Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, в якому вказав, що з 20.07.2000 р. по 05.12.2016 р. знаходився з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] З часу народження діти майже постійно проживають з ним за адресою: [ADDRESS], де вони зареєстровані. Сумісне проживання з відповідачем припинили в листопаді 2015 р. Після чого відповідач зібрала свої особисті речі та пішла проживати за місцем реєстрації. На той час [PERSON] забрала із собою їх дітей. В грудні 2015 р. діти повернулися проживати до нього, та з цього часу постійно мешкають разом з ним. Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дітей не надає. У зв»язку з чим він був вимушений стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дітей. Між ним та дітьми завжди був та існує добрий психологічний клімат. З грудня 2015 р. він, за допомогою матері [PERSON], займається вихованням, лікує дітей, піклується про них. Нещодавно ним було отримано заочне рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 05.12.2016 р., яким задоволено позов [PERSON] до нього про розірвання шлюбу. З даного рішення йому стало відомо, що діти ніби то проживають з [PERSON] та після розірвання шлюбу залишаться проживати разом з нею. З таким твердженням він категорично не згоден. Вважає що проживання дітей разом з ним відповідає їх інтересам. Посилаючись на ст.ст. 160, 161 СК України, [PERSON] просить визначити місце проживання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], разом з ним за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач до суду повторно не з»явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила, заперечень не надала. Суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ст..224 ЦПК України. Представник третьої особи - відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської Ради в судовому засіданні зазначила, що підтримує висновок відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської Ради про доцільність визначенням місця проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком. Представник третьої особи - відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської Ради в судове засідання не з»явився, до суду подана заява про розгляд справи без їх участі та наданий письмовий висновок. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення [PERSON], представника третьої особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно зі ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За правилами ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Сімейне законодавство України не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір'ю. При вирішенні спору про місце проживання дитини, суд повинен виходити з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини та приймати до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я, та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що з 20.07.2000 р. сторони перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 05.12.2016 р. (а.с.10). В період перебування у шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народились донька та син [PERSON], [INFO] (а.с.4) та [PERSON], [INFO] (а.с.5). Позивач зазначив, що після припинення сумісного проживання з відповідачем в листопаді 2015 р. діти залишились проживати разом з матір»ю. Але вже в грудні 2015 р. діти покинули проживання з [PERSON] та прийшли до нього. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції прав дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-ХП, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. За ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За Принципом ст.6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959 р. дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Тобто, при вирішенні питання про місце проживання малолітньої дитини перевага надається матері. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю» № 16 від 12.06.1998 р. суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в томі числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. З наданих письмових доказів (а.с.8,12,13,14) та пояснень позивача, судом встановлено, що батько виявляє увагу та турботу про дітей. [PERSON] забезпечений житлом, де створені умови для проживання дітей (а.с.6,7,53). Позивач має постійне місце роботи, де характеризуються позитивно (а.с.15,16), за місцем проживання характеризується також позитивно (а.с.17). Відповідно до висновку відділ по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської Ради доцільно визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] (а.с.43-44). На виконання ст.171 СК України, малолітній [PERSON], як і неповнолітня [PERSON], були вислухані на засіданні служби у справах дітей, де висловили своє бажання проживати разом з батьком [PERSON], про що надано також їх письмові заяви (а.с.41,42). Суд визнав недоцільним з»ясування думки малолітнього [PERSON] безпосередньо в суді, оскільки це може спричинити додатковий психологічний стрес для дитини. Як повідомила в судовому засіданні представник відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської Ради за адресою реєстрації [PERSON] не мешкає, що було встановлено з пояснень матері відповідача та відображено в акті обстеження побутових умов (а.с.55). При винесенні рішення про задоволення позову [PERSON] про визначення місця проживання сина разом з ним, суд виходив з того, що сторони мають рівне право на виховання сина, але з досліджених письмових доказів встановлено, що дитина має більшу прихильність до батька та висловила своє бажання проживати разом з ним. Крім того, малолітній [PERSON] наразі мешкає, в тому числі з рідною сестрою [PERSON], яка також висловила бажання проживати разом з батьком. Інші дослідженні в судовому засіданні докази не спростовують висновків суду з наведених вище підстав. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON], суд виходив з наступного. Ч.3 ст.160 СК України передбачає, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Виходячи з того, що [PERSON] на час звернення позивача до суду досягла чотирнадцяти років та відповідно має право самостійно визначати місце проживання з батьками, то права та інтереси позивача не підлягають захисту судом (ст.3 ЦПК України) у обраний ним спосіб. У відповідності до ст.88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial