Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Україна», який був уточнений в ході судового розгляду, про розірвання договору оренди землі, стягнення орендної плати за користування земельною ділянкою, пені та інфляційних збитків. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 12.02.2009 року між [PERSON] та ТОВ «Україна» було укладено договір оренди землі б/н, відповідно до умов якого [PERSON] передала ТОВ «Україна» строком на 15 років в оренду земельну ділянку загальною площею 4,2588 га, в строкове платне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Успенівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області. Вказаний Договір зареєстрований у Гуляйпільському районному відділі Запорізької регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру при Державному Комітеті України по земельним ресурсам», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12.02.2009 № 040926800145. 25.08.20l6 року позивач став власником зазначеної земельної ділянки на підставі Свідоцтва про право па спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1027. Пунктами 9-14 договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у гривнях у розмірі 3,0 % від нормативної оцінки земельної ділянки і може сплачуватися, як натуральній чи відробітковій формі. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням коефіцієнту індексації поточного року. Орендна плата вноситься не пізніше 31 грудня поточного року. Проте, орендна плата за 2016 рік та 2017 рік позивачу не виплачена. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд розірвати договір оренди землі, скасувати державну реєстрацію вказаного договору, стягнути з відповідача на його користь несплачену орендну плату за 2016 рік - у розмірі 5500,01 грн., та за 2017 рік у розмірі 5500,01 грн., з урахуванням пені згідно з наданими розрахунками, 3% відсотків річних від простроченої суми боргу та інфляційні збитки, що загалом становить 14546,18грн., а також витрати, повязані зі сплатою судового збору та витрати, понесені на правничу допомогу. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просить його задовольнити, пояснивши суду, що відповідач систематично ухиляється від сплати орендної плати, тому просить розірвати договір, скасувати державну реєстрацію та стягнути з ТОВ «Україна» орендну плату, пеню, три відсотки річних від прострочення суми боргу, інфляційні збитки, судовий збір та витрати на правничу допомогу. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні та в поданому письмовому відзиві на позов вимоги позивача не визнали в повному обсязі та пояснили, що позивачем не надано жодного із доказів обґрунтованості своїх позовних вимог у частині невиконання чи неналежного виконання ним умов договору оренди земельної ділянки. Крім того пояснили, що в матеріалах справи є копії листів та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, які надсилались позивачу з проханням вирішити питання про отримання орендної плати, однак позивач на вказані листи не відреагував, орендну плату не отримував, так як його не влаштовував її розмір. Прохали в позові відмовити. Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до п.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з п.1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями ст.627,628 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 792 ЦК України визначено, що за договором оренди земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Як вбачається з договору оренди земельної ділянки від 12.02.2009, земельна ділянка загальною площею 4,2588 га. з кадастровим номером 2321887500:20:002:0006, яка розташована на території Успенівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області була передана попереднім власником - відповідачу після державної реєстрації Договору за актом її приймання-передачі. Згідно договору [PERSON] передала ТОВ «Україна» в оренду земельну ділянку загальною площею 4,2588 га, в строкове платне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Успенівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 21769 грн. в цінах 1995 року, згідно довідки Гуляйпільського районного відділу земельних ресурсів № 64 від 28.02.2007 року. Договір укладено на 15 років. (а.с.7-11). 25.08.20l6 року позивач - [PERSON] став власником зазначеної земельної ділянки на підставі Свідоцтва про право па спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1027 (а.с.12). Згідно частини другої статті 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. У відповідності до ст.2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Статтею 93 ЗК України та ст. 1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до статті 21 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Пунктами 9-14 договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у гривнях у розмірі 3,0 % від нормативної оцінки земельної ділянки і може сплачуватися, як натуральній чи відробітковій формі. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням коефіцієнту індексації поточного року. Орендна плата вноситься не пізніше 31 грудня поточного року. В період з 2016 року по 2017 рік включно відповідач не дотримувався умов договору, та не сплатив орендну плату: за 2016 рік - у розмірі 5500,01 грн., та за 2017 рік у розмірі 5500,01 грн. На прохання позивача (лист від 08.08.2017 року, вхідний ТОВ «Україна» № 26 від 11.08.2017 р.), а саме вимоги про сплату заборгованості за орендну земельної ділянки за 2016, 2017 роки, та вимоги про усунення заборгованості за п.9 Договору про відробіткову форму оранку, за період з 2011 року по 2017 р., яка є власністю [PERSON], ніяких об'єктивних відповідей від відповідача не надходило. Посилання представника відповідача в судовому засіданні на копії листів та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, які надсилались позивачу з проханням вирішити питання про отримання орендної плати (а.с.27-29) суд не може взяти до уваги, так як направлення листів не свідчить про їх отримання та отримання орендної плати. Крім того, сам представник відповідача не спростував, а навпаки підтвердив, що кошти за сплату орендної плати за 2016-2017 роки позивачу не були передані. Згідно зі ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Статтею 24 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил, у тому числі місцевих правил забудови населених пунктів; дотримання режиму водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон, зон особливого режиму використання земель та територій, які особливо охороняються; своєчасного внесення орендної плати. Згідно із статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В судовому засіданні встановлено, що позивач звертався до відповідача щодо виплати останнім заборгованості по орендній платі за орендовану земельну ділянку, яка йому належить, але не дивлячись на пред'явлені вимоги, відповідач існуючу заборгованість по орендній платі не виплатив. Згідно ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обовязків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження обєкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Разом з тим ЦК України містить окрему норму, яка регламентує саме договір найму земельної ділянки - це ст.792 ЦК України, яка регламентує спірні правовідносини та відсилає до спеціального законодавства в даній галузі права. Згідно із пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання як договору оренди, так і договору суборенди земельної ділянки, тоді як разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-146цс12 (№ в ЄДРСРУ 28310898). Судом встановлено, що внаслідок порушення умов договору орендарем, орендодавець не отримує орендну плату, на яку розраховував та має право згідно з умовами договору, що на думку суду є істотним порушенням договору, а тому є підстави для розірвання договору оренди та стягнення заборгованості по орендній платі за 2016, 2017 роки. Зазначене, виходячи із положень ст. 651 ЦК України та ст.41 Конституції України, про те, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, повністю відповідають захисту права власності, яке гарантується ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Крім того, відповідно до пунктів 10, 11 договору оренди спірної земельної ділянки, орендна плата вноситься до 31 грудня поточного року, обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням коефіцієнту індексації поточного року. Пунктом 14 договору передбачено що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,1 % несплаченої суми, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення за кожний день затримки. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. Згідно із ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому,

Outcome: approved