Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради, третя особа: Комунальне підприємство «ЖКС «Пересипський», про визнання членом сім`ї померлого наймача, визнання права користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступні обставини. Так позивач стверджує, що з 1998 року, він, [PERSON] та [PERSON] стали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство. На підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «ОДЕССІЛЬМАШ» [PERSON] було видано ордер на житлову площу в гуртожитку - кімнату [ADDRESS] . З часу вселення [PERSON] та [PERSON] стали проживати разом в даній кімнаті та весті спільний побут. Дані обставини можуть підтвердити свідки. Приблизно п`ять років тому [PERSON] стала хворіти, були виявлені проблеми з печінкою. В першій половині 2016 році на [PERSON] було здійснено напад та нанесено їй тілесні ушкодження, які в подальшому призвели до різкого погіршення її здоров`я, а в подальшому і до смерті. [PERSON] стала втрачати зір, загострилися хронічні захворювання. За весь час захворювання у лікарні ніхто з родичів, у тому числі відповідач [PERSON] , не піклувалися та навіть не відвідували її. [INFO] [PERSON] померла в лікарні. [PERSON] її поховав за власний рахунок. На протязі часу сумісного проживання з [PERSON] , позивач [PERSON] сплачував комунальні та інші платежі, приймав участь у витратах на утримання та збереження спільного майна. Після смерті [PERSON] позивач також продовжує оплачувати усі необхідні платежі. Через деякий час після того як [PERSON] померла, [PERSON] дізнався, що в його кімнаті прописаний племінник покійної [PERSON] - [PERSON] . Однак позивач взагалі не знав, що [PERSON] надала згоду на реєстрацію [PERSON] у квартирі, оскільки останній в кімнаті ніколи не проживав. Позивач стверджує, що [PERSON] бажала його зареєструвати у своїй кімнаті, про у [PERSON] були проблеми з отриманням паспорта громадянина України, а тому його не мали можливості зареєструвати. Паспорт громадянина України був отриманий позивачем [PERSON] лише в серпні 2016 року, тобто через 2 місяці після смерті [PERSON] . Позивач стверджує, що він іншого житла не має, а з 24.02.2017 року він був вимушений зареєструватися в Центрі для безпритульних осіб по [ADDRESS] . На підставі викладеного, позивач просив: 1.Визнати [PERSON] членом сім`ї померлого наймача кімнати [ADDRESS] [PERSON] ; 2.Визнати за [PERSON] право на користування кімнатою [ADDRESS] на умовах наймача; 3.Визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом кімнатою [ADDRESS] . (а.с. 2-5) Суворовська районна адміністрація Одеської міської Ради звернулась з зустрічним позовом до [PERSON] про виселення. В обґрунтування зустрічних позовних вимог Суворовська районна адміністрація Одеської міської Ради посилається на наступні обставини. Так, Суворовській районній адміністрації Одеської міської ради стало відомо щодо самовільного зайняття житлової площі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , в якій була зареєстрована до дня смерті [PERSON] , та на сьогодні зареєстрований її племінник [PERSON] . Житловий будинок [ADDRESS] знаходиться на балансі Комунального підприємства Житлово-комунальній сервіс «Пересипський», а кімната [ADDRESS] , яка знаходилась у користуванні померлої [PERSON] не приватизована та знаходиться у комунальній власності громади м. Одеси в особі Одеської міської ради та оперативному управлінні Суворовської районної адміністрації. Згідно із довідкою (випискою із домової книги про склад сім`ї та реєстрації) рахунок на квартиру було відкрито на ім`я [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 24.06.2016 р. актовий № 459646. 09 червня 2006 року ВАТ «Одессільмаш» на ім`я гр. [PERSON] було видано ордер на право заняття жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] . На даний час в кімнаті [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] . Однак, дану кімнату самовільно зайняв приміщення та мешкає [PERSON] , не маючи на це законних підстав. На підставі викладеного, Суворовська районна адміністрація Одеської міської Ради просить виселити [PERSON] з незаконно займаного ним житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. (а.с.104-107) В судовому засіданні позивач [PERSON] , а також його представник [PERSON] просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а зустрічний позов залишити без задоволення. Так позивач [PERSON] пояснив, що він з 1998 проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] . Вони спільно проживали у кімнаті [ADDRESS] та вели спільне господарство. Він до останніх днів життя [PERSON] доглядав за нею, надавав необхідну допомогу, а також утримував у належному стані кімнату, сплачував комунальні послуги. Однак в даній кімнаті він не був зареєстрований, оскільки тривалий час не мав паспорту громадянина України. Позивач пояснив, що іншого житла він не має, у кімнаті він проживає тривалий час. Позивач також пояснив, що відповідач [PERSON] у їх кімнаті ніколи не проживав, а факт реєстрації він встановив лише після смерті [PERSON] .. Представник Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради Козловська-Дєгтяренко В.В. просили відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] та задовольнити зустрічний позов. В судовому засіданні вона пояснила, що [PERSON] не має законних підстав для проживання в кімнаті, а тому повинний бути виселений без надання іншого жилого приміщення. Представник відповідача [PERSON] адвокат Бузова Т.Г. просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] та задовольнити зустрічний позов Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради. Вона вважає, що [PERSON] не надав достатніх доказів, які підтверджуються наявність сімейних відносини між ним та померлою [PERSON] .. Окрім того, відповідач [PERSON] не має можливості проживати у кімнаті [ADDRESS] , оскільки цьому перешкоджає [PERSON] Представники КП «ЖКС Пересипський» просили справу розглянути у її відсутність. (а.с. 155) Судом встановлені наступні обставини справи, а також відповідні правовідносини. Так судом встановлено, що на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «ОДЕССІЛЬМАШ» від 01.02.2006 року [PERSON] біло видано ордер на житлову площу в гуртожитку - кімнату [ADDRESS] . (а.с. 8) З часу вселення [PERSON] та [PERSON] стали проживати разом в даній кімнаті та вести спільний побут. В останні роки свого життя [PERSON] стала хворіти, у зв`язку з чим, [PERSON] надавав їй необхідний догляд, купляв ліки. (а.с. 63-84) [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , яка було видано Іванівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. (а.с. 7) В судовому засіданні були також опитані свідки [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що є сусідкою позивача та мешкає у кімнаті [ADDRESS] , протягом останніх 35 років. Свідок пояснила, що [PERSON] та [PERSON] сумісно мешкали у спірній кімнаті останні 20 років до дня смерті [PERSON] , відносини у них були гарні та теплі, однак зареєструвати шлюб вони не могли через проблеми [PERSON] в отриманні паспорта громадянина України. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що є сусідкою позивача та мешкає у кімнаті [ADDRESS] , з 1998 року. [PERSON] та [PERSON] сумісно мешкали у спірній кімнаті останні 20 років до дня смерті [PERSON] , разом робили ремонт та вели сумісний побут. Відносини у них були гарні та теплі, однак зареєструвати шлюб вони не могли через проблеми [PERSON] в отриманні паспорта громадянина України. [PERSON] піклувався про [PERSON] , купував ліки та доглядав її. Згідно пояснень свідків та документів, наявних у матеріалах справи вбачається, що [PERSON] вселився та проживав у спірній кімнаті зі згоди основного квартиронаймача, - померлої [PERSON] , оплачував та по теперішній час оплачує комунальній послуги, займався побутом та проводив ремонтні роботи у спірній кімнаті. (а.с. 16-24) Згідно ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються на рівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти та батьки. Якщо особи перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права та обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст.65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Згідно ч. 2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] у спірній кімнаті сумісно проживав однією сім`єю понад 15 років разом з [PERSON] , вселився у кімнату з її згоди і є колишнім членом сім`ї законного користувача житла. Відповідно до п. 17 «Примірного положення про гуртожитки», затвердженого Радою Міністрів УРСР від 03.06.1986р. № 208, (яке було чинним на час вселення [PERSON] у гуртожиток) громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадянина, які проживають разом з ним. В судовому засіданні було встановлено, що ПАТ «ОДЕССІЛЬМАШ» не здійснював жодних дій щодо виселення [PERSON] із займаної кімнати, а отже можливо константувати, що він був вселений з дозволу та відома адміністрації. З пояснень свідків також вбачається, що на час передачі будинку № 82 від ПАТ «ОДЕССІЛЬМАШ» до Одеської міської Ради [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю у кімнаті [ADDRESS] . Так житловий будинок [ADDRESS] на балансі Комунального підприємства Житлово-комунальній сервіс «Пересипський» та був прийнятий до комунальної власності лише після передачі його від «ОДЕССІЛЬМАШ». В той же час, судом встановлено, що у будинку [ADDRESS] , який значиться як «гуртожиток» відсутні меблі, спеціальне устаткування, культурно-побутові предмети, які передбачені для проживання у гуртожитках. Крім того, в цьому будинку відсутні штати для його обслуговування. За таких обставин, суд вважає, що жиле приміщення, в якому проживає позивач на законних підставах фактично є окремою жилою квартирою. Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 2 п. 15 Постанови Пленуму ВСУ N 9 від 01.11.96 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» встановлено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів. Вищевказана позиція також висловлювана у Постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 682/139/17-ц. Судом встановлено, що [PERSON] вселився у кімнату з її згоди і є колишнім членом сім`ї законного користувача житла, проживає у кімнаті понад 13 років, іншого житла не має, зареєстрований в Центрі для безпритульних осіб по [ADDRESS] . На підставі викладеного, суд вважає, що необхідно визнати [PERSON] членом сім`ї померлого [INFO] наймача кімнати [ADDRESS] гуртожитку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , а також визнати за [PERSON] право користування кімнатою [ADDRESS] . В зв`язку із чим, зустрічні позовні вимоги Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради до [PERSON] про виселення з кімнаті [ADDRESS] не підлягають задоволенню. В той же час, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у кімнаті [ADDRESS] необхідно залишити без задоволення у повному обсязі, оскільки саме [PERSON] не давав можливості проживати [PERSON] у спірній кімнаті, а отже неможливо вважати, що останній не проживав без поважних причин. На підставі викладеного,

Outcome: partial