Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про вселення та усунення перешкод у користування жилим приміщенням, Позов мотивовано тим, що 11.12.2017 року державним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Згідно даного свідоцтва позивач є власницею 1 /4 частки квартири [ADDRESS]. Після отримання свідоцтва позивач звернулась до відповідача з проханням надати ключі від квартири, щоб позивач мала змогу вселитися в квартиру, але відповідачка відмовилася надати ключі, чим чинить перешкоди в користуванні жилим приміщенням. Просить все6лити [PERSON] у квартиру №32 по вул. М. Ващука / Квятека/, 27 в м. Вінниці. Зобовязати [PERSON] не чинити позивачу перешкоди у користуванні квартирою №32 по вул. М. Ващука/ Квятека/, 27 в м. Вінниці. 24.01.2018року ухвалою суду відкрито провадження по справі та призначено підготовче засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 14.03.2018року замінено неналежного відповідача [PERSON] на належного [PERSON] 20.03.2018року в підготовчому засіданні представником позивача надано уточнену позовну заяву, згідно якої просить зобовязати [PERSON] на протязі одного місяця укласти з [PERSON] договір купівлі частки у праві спільної часткової власності. Ухвалою суду від 20.03.2018року позовні вимоги про вселення та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням залишено без розгляду. Продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів. 03.04.2018 року представник позивача надав суду заяву про зміну позовних вимог, згідно якої просить стягнути з [PERSON] на користь позивача вартість 1 /4 частки квартири [ADDRESS] в сумі 152\~100грн. Ухвалою суду від 04.04.2018року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав за обставин викладених в ньому, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала щодо його задоволення. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.12.2017року Федишина н.М. прийняла в спадщину 1 /4 частку квартири №32, що знаходиться в житловому будинку, який розташований в м. Вінниці по вул. м. Ващука (Квятека), 27 (а.с.4). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.12.2017року за [PERSON] зареєстровано 1 /4 частка квартири [ADDRESS] (Квятека) в м. Вінниця (а.с.5). Відповідно до договору дарування частки квартири від 22.12.2017року [PERSON] подарувала [PERSON] 3 /4 частки квартири №32 в житловому будинку №27 по вул. М. Ващука в м. Вінниці (а.с.32). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.12.2017року за [PERSON] зареєстровано 3 /4 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 33). Частиною 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Статтею 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. За положеннями ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України\~усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових, прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників. За приписами\~ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1\~ст. 356 ЦК України\~власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ст. 361 ЦК України). Згідно зі ст. 362 ЦКУ у разі продажу частки у праві спільної часткової власності власник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу і на інших рівних умовах, окрім випадку продажу з публічних торгів. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі або не здійснюють цього права щодо нерухомості протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом 10- ти днів з дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо ж бажання придбати частку в праві спільної часткової власності виявили декілька співвласників, продавець має право вибору покупця. Отже, сутність переважного права купівлі полягає в тому, що співвласник, перш ніж продати частку сторонній особі, зобовязаний запропонувати купити її іншим співвласникам на тих самих умовах. Ціна й інші умови, пропоновані їм, повинні бути такими ж, як і пропоновані третій особі. Зміна їх для співвласника недопустима. Суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обовязку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обовязку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобовязаних осіб. В даному ж позові відсутнє порушення прав та інтересів позивача, оскільки законодавством чітко передбачено, що переважним є право відповідача купити частку у праві спільної часткової власності, а не обовязок на вимогу власника її купувати. Такого способу захисту як стягнення з співвласника на користь іншого співвласника вартість частки у праві спільної часткової власності, нормами матеріального права не передбачено. Спеціальним способом захисту порушеного права за нормами статті 362 ЦК України, на яку посилається позивач є переведення прав та обовязків покупця за договором купівлі продажу, укладеним з порушенням переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності. Таким чином, власник порушеного права може скористатися не будь яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. При цьому обравши певний спосіб захисту права, позивач в силі ст. 12 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Враховуючи той факт, що сторони по справі, у відповідності до ст. 356 ЦК України є субєктами права спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS], то і спосіб захисту прав співвласника щодо припинення права власності на частку у спільному майні чітко прописані у ст. ст. 364 -365 України. Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі за N 6-2925цс15 та у постанові ВС від 30.01.2018 року по справі №369/8864/15-ц, провадження N 61-1650 св 18. Крім того, судом встановлено, що майновий стан відповідача не дає змоги виплатити компенсацію за 1 /4 частину квартири, оскільки вона самостійно утримує малолітню дитину, доньці Ельвірі 3 роки та 5 місяців (а.с.61). Після виходу із відпустки по догляду за дитиною відповідач влаштувалась до ФОП [PERSON] та отримує мінімальну заробітну плату, що доводиться довідкою про індивідуальні відомості про застраховану особу, виданою ПФУ за формою ОК-5(а.с.62). Інше майна, крім частки у спірній квартирі, яке б належало відповідачу на праві приватної власності, відсутнє. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. ( ст.ст. 12, 77, 78 ЦПК України). З огляду на правила розподілу тягаря доказування, саме на позивачів покладено обов'язок з доведення факту дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає у позбавленні можливості вільно користуватися належним йому майном, так і ту обставину, що його права порушені і вони можуть бути захищені саме у визначений ним спосіб. В даному випадку позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження обставин, на які він посилається в обґрунтування своєї позиції. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу (Постанова Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не наведено доказів чи посилань на докази того факту, що дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного згідно ст. ст. 11, 15, 319, 355, 356, 358, 361, 362 ЦК України,

Outcome: dismissed