Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , третя особа - Харківська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач в позові зазначив, що спірна однокімнатна квартира [ADDRESS] житловою площею 12.74 кв.м. була надана позивачу в 1994 році на підставі ордеру № 8111 від 10. 06.1994 року. На цей час наймодавцем квартири є Харківська міська рада. В квартирі зареєстровані три особи - позивач [PERSON] , відповідачка [PERSON] - колишня дружина позивача і [PERSON] - син позивача та відповідачки. Фактично з червня 2017 року відповідачка в квартирі не проживає. В 2017 році вона створила іншу сім`ю, з своєї доброї волі не користується спірною квартирою і більш трьох років не має жодного відношення до квартири. Позивач не порушував житлових прав відповідачки на спірну квартиру, коли спілкувався з нею просив надати письмову заяву про зняття з реєстрації або особисто знятися з реєстрації. Але до цього часу відповідачка з реєстрації не знялася, вона не цікавиться квартирою, не слідкує за її технічним станом, не сплачує квартплату і комунальні платежі, чим порушує права позивача. Крім того позивач не може використати своє право на приватизацію житла. Спору про поділ спільного майна не було, відповідачка забрала як особисті речі так і інші речі зі спільного майна подружжя. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21.08.2020 року відкрито провадження у справі. Визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Третя особа - Харківська міська рада надала суду пояснення за якими Харківська міська рада вважає позов [PERSON] безпідставним, не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Позивач, звертаючись до суду з позовом не надав належних, допустимих та достатніх доказів обґрунтування заявлених позовних вимог, які можуть бути прийняті в підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання певного часу і з не поважних причин. Визнання, за таких обставин, [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням порушить її конституційне право на житло, що закріплено у статті 47 Конституції України. Заслухавши пояснення позивача, заперечення за позовом відповідачки, пояснення третьої особи за позовом, дослідивши докази надані суду, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є колишньою дружиною позивача. Шлюб між ними розірвано за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 9 квітня 2020 року. Право користування [PERSON] житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, за якою зазначене місце реєстрації і проживання за вказаною адресою. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. За умови повернення відсутнього на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин відсутності особи в житловому приміщенні, право користування яким вона має, житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести по-перше факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні і по-друге - без поважних причин. Так, посилання позивача [PERSON] на акт від 3 серпня 2020 року, складений співмешканцями будинку, про не проживання відповідачки [PERSON] в спірній квартирі в якій вона зареєстрована, як і показання свідка [PERSON] під час судового розгляду, по суті можуть свідчити тільки про сам факт не проживання [PERSON] в спірній квартирі. Однак про причини не проживання відповідача в спірній квартирі жодним чином - не свідчать. Відповідачка [PERSON] в аргументування заперечень на позов і поважності причин її не проживання в спірній однокімнатній квартирі, посилалась на неможливість її проживання в квартирі з підстав припинення шлюбу з позивачем. При цьому зазначила, що іншого житла вона не має, спільне проживання в однокімнатній квартирі разом з колишнім чоловіком вона не уявляє за можливе. Такі доводи позивача, щодо дійсних причин не проживання в спірній квартирі, суд вважає такими, що заслуговують на увагу і на поважність причин її не проживання, після розірвання шлюбу, саме в однокімнатній квартирі право користування якою вона має. Саме по собі твердження позивача про те, що відповідач добровільно залишила житлове приміщення і не цікавиться житлом - квартирою, доказово не підтверджено. Більш того, самим позивачем в позові зазначено, що причиною переїзду [PERSON] послугувало те, що в них не склалось подружнє життя. Відповідач добровільно знятись з реєстраційного обліку місця проживання в квартирі не бажає. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами обставини не поважності причин не проживання відповідачки в квартирі, право користування якою остання має, отже за таких обставин по справі підстав для задоволення позову судом не вбачається. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Перевіривши під час судового розгляду обставини за позовом на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме про визнання відповідачки особою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд вважає, що зазначені позивачем обставини не поважності причин не проживання відповідачки в спірній квартирі не знайшли підтвердження належними і допустимими доказами.

Outcome: dismissed