Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, та просить суд повернути у власність квартиру [ADDRESS], яка була передана відповідачу за договором дарування від 21 березня 2016 року, посилаючись на те, що при укладені правочину позивач помилилась, щодо правової природи правочину. Оскільки в теперішній час в результаті помилки, позивач позбавлена права власності на спірну квартиру, вона вимушена звернутись з позовом до суду. Позивач та її представник надали суду заяву в якій підтримали позовні вимоги просять суд їх задовольнити в повному обсязі, справу розглянути в їх відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідно до п. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Третя особа у судове засідання не з'явилась, про дату слухання справи повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 02 червня 1997 року. [PERSON], маючи намір оформити заповіт на ім'я своєї доньки [PERSON], звернулась до відповідача з проханням допомогти оформити спадкові права. На підтвердження вказаного наміру 21 березня 2016 року, позивач разом з відповідачем звернулась до нотаріуса з метою оформлення заповіту, у нотаріуса позивач підписала документ, який вважала заповітом, та якій як позивачу стало відомо у подальшому, є договором дарування. В судовому засіданні встановлено, що після підписання договору дарування позивач залишилась проживати у спірній квартири, зареєстрована в ній по теперішній час та сплачує комунальні послуги за квартиру. Позивач як людина похилого віку та інвалід, не могла безоплатно віддати своє єдине житло, отже згодом їй стало відомо, що договір має інший зміст та не є заповітом, і позбавляє позивача права власності на квартиру. Відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною третьою ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до ст. 216 ч. 1 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Аналічуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що при підписанні договору позивач помилилися щодо правових наслідків договору і вважає що це є обставиною, що має істотне значення, а тому є передбаченою ст. 229 ЦК України підставою для визнання правочину недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: approved