Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] належить на праві особистої власності однокімнатна квартира [ADDRESS] . З 30.09.2015 року у квартирі була зареєстрована та проживала разом з батьками їх малолітня дитини [PERSON] . [INFO] [PERSON] , забравши малолітню дочку [PERSON] , залишила зазначену квартиру та вибула в інше місце проживання в м.Рівне. Більше року в квартирі позивача не проживають, особисті речі в квартирі відсутні, поштова кореспонденція на вказану адресу на їх ім`я не надходить. Наявність реєстрації у квартирі дитини, заважає позивачу оформити субсидію на компенсацію витрат зі сплати комунальних послуг. На прохання позивача добровільно виписати дитину з помешкання мати дитини ігнорує. Позивач зазначає, що, оскільки, мати малолітньої дитини понад встановлені строки не проживає в квартирі позивача, не займає спірне приміщення в цей період і сама дитина, яка перебуває зі своєю матір`ю за новим місцем проживання, тому визнання малолітньої дитини такою, що втратила право на користування квартирою не буде порушувати її житлові права. Ухвалою суду 16.05.2019 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримали повністю. Просили позов задовольнити з підстав та мотивів, які у ньому наведені. Відповідач [PERSON] який діє в інтересах малолітньої [PERSON] у судовому засіданні не заперечив проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] не з`явилася, про час, місце та дату судового засідання була повідомлена належним чином. Від представника Органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому 01.10.2020 року до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому. Суд, вислухавши пояснення учасників розгляду справи, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло виданого згідно наказу від 12.12.2007 року №610 виконавчим комітетом Рівненської міської ради. (а.с.6) На підставу своїх доводів, щодо не проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , позивачем надано суду акт №63 від 22.03.2019 р. завірений УК «Сонячне». Реєстрація [PERSON] [INFO] , у квартирі [ADDRESS] , підтверджується відомостями про реєстрацію місця проживання особи (а.с.8) та повідомленням відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України від 28.05.2019 року. (а.с.20) Також судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано на підставі рішення Корецького районного суду Рівненської області від 19.11.2019 року. Верховним Судом України в постанові від 10 липня 2019 року у справі № 465/7083/13-ц, визначено, що неповнолітні діти не можуть самостійно визначити своє місце проживання, а тому сам по собі факт непроживання, не може бути безумовною підставою для визнання неповнолітніх такими, що втратили право користування житлом. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст.89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 391 ЦК України встановлено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК України, зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно положень ч. 1 ст. 71, ст. 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно ч.ч. 1,2, 3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Таким чином неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то неповнолітня дитина як самостійний суб`єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною 4 ст. 29 ЦК визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу охорони здоров`я в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Правом вільно обирати собі місце проживання наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років (ч. 2, 6 ст. 29 ЦК України). Як встановлено судом, [PERSON] на час ухвалення оскаржуваного рішення досягла шести років, а відтак, у відповідності до вищезазначених положень закону, не набула права самостійного вибору місця проживання для себе. Суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, проживання малолітньої [PERSON] разом з мамою [PERSON] поза межами квартири позивача, в якій дитина зареєстрована, не свідчить про залишення житла, в якому вона зареєстрована, та не призводить до втрати нею права користування таким. Більш того, належних та достатніх доказів на підтвердження того, що малолітня [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано і судом також не здобуто. Такі обставини унеможливлюють визнання цієї дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Крім того, у всіх діях щодо дитини, до досягнення нею повноліття, незалежно від того, ким вони здійснюються, має бути забезпечено якнайкраще врахування інтересів малолітньої дитини, що випливає з положень статті 27 Конвенції про права дитини, статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 7 СК України. Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до пункту 2 частини 2 статті141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача Оскільки суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то судові витрати понесені позивачем покладаються на нього та поверненню не підлягають.

Outcome: dismissed