Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

[PERSON] звернувся із заявою про встановлення факту смерті, вказавши заінтересованою особою по справі Кам`янець-Подільський міськрайонний відділ ДРАЦСу ЦЗМУМЮ (м.Хмельницький). В обгрунтування вимог заявник вказує, що він є сином померлого [INFO] [PERSON] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Внаслідок смерті Донецьким відділом РАДЦСу Донецького міського управління ДНР було видано свідоцтво про смерть № [NUMBER] , лікарське свідоцтво про смерть № 2759 від 19.06.2020 р., а також довідка про причину смерті. Отримати свідоцтво про смерть у відділі ДРАЦС неможливо оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ встановлено зразка відповідно до ст. 17 закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Встановлення факту смерті особи необхідно йому для державної реєстрації смерті померлої особи, проведеної державним органом України. Заявник просить суд винести рішення яким встановити факт, що має юридичне значення, а саме факи смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в м.Донецьк. В судове засідання заявник, його представник не з`явились. Представник заявника подав суду заяву про розгляд справи без його участі, просить вимоги заявника задовльнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, завідувач відділу подав суду заяву про розгляд справи без їх представника, при вирішенні заяви покладається на думку суду. Фіксування судового процесу не здійснюється у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. Заявник є сином [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, копією паспорта заявника. [PERSON] помер [INFO] в м.Донецьк, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого відділом Донецьким міським відділом РАЦС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції ДНР(а.с.6). Факт смерті [PERSON] [INFO] підтверджується також: копією лікарського свідоцтва про смерть № 2759 від 19.06.2020 р., виданого республіканським бюро судово-медичних експертиз ДНР, в якому зазначено причину смерті як злоякісне новоутворення правої легені(а.с.4-5); довідкою про причини смерті від 19.06.2020 р.(а.с.7). 05.09.2020 р. представнику заявника Кам`янець-Подільським міськрайонним відділом ДРАЦС Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Хмельницький) було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] зв`язку з відсутністю документів, на підставі яких можливо було б вчинити вказану дію. Згідно зст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Суд враховує, що місто Донецьк Донецької області станом на час розгляду цієї справи знаходиться на тимчасово окупованій території України та відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Вказана обставина позбавляє заявника можливості зареєструвати факт смерт іпомерлої особи у встановленому законом порядку. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, щодержави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібі їпісля припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду протии Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр протии Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер протии Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, щонаводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказанного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, якіїм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер протии Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки розуміє, що можливості збору доказів щодо факту смерті особи на окупованій території можуть бути істотнообмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Враховуючи вищевикладені обставини та письмові докази по справі, суд вважає доведеним факт смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Шахтарськ Донецької області, [INFO] в м.Донецьк Донецької області України. Відповідно до ч. 4 ст. 317, п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення. На підставі наведеного,

Outcome: approved