Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про вселення його в житлове приміщення за місцем реєстрації : [ADDRESS] . Позовні вимоги у змісті позову та в судовому засіданні [PERSON] обґрунтував тим, що він приїхав з Росії в Україну, де одружився з [PERSON] та оселився в будинку її батьків. Після отримання громадянства України, з 1998 року він зареєстрований у спірному житлі, яке на той час належало батьку дружини - [PERSON] , і вони всі стали проживати однією сім`єю. У шлюбі народилось двоє дітей, які вже дорослі та живуть окремо. 01.03.2017 шлюб сторін розірвано в судовому порядку за ініціативою [PERSON] . Після розірвання шлюбу він продовжив проживати у спірному помешканні разом з його власником [PERSON] . Після смерті власника будинку [PERSON] , як дочка померлого, успадкувала майно та одного вечора 02.09.2020 фактично виселила його з помешкання, замінивши замки вхідних дверей та виставила деякі речі. Ще за п`ять років до офіційного розірвання шлюбу вони з дружиною вже припинили сімейні відносини і він зайняв в будинку одну невелику кімнату 12 м. кв та намагався якнайменше користуватись підсобними приміщеннями, уникав спілкувань з його мешканцями. Вважає, що має право користуватись помешканням тому, що іншого житла у нього немає, до того ж там, у кімнаті, зберігається його мисливська рушниця. Після розірвання шлюбу він особливо не опікувався житлом, не оплачував комунальні послуги, ремонт не робив. Наразі він тимчасово проживає у знайомих, де винаймає кімнату. [PERSON] подала до [PERSON] зустрічний позов про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . У змісті зустрічного позову та в судовому засіданні [PERSON] зазначила, що [PERSON] при вселенні мав сервітутне право на користування житлом, надане йому колишнім власником, її батьком [PERSON] з тих причин, що на момент переїзду з Росії в Україну їхня, на той час молода сім`я не обзавелась житлом. Це було тимчасове право на проживання, а тому батьки допомагали матеріально аби вона та відповідач все ж таки збудували собі житло. Мати навіть подарувала їй земельну ділянку для цих цілей. Натомість, [PERSON] був пасивним, його влаштовувало проживання з її батьками без будь-яких обов`язків по поліпшенню житлових умов, а тому він не прикладав належних зусиль аби придбати своє житло та відійти від батьків. З цього приводу у них були конфлікти. Вона, час від часу протягом двох років їздила за кордон на заробітки та врешті, коли діли подорослішали, їх сім`я розпалась. Після припинення подружніх відносин [PERSON] не хотів залишати помешкання та довго не давав згоду на розірвання шлюбу, а тому шлюб за її ініціативою був розірваний в судовому порядку 01.03.2017. На той час матері вже не стало, а власник житла - її батько [PERSON] зловживав алкоголем, був байдужий до всього, що відбувається як в будинку, так і у її приватному житті. [PERSON] в свою чергу користувався цим та залишився проживати в будинку її батька і після розірвання шлюбу. При цьому, не оплачував ніяких комунальних послуг, не хазяйнував ні на присадибній ділянці, ні в будинку, який з роками потребував капітального ремонту. Вона ж намагалась своїми силами привести помешкання до задовільного стану, поміняла систему опалення, ремонтувала водовідведення, клеїла шпалери тощо. Успадкувавши майно після смерті [INFO] батька, та оформивши усі документи на будинок, 02.09.2020 вона змінила замки у вхідних дверях, чим поставила [PERSON] перед фактом виселення, як чужу для неї людину, з яким не бажає співмешкати під одним дахом, оскільки боїться його агресії та не хоче зневаги до себе, планує нарешті закінчити ремонт та спокійно жити своїм особистим життям. Поки що вона винаймає помешкання для проживання, а до свого будинку навідується, щоб перевірити чи немає зовнішніх пошкоджень та погодувати котів. Представник позивача [PERSON] просив задовольнити позов про вселення його довірителя - [PERSON] та відмовити в зустрічному позові про визнання його таким, що втратив право користування житлом, на підставі ст. 156 Житлового кодексу України, оскільки [PERSON] являється колишнім членом сім`ї відповідачки, яка тепер є власником будинку і його право на проживання в ньому, гарантовано законом. Щодо судових витрат у розмірі 20000,00 грн, просить відмовити, оскільки позивачем за зустрічним позовом не надано доказів щодо понесених нею витрат такого розміру та врахувати, що на відшкодування судових витрат, понесених [PERSON] при подачі первісного позову, останній не претендує. Представник [PERSON] - [PERSON] висловила заперечення проти позову про вселення та просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України внаслідок припинення житлового сервітуту, оскільки обставини, за яких йому колишній власник будинку [PERSON] надав право на проживання змінились істотно: подружні відносини у [PERSON] з дочкою господаря будинку припинились, їхні діти вже дорослі та живуть окремо, а будинок перейшов у власність позивачки за зустрічним позовом [PERSON] , коли сторони вже кілька років не перебували у шлюбі. Крім того, представник наголосила, що [PERSON] ніколи не ставився та не ставиться до спірного житла, як до свого, а для [PERSON] це єдине власне помешкання, де наразі вона не має змоги проживати в ньому через страх, що [PERSON] туди повернеться. Заслухавши сторін, їх представників, пояснення свідків, дослідивши письмові матеріали в їх сукупності, судом встановлено наступні фактичні обставини справи. Сторони визнають та підтверджують доказами, що вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.09.1992 по 01.03.2017 (а.с.4). Від цього шлюбу вони мають двох повнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та дочку [PERSON] , [INFO] (а.с.9). 01.04.1998 [PERSON] та [PERSON] зареєструвались в будинку [ADDRESS] (а.с.13, 33). Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 01.03.2017 шлюб сторін був розірваний за ініціативою [PERSON] (а.с.4). Після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] продовжили бути зареєстрованими та приживати в окремих приміщеннях (кімнатах) будинку [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок належав батьку [PERSON] - [PERSON] на підставі Свідоцтва про право особистої власності № [NUMBER] від 20.02.1991, виданим Переяслав-Хмельницьким ВУКГ та був успадкований [PERSON] на підставі заповіту після смерті батька, який помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину (а.с.28,31) Згідно відомостей про об`єкт нерухомості, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно житловий будинок [ADDRESS] , має загальну площу 98,4 кв.м, житлову - 67,8 кв.м та належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.08.2020 (а.с.5). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що у власності [PERSON] не перебуває будь-яке нерухоме майно, а [PERSON] окрім успадкованого житлового будинку належить на праві власності земельна ділянка сільськогосподарського призначення, площею 1,4779 га (а.с.76). З показань свідка [PERSON] судом з`ясовано, що [PERSON] дійсно був у шлюбі з [PERSON] та приїхав в Україну приблизно двадцять років тому, оселившись з дружиною та двома дітьми у будинку батьків дружини по [ADDRESS] на мікрорайоні «Підварки». [PERSON] займався любительським полюванням та тримає за місцем проживання мисливську рушницю На даний час він проживає в квартирі знайомих, оскільки з вересня 2020 року колишня дружина не дозволяє йому користуватись спірним житлом. Дружина [PERSON] - [PERSON] під час їхнього шлюбу їздила на заробітки за кордон. Тоді свідок допомагав [PERSON] облаштовувати ганок при вході в будинок. Два роки назад, після розірвання шлюбу свідок бачив у будинку іншого чоловік - співмешканця [PERSON] . З показань свідка [PERSON] в судовому засіданні з`ясовано, що [PERSON] дійсно після розірвання шлюбу, а потім і після смерті його колишнього тестя [PERSON] продовжив проживати в будинку останнього ще кілька років. Там він займав одну кімнату, де зберігав мисливську рушницю. Востаннє свідок був у нього у серпні 2020 року, тоді вони разом збиралися на полювання. Відповідно до показань свідка [PERSON] подружжя проживали з нею по сусідству за [ADDRESS] разом з батьками [PERSON] у батьківському будинку. У 2004 році померла мати [PERSON] , а в 2018 році помер її батько. [PERSON] їздила за кордон на заробітки, намагалась заробити гроші аби облаштувати житло. Вона замінила систему опалення в будинку, утеплила його. ЇЇ сім`я із [PERSON] фактично розпалась за 4-5 років до розірвання шлюбу. Працюючи за кордоном, [PERSON] пересилала дітям гроші, а як приїздила, то були сварки. Тоді молодша дочка прибігала до свідка додому та розповідала про агресію батька. Востаннє сварка була у серпні - вересні 2020 року, після чого [PERSON] ночувала у неї. Їй відомо, що власником будинку був батько [PERSON] - [PERSON] , який після смерті дружини почав зловживати алкоголем, що викликало у [PERSON] гнів та зневагу до останнього. Після смерті батьків повноцінним власником будинку є [PERSON] , але вона не може там проживати через колишнього чоловіка [PERSON] . Зараз будинок пустує. З показань свідка [PERSON] з`ясовано, що [PERSON] в кінці літа, на початку осені 2020 року звернулась до нього в пошуках тимчасового житла і він прийняв її на квартиру до себе. Дуже помітно, що [PERSON] боїться колишнього чоловіка і не може співмешкати з ним під одним дахом. Одного разу він запропонував підвезти її до будинку на [ADDRESS] , щоб та покормила котів та собаку, які там залишились. В той момент, як вона вже зачиняла калітку, несподівано під`їхав якийсь автомобіль та з нього почувся крик чоловіка. [PERSON] швидко вскочила в салон автомобіля свідка, була дуже налякана, казала, що то її колишній. При цьому, той автомобіль поїхав за ними, фактично переслідуючи по всім вуличкам. Після того випадку свідок почав частіше возити її до будинку, щоб та перевірила чи все там в порядку та у випадку раптової появи колишнього чоловіка та мати можливість втекти. Отже, спір з приводу користування житловим приміщенням - будинком по [ADDRESS] виник між колишнім подружжям, однин з яких - [PERSON] після розірвання шлюбу набула у власність житловий будинок в порядку спадкування від свого батька, а інший з подружжя - [PERSON] вселився до цього будинку як член сім`ї (зять) попереднього власника та після припинення сімейних відносин (розірвання шлюбу) та смерті власника будинку продовжив користуватися житлом, але був змушений залишити його на вимогу колишньої дружини [PERSON] , як нового власника будинку. До вирішення спору в суді в спірному будинку сторони не проживають та тимчасово винаймають для себе інші помешкання. Вищевказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Житлового кодексу УРСР, в частині, що не суперечить цивільному законодавству України, а також практикою ЄСПЛ та Верховного Суду. У ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою Україною згідно Закону № 475/97-Вр від 17.07.1997, закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Такий загальний захист свого житла поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» заява № 7205/02, пункти 60-63; рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Разом із тим суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права [PERSON] , як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного такого балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, яка є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після смерті попереднього власника будинку, який дозволив користуватись житлом обом сторонам як членам своєї сім`ї в той час, коли вони перебували в зареєстрованому шлюбі. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до положень ст. 64 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо зазначені особи перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ч.4 ст. 156 ЖК УРСР). У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири або будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення і власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року, справа № 447/455/17 звернула увагу, що Житловий кодекс УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. Цивільний кодекс України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. У цій постанові Верховний Суд надав аналіз частини 1 статті 9 ЦК України, де зазначено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. При цьому, Верховний Суд зробив висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У ст. 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту та зазначено, що сервітут припиняється, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки: У статті 156 ЖК УРСР, на яку посилається позивач (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] та його представник, не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачене право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Водночас, посилання у цій нормі закону на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до ч.ч.1,2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Судом встановлено, що [PERSON] вселився у спірне житло разом зі своєю дружиною [PERSON] на рівних умовах та з дозволу власника цього житла - батька дружини [PERSON] . При житті попереднього власника [PERSON] шлюб сторін було розірвано, а сімейні відносини між ними припинені. При цьому [PERSON] не ставив питання про виселення колишнього зятя - [PERSON] та на випадок своєї смерті заповів належний йому будинок та все майно дочці - [PERSON] , визначивши в такий спосіб її пріоритетне право на вказане житло. [PERSON] реалізувала своє право на спадкування і до неї у відповідності до ст. 1216 ЦК України перейшло право власності на будинок, а разом з ним усі інші права та обов`язки, що належали спадкодавцю і не припинились внаслідок його смерті. Тому право [PERSON] на користування спірним будинком підлягає припиненню на вимогу власника цього майна [PERSON] на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Суд також оцінює вимоги [PERSON] про визнання припиненим права [PERSON] на користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі ст. 8 Конвенції. З огляду на те, що [PERSON] перебуваючи у шлюбі та після припинення сімейних відносин не відносився до спірного житла, як до свого власного, не піклувався про нього, а лише користувався у своїх потребах, угоди між власником будинку про безоплатне та безстрокове користування ним не було укладено, для нового власника будинку [PERSON] це єдине житло, в якому сторони мирно співіснувати не можуть, суд вважає, що припинення права користування [PERSON] спірним житлом відповідає пропорційності втручанню у приватне життя та дотриманню при цього «справедливого балансу» між приватними інтересами обох сторін, оскільки що [PERSON] не понесе непропорційний та надмірний тягар у випадку платного користування іншим житлом (чужим майном), забезпечивши в такий спосіб свої житлові потреби. При цьому, приватному інтересу [PERSON] на продовження користування будинком, суд протиставляє приватний інтерес [PERSON] , який полягає не лише у захисті її права власності на майно та повазі до свого житла і приватного життя згідно ст. 8 Конвенції, а й у праві останньої на мирне володіння своїм майном, гарантоване також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Таким чином, інтереси відповідачки [PERSON] (позивачки за зустрічним позовом), як власниці житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї [PERSON] , у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач за зустрічним позовом з позивачкою [PERSON] спільним побутом не пов`язаний, право [PERSON] на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України (постанова Верховного Суду 27.02.2019 у справі № 357/7940/16-ц). Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15.05.2017 в справі № 734/387/15-ц. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно вимог ч.ч.1,2, п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, і витрати на професійну правничу допомогу. За правилами ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення судових вимог. При зверненні до суду з позовом про вселення позивачем [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн, який необхідно залишити за ним, оскільки його вимоги не підлягають задоволенню. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн. Враховуючи, що зустрічний позов [PERSON] задоволено, то судовий збір в розмірі 840,80 грн підлягає стягненню з [PERSON] на її користь. Щодо стягнення судових витрат на правову допомогу, то суд не присуджує їх позивачу [PERSON] з відповідача оскільки вона не надала попереднього розрахунку таких витрат разом з позовною заявою, як передбачено положенням ст. 134 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved