортні та здорові умови. Жодним чином не перешкоджає матері у зустрічах, якщо вона ставитиметься з повагою та розумінням до сина, не намагатиметься чинити щодо нього насильство разом із державними чиновниками, бажання сина зустрічатися та повагу від дитини мати повинна здобути адекватною та належною поведінкою, а не поданням безпідставних заяв і позовів, фальсифікуванням справ проти нього. Вважає, що мати повинна поважати вибір дитини. Жодних порушень прав дитини чи її інтересів при цьому немає, а твердження позивача є надуманими. Він є рідним батьком [PERSON] й закон надає йому право проживати разом із сином та покладає обовязок його утримання. Син [PERSON] проживає з ним з часу народження, не змінював місце проживання дитини. Станом на 22.04.2015, коли набуло законної сили рішення суду та до сьогодні, нормативна підстава, яка вказана позивачем за зустрічним позовом самочинна зміна місця проживання дитини визначеного на підставі закону або рішення суду, без згоди другого з батьків, є відсутньою оскільки ніяких змін не було, що вказує на необґрунтованість заявлених позовних вимог. За матеріалами справи жодним чином не прослідковується будь-яка небезпека від нього щодо його сина, що є взагалі абсурдом. Таким чином, зважаючи на досліджені обставини справи, наявні докази та неможливість виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015, вбачається відсутність підстав для відбирання у нього сина. Ухвалою суду від 08.02.2018 первісний позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини залишено без розгляду, оскільки позивач повторно не зявився у визначене судове засідання без поважних причин, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. У судовому засіданні 29.09.2017 позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні викладеним в зустрічній позовній заяві, просили позов задоволити. У судовому засіданні 29.09.2017 відповідач [PERSON] та його представник проти зустрічного позову заперечили, вважають його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідач [PERSON] у судові засідання 20.12.2017р., 08.02.2018 та 28.02.2018 не зявився, хоча згідно вимог ст.ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення наявне у матеріалах справи, причин неявки не повідомив, жодних заяв, клопотань та/або заперечень не поступало. Представник третьої особи Миколаївської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування у судові засідання жодного разу не зявився, 12.04.2016, 05.02.2018 направив письмове клопотання у якому просить розглядати справу без їх участі в процесі прийняття рішень покладається на розсуд суду. Просить долучити до матеріалів справи висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання [PERSON], 23.08.2008 з батьком. Заслухавши пояснення сторін, всебічно проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і обєктивному розгляді справи, зібрані по справі докази,

Outcome: approved