Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю «Ком-Еко-Львів» в особі філії «Ком-Еко-Борислав», надалі СП ТзОВ «Ком-Еко-Львів» та остаточно уточнивши розмір позовних вимог (заява від 11.12.2015), просить ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ №23/1 від 22 липня 2014 року в частині звільнення [PERSON] «за угодою сторін у відповідності до п.1 ст.36 КЗпП України» та зобовязати СП ТОВ «Ком-Еко-Львів»в особі філії «Ком-Еко-Борислав» внести зміни до трудової книжки[PERSON] про недійсність запису №33 від 22.07.2014 про його звільнення з роботи за п.1 ст.36 КЗпП України; зобовязати відповідача: змінити в наказі формулювання причин звільнення, а саме: зазначити «звільнити [PERSON] за власним бажанням, у відповідності до ч.3 ст.38 КЗпП України з 11 вересня 2015 року» та внести відповідний запис в його трудову книжку; стягнути з відповідача на користь [PERSON]: 19079грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 1 травня 2014 року по 11 вересня 2015 року, 3441грн. компенсації у розмірі тримісячного середнього заробітку у звязку з порушенням трудового законодавства у відповідності до ст.44 КЗпП України, 3077,25 грн. компенсації за невикористану відпустку, 10000грн. на відшкодування моральної шкоди, 11415грн. понесені витрати по наданню правової допомоги у справі згідно поданих розрахунків. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що звільнення є незаконним, оскільки не відповідає змісту його заяви. Він перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи підсобним робітником. Наказом відповідача за №34-к від 27 червня 2013 року позивача було звільнено з роботи у звязку з прогулом без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Рішенням Бориславського міського суду від 31 березня 2014 року позивача поновлено на посаді підсобного робітника відповідача, стягнуто з відповідача 11\~183 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнуто також 1000 гривень моральної шкоди, вирішено також питання щодо судових витрат. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 вересня 2014 року вищезгадане рішення залишено без змін. За наслідками відкритого виконавчого провадження щодо виконання вищезгаданого рішення суду в частині поновлення позивача на роботі, структурним підрозділом відповідача (філія «Ком-Еко-Борислав») видано наказ за №12/1-к від 30 квітня 2014 року, яким позивача поновлено на роботі. 21 липня 2014 року представник позивача [PERSON], одночасно із подачею трудової книжки позивача для внесення запису про поновлення на роботу відповідно до рішення суду, подав заяву позивача про звільнення з роботи за власним бажанням у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю за ч.3\~ст.38 КЗпП України. Вказує на те, що відповідачем не укладено колективного договору з трудовим колективом, відсутні правила внутрішнього трудового розпорядку. Крім цього, на підприємстві грубо порушуються вимоги трудового законодавства щодо охорони праці, а саме ст.ст.153, 163 та 166 КЗпП України щодо створення безпечних та нешкідливих умов праці, що встановлено перевіркою Територіального управління Держгірпромнагляду у Львівській області, яка проводилась з 19-20 травня 2014 року на підприємстві. Відповідно до листа відповідача за вих.№40 від 11 вересня 2015 року про необхідність отримання трудової книжки, позивачем отримано свою трудову книжку. У судовому засіданні позивач [PERSON], допитаний як свідок, дав пояснення, аналогічні викладеним в первинній позовній заяві і в заявах про уточнення позовних вимог, а також пояснив, що на момент видання відповідачем наказу за №12/1-к від 30 квітня 2014 року, яким його поновлено на роботі, позивач перебував за межами Львівської області. Тому йому не було відомо про факт поновлення. Проте, він і не мав наміру працювати у відповідача у випадку поновлення на роботі. 21 липня 2014 року його представник [PERSON] подав відповідачу трудову книжку для внесення запису про поновлення [PERSON] на роботі та одночасно заяву про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України. Проте, згодом стало відомо, що відповідач неправомірно вказав підставу звільнення - п.1 ст.36 КЗпП України. Трудову книжку він отримав 11 вересня 2015 року. Представник позивача - [PERSON], який діє на підставі договору б/н від 10 квітня 2015 року, у судовому засіданні дав пояснення, аналогічні викладеним і в первинній позовній заяві і в заявах про уточнення позовних вимог, підтримав уточнені позовні вимоги, просить їх задоволити. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 11 березня 2017 року, в судові засідання 08 червня 2017 року та 11 липня 2017 року не зявилася, хоча була належно повідомлена про час та місце розгляду справи. Суд вважає за можливе завершити розгляд справи без участі відповідача на підставі наявних в матеріалах справи доказів. З письмових заперечень представника відповідача вбачається, що відповідач заперечує проти задоволення позову, вважає, що вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку задоволенню не підлягає, оскільки позивача було поновлено на роботі 30.04.2014р., після чого він на роботі був відсутній, до виконання своїх обовязків не приступав. Щодо стягнення моральної шкоди, то позивач не надав жодних доказів в обґрунтування її наявності та розміру. Крім цього, вважає, що позивачем було пропущено строк звернення із даним позовом до суду, так як [PERSON] дізнався про своє порушене право 27 червня 2014 року, а з даним позовом звернувся у квітні 2015 року. Поважних причин пропуску цього строку та підстав для його поновлення не вбачає. Тому вважає вимоги позивача необґрунтованими і просить в їх задоволенні відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача, допитаного в якості свідка, пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з таких підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України\~передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст.\~ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді підсобного робітника філії «Ком-Еко-Борислав» спільного підприємства товариства з обмеженою відповідальністю «Ком-Еко-Львів» з 16 жовтня 2012 року. Наказом Відповідача за №34-к від 27 червня 2013 року позивача було звільнено з роботи у звязку з прогулом без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Рішенням Бориславського міського суду від 31 березня 2014 року визнано незаконним наказ СП ТОВ «КОМ-ЕКО-Львів» (філія «КОМ-ЕКО-Борислав») №34-к від 27.06.2013 в частині звільнення [PERSON] з посади підсобного робітника з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України; поновлено позивача на посаді підсобного робітника відповідача СП ТОВ «КОМ-ЕКО-Львів» (філія «КОМ-ЕКО-Борислав»), стягнуто з відповідача 11\~183 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнуто також 1000 гривень моральної шкоди, вирішено питання щодо судових витрат. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 вересня 2014 року вищезгадане рішення залишено без змін. За наслідками відкритого виконавчого провадження ВП №42987513 (постанова про відкриття виконавчого провадження від 16 квітня 2014 року, винесена державним виконавцем Личаківського ВДВС Львівського міського управління юстиції) щодо виконання вищезгаданого рішення суду в частині поновлення позивача на роботі, структурним підрозділом відповідача (філія «Ком-Еко-Борислав») видано наказ за №12/1-к від 30 квітня 2014 року, яким поновлено позивача на роботі. У матеріалах справи відсутні докази щодо належного повідомлення відповідачем про видання наказу про поновлення позивача [PERSON] на роботі. 21 липня 2014 року представник позивача [PERSON] подав відповідачу трудову книжку для внесення запису про поновлення [PERSON] на роботі та одночасно звернувся до відповідача із заявою від імені позивача про звільнення його з роботи за власним бажанням у звязку з порушенням роботодавцем законодавства про працю - за ч.3\~ст.38 КЗпП України. Відповідно до записів у трудовій книжці позивача за №32 від 30 квітня 2014 року зазначено, що «запис №31 недійсний. Поновлений на раніше займану посаду. Наказ №12/1-к від 30 квітня 2014 року», а у записі за №33 від 22 липня 2014 року зазначено «Звільнений з роботи за угодою сторін, згідно п.1 ст.36 КЗпП України. Наказ №123/1-к від 22.07.2014р.». Позивач [PERSON] до роботи не приступив, що підтверджується копіями актів про відсутність на робочому місці працівника від 05, 06, 07 травня 2014 року, копіями доповідних записок на імя директора філії «Ком-Еко-Борислав» та зверненнями на імя [PERSON] з проханням пояснити причини невиходу на роботу після видачі наказу про поновлення на роботі, тобто після 30 квітня 2014 року. Позивач [PERSON] не виходив на роботу після 30 квітня 2014 року, не повідомив підприємство про причини невиходу, про що підтвердив позивач допитаний у якості свідка. Адміністрацією підприємства не вживалися заходи дисциплінарного стягнення з цього приводу. Позивач у судовому засіданні пояснив, що він перебував за межами Львівської області, а тому не отримував кореспонденції, яка направлялася за адресою його проживання. При цьому, він і не мав наміру надалі працювати у відповідача. 21 липня 2014 року представник позивача [PERSON] звернувся до відповідача із заявою від імені позивача про звільнення його з роботи за власним бажанням у звязку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, тобто за ч.3\~ст.38 КЗпП України. Свою вимогу мотивував тим, що відповідачем не укладено колективного договору з трудовим колективом, відсутні Правила трудового розпорядку, що на підприємстві порушуються вимоги трудового законодавства щодо охорони праці, а саме: ст.ст.\~153,\~163\~та\~166 КЗпП України\~щодо створення безпечних та нешкідливих умов праці. Наказом № 23/1-к від 22 липня 2014 року (п.2) [PERSON], підсобного робітника, звільнено з роботи за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України 22 липня 2014 року. Трудову книжку позивач [PERSON] отримав 11 вересня 2015 року, що не заперечується представником відповідача. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про своєчасність доведення до позивача оспорюваного наказу за №23/1-к від 22 липня 2014 року, оскільки \~\~відповідно до ч.4\~ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається із пояснень позивача в судовому засіданні, останній отримав трудову книжку 11 вересня 2015 року та із записів в останній стало відомо про існування спірного наказу про звільнення. Відповідно вимог ст.47 КЗпП України, п.п.4.1, 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом міністерством праці України, міністерством юстиції України, міністерством соціального захисту України №58 від 29 липня 1993 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110 власник або уповноважений ним орган зобовязаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку з внесенням до неї записом про звільнення, а якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений орган у цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Суд критично ставиться до тверджень представника відповідача, що повідомлення про звільнення та отримання трудової книжки направлялись позивачеві та підтверджується відповідними листами, оскільки представником відповідача не представлено жодного належного доказу щодо поштового відправлення даних повідомлень (зокрема, листа відповідача від 22 липня 2014 року із вказівкою позивачу про необхідність отримання трудової книжки) та отримання їх позивачем. Відповідно до ч.3 статті 38 КЗпП України\~працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно з копією Акту перевірки субєкта господарювання (виробничого обєкта) від 20 травня 2014 року № 12-19/5/30, складеного головним державним інспектором Держгірпромнагляду, у зазначеному Акті не зазначено період перевірки, та вбачається, що перевірка філії «Ком-Еко-Борислав» проводилася планово з 19.05.2014 року по 20.05.2014 року. Також в акті зазначено про виявлення під час перевірки 9 пунктів порушень вимог законодавства. Однак, суд прийшов до висновку, що зазначені у вищевказаному акті порушення жодним чином не торкнулися позивача та не спонукали до розірвання трудового договору у зазначений спосіб, оскільки [PERSON] був звільнений з роботи згідно наказу відповідача з 27 червня 2013 року та на час поновлення на роботі 30 квітня 2014 року і в подальшому до роботи не приступив. Заяву про звільнення з роботи за\~ч.3 ст.38 КЗпП України подано від імені позивача 21 липня 2014 року, хоча до цього часу з моменту звільнення позивач так і не працював на підприємстві жодного дня. Які саме причини порушень трудового законодавства спонукали позивача до його звільнення за зазначеною статтею, як це вплинуло на нього та у який спосіб позивач суду не довів. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову у частині звільнення [PERSON] за власним бажанням, у відповідності до ч.3 ст.38 КЗпП України. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині підстав звільнення за ст.36 п.1КЗпП України суд зазначає наступне. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 31 жовтня 2012 року (справа № 6-120цс/12), яка є обовязковою для всіх судів України відповідно до\~статті 360-7 ЦПК України, зазначено: за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. За таких обставин дії відповідача щодо звільнення позивача [PERSON] за\~ст.36 п.1 КЗпП України\~за ініціативою підприємства без згоди позивача є неправомірним і суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання незаконним наказу №23/1 від 22 липня 2014 року в частині підстави припинення трудового договору - звільнення [PERSON] за угодою сторін у відповідності до п.1 ст.36 КЗпП України. Оскільки суд прийшов до висновку про відсутність підстав для звільнення [PERSON] за ч.3\~ст.38 КЗпП України, тому відсутні підстави для виплати вихідної допомоги згідно\~ст.44 КЗпП України та відсутні підстави для виплати компенсації за невикористану відпустку, оскільки позивач жодного дня не працював на роботі з часу його поновлення. Так, згідно\~статті 82 ч.1 п.1 КЗпП України\~до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховується час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом року, за який надається відпустка. У листі №208/13/116-11 Міністерства праці та соціальної політики зазначається, що кількість днів щорічної відпустки, за які необхідно виплатити компенсацію працівникові, має розраховуватися виходячи з фактичної належної йому тривалості щорічної відпустки, яка визначається пропорційно відпрацьованому ним часу. Крім цього, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 1 травня 2014 року по 11 вересня 2015 року, оскільки позивач [PERSON] з часу поновлення його на роботі не приступив до роботи, жодного дня не працював, а відтак відсутні підстави для виплати за час вимушеного прогулу. Суд також приходить до висновку, що позивач не довів свої позовні вимоги у частині стягнення з відповідача моральної шкоди, зокрема, не довів факту завдання йому моральної шкоди. При цьому, суд вважає, що несвоєчасне отримання трудової книжки позивачем, неприступлення його до роботи свідчить про ігнорування останнім вимог трудового законодавства, власну незацікавленість у своєчасному вирішенні питання або працевлаштування, або розірвання трудового договору. Щодо посилань представника відповідача про порушення позивачем строку із зверненням до суду щодо звільнення з роботи та застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України\~ позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Окрім цього, на спори щодо виплати заробітної плати строки позовної давності не поширюються. Відповідно до\~ч.1 ст. 233 КЗпП України\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як зазначено вище, позивача було звільнено із займаної посади 22 липня 2014 року, трудову книжку він отримав 11 вересня 2015 року. Позовна заява надійшла до суду 16 квітня 2015 року, а позовні вимоги в частині зміни предмету спору, а саме про \~визнання недійсним запису у трудовій книжці про причини звільнення, зміни формулювання причини звільнення та дату звільнення 11 вересня 2015 року, вказавши підставу для звільнення згідно ч.3\~ст.38 КЗпП України «за власним бажанням у звязку із невиконанням роботодавцем законодавства про працю» надійшли до суду 16 вересня 2015 року, відтак строки позовної давності не порушені. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, зокрема, у частині, що становить ? заявлених позовних вимог, тому з відповідача необхідно стягнути у користь [PERSON] 2853,75 грн. понесених ним витрат на правову допомогу. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при поданні позову, судові витрати в сумі 640 гривень слід стягнути з відповідача в дохід держави (абз.3 підпункту 2 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», чинного на момент ухвалення даного рішення суду: розмір судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 640 гривень). Враховуючи вищенаведене,

Outcome: partial