Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що він з 05.01.2006р. до 30.06.2015р. перебував у трудових правовідносинах з відповідачем. Відповідно до наказу №158-Л від 24.06.2015 року він був звільнений з роботи за угодою сторін, але в день звільнення з ним не був проведений розрахунок по заробітній платі, тому в жовтні 2015 року він звернувся до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні. 24.11.2015 року був виданий судовий наказ про стягнення на його користь з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі при звільненні, за період з квітня по червень 2015 року в сумі 9119,61 грн.. Проте фактичне перерахування грошових коштів на його рахунок відбулося лише 30 вересня 2016 року. Просив суд стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 62899,14 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 641,06 грн. та на відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 10000,00 грн.. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача також повідомлений про дату. час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав до суду письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. При цьому остання, відповідно до ч.1 ст. 263 ЦК України, є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що особа не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути. Так, звертаючись до суду, позивач посилався на те, що він працював в Шахтарському управлінні по газопостачанню та газифікації Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз». Проте, внаслідок проведення на території Донецької області антитерористичної операції керування майновими комплексами семи структурних підрозділів товариства (у тому числі Шахтарського управління) втрачено, а їх господарську діяльність паралізовано. У зв`язку із блокуванням роботи Шахтарського управління по газопостачанню та газифікації, яке знаходиться на непідконтрольній українській владі території, з 30.06.2015 року фактично даний структурний підрозділ не працює. На даний час всі первинні бухгалтерські та кадрові документи знаходяться у приміщеннях захоплених підрозділів (філій), а отже підтвердити чи спростувати знаходився чи ні позивач у трудових відносинах з ПАТ «Донецькоблгаз» в особі Шахтарського управління по газопостачанню та газифікації не можливо.\~\~\~\~\~\~ Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом, і обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено судом [PERSON] з 05.01.2006 року по 30.06.2015 року працював в Шахтарському управлінні з газопостачання та газифікації ПАТ «Донецькоблгаз». При звільненні з [PERSON] не був проведений розрахунок і судовим наказом Бердянського міськрайонного суду Запорізької області на його користь з ПАТ «Донецькоблгаз» було стягнуто заборгованість по заробітній платі з квітня 2015 року по 30 червня 2015 року в сумі 9119,61 грн. Як зазначив позивач і ці обставини відповідачем не спростовані, фактичний розрахунок з [PERSON] було проведено 30.09.2016 року. Структуру заробітної плати визначено у ст. 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій (ч. 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці»). У рішенні Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 №9-рп/2013 зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. На підставі положень частини шостої ст. 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Також, Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців. Розмір компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати складає 641,06 грн. і підтверджується розрахунком позивача. Отже позов в частині позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати суд вважає обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Вирішуючи позов в частині позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та моральної шкоди, суд звертає увагу на наступне. За положеннями ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За змістом ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як зазначалося вище заборгованість з заробітної плати перед позивачем утворилася в квітні-червні 2015 року. Разом з цим Постановою Правління Національного банку України від 06.08.2014 року №466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій» постановлено банкам України призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою. Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» місто Шахтарськ Донецької області, на території якої знаходився відокремлений підрозділ відповідача та проживав позивач, віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Таким чином, судом установлено, що на момент звільнення позивача у відповідача була відсутня можливість виплатити йому заборгованість по заробітній платі, оскільки [PERSON] знаходився на території, яка не контролювалася українською владою. Крім того, виходячи із системного аналізу ст. 117 КЗпП України слід дійти висновку про те, що обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Згідно зі ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини. Враховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема вимоги щодо виплати компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. В п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. У ч. ч. 1, 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 23 березня 2016 року № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року № 6-383ц16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. Врахувавши, що сертифікатами Торгово-промислової палати України від 19.06.2014 року за №1562/05-4, від 30.07.2014 року за №№2059/05-4, 2085/05-4, від 28.11.2014 року за №5454/05-4, встановлено збройне терористичне захоплення приміщення органів державної влади України на території Донецької області, у тому числі і в місті Шахтарськ, що свідчить про настання з того часу для відповідача обставин непереборної сили при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області; на момент видачі сертифіката обставини непереборної сили тривають та дату закінчення їх терміну встановити не можливо З огляду на викладене\~\~ суд приходить до висновку про відсутність вини відповідача у затримці виплати позивачу належних сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, через настання обставин непереборної сили, у зв`язку з чим в задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення\~\~\~середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та моральної шкоди\~слід відмовити. \~\~\~На підставі викладеного та

Outcome: partial