Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в уточненій редакції якого просив зобовязати [PERSON] не чинити перешкоди у вихованні та у спілкуванні його з сином [PERSON], [INFO]. Встановити наступний порядок його участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON], [INFO]: кожну середу з 17 години по 20 годину, включно, та кожної суботи з 15 години до 19 години, включно, за згодою дитини. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 15 вересня 1998 року він перебував з відповідачкою у шлюбі, який було розірвано 05 листопада 2013 року. Від подружнього життя у сторін народилося двоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Після народження сина стосунки з дружиною почали гіршати, оскільки позивач весь час був зайнятий, працював. забезпечував родину, будував будинок, відвозив дітей по гуртках, а відповідачка за час шлюбу не працювала, всі його ініціативи щодо влаштування побуту та розвитку дітей критикувала. Дітей дружина виховувала в дусі неповаги до нього та вседозволеності. З літа 2013 року сторони проживали в спільному будинку, але не як чоловік та дружина, тривав процес розірвання шлюбу. Паралельно було ініційовано судове провадження з поділу будинку та стягнення з позивача аліментів. [PERSON] з самого початку почала налаштовувати дітей проти нього, однак позивач постійно бачився з дітьми, дарував їм подарунки, сплачував аліменти. Спілкування з донькою припинилося не очікувано, однак вплинути на неї позивач вже не має змоги. Що стосується сина, то позивач зазначав, що хоче боротися за свої батьківські права, бо він любить обох своїх дітей. Також вказував, що він любить свого сина, глибоко переконаний, що жоден чоловік не зможе гідно виховати його, впевнений, що син потребує спілкування з ним. Позивач та його представник уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини так, як це викладено у позові зазначаючи, що позивач кохає свого сина, бажає з ним спілкуватися та приймати участь у його вихованні. Відповідачка та її представник проти задоволення позову заперечували посилаючись на те, що дитина не висловлює бажання спілкуватися з батьком. Крім того позивач не надає жодної допомоги дитині та спілкування з ним завдає сину психологічну травму. Представник третьої особи в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідачки та її представника, неповнолітньої дитини, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку про те, що вимоги позовної заяви підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтями\~1,\~2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст.\~15,\~16 ЦК України,\~ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. В судовому засіданні встановлено, що з 15 вересня 1998 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 01 березня 2007 року у подружжя народився син [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ВЛ № 069053 (а.с. 8). Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення суду набрало законної сили (а.с. 7). Відповідно до ч.1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Частина 2 ст. 141 СК України\~зазначає, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч. 2\~ст. 157 СК України). Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Частиною 3 ст. 157 СК України передбачено, що той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким поживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Відповідно до частини 2 цієї статті суд визначає спосіб участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Позивач [PERSON] зазначає, що відповідачка у справі, мати їх малолітнього сина, перешкоджає йому, як батькові, спілкуватися з дитиною. Судом було встановлено, що [PERSON], [INFO] має постійне місце проживання за адресою [INFO]. Дитина, [PERSON], [INFO], навчається у Харківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 101. У п. 54 рішення ЕСПЛ « Хант проти України» ( від 07.12.2006 року), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції\~не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78.) Практика Європейського суду з прав людини встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об'єднання сім'ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). Згідно результатів психологічного обстеження малолітнього [PERSON], [INFO], встановлено, що на момент проведення діагностування, [PERSON] знаходиться в нестабільному емоційному стані, відчуває сильне емоційне збудження, можливі афективні вчинки. Однак емоційний зв'язок з обома батьками присутній. Для подальшої соціалізації дитини необхідно виключення психотравмуючої ситуації маніпулювання батьками особистістю [PERSON] для досягнення своїх цілей, встановлення єдиних вимог та заохочень в системі виховання дитини. В іншому випадку можливі порушення особистісного розвитку дитини та його соціалізації. Суд вислухав думку дитини [PERSON], [INFO], у судовому засіданні, відповідно до якої дитина пояснила, що не бажає бачитись та спілкуватися зі своїм батьком. Разом з тим, суд постановляє рішення всупереч такої думці, оскільки вважає, що така думка може бути викликана почуттям образи на батька, складними відносинами, що склалися між батьками дитини. Статтею 10, 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Суд вважає за необхідне врахувати інтереси малолітньої дитини, а також дотриматись розумного балансу участі кожного з батьків у вихованні дитини. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування по цивільній справі не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вік дитини, обставини справи, поведінку обох батьків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню та відповідають інтересам дитини. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved