Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 15.12.2004 року між сторонами було укладено Договір дарування, за яким [PERSON] подарувала позивачеві належну їй квартиру [ADDRESS]. У 2017 році з метою встановлення індивідуального опалення [PERSON] звернувся до реєстраційної служби виконавчого комітету Нікопольської міської ради для державної реєстрації права власності на нерухомість, однак отримав рішення про відмову у вчиненні дії у зв'язку з тим, що 24.11.2016 року право власності на 1/2 частину спірної квартири було зареєстровано за [PERSON] Позивач є інвалідом 2 групи із захворюванням артрит, йому було важко пересуватися, тому він не зміг раніше належним чином зареєструвати Договір від 15.12.2004 року в КП «НМБТІ» у встановленому законом порядку. Оскільки [PERSON] на законних підставах належить спірна квартира, але він не може зареєструвати своє право власності на неї, він вимушений звертатися до суду. Просить визнати дійсним Договір дарування від 15.12.2004 року та визнати право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Сторони у судове засідання не з'явилися, надавши заяви про слухання справи за їх відсутності. У заявах позивач на позовних вимогах наполягає, відповідач позов визнає, проти його задоволення не заперечує (а.с.28,29). Враховуючи, що відповідач у повному обсязі визнала позов [PERSON], суд вважає доцільним за результатами підготовчого провадження ухвалити рішення, що відповідає положенням ч. 3 ст. 200 ЦПК України, та розглянути справу на підставі наявних доказів, без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як встановлено судом, 15.12.2004 року між сторонами було укладено Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О. та зареєстрованим в реєстрі за № 4881 (а.с.4). За умовами Договору [PERSON] безоплатно передала, а [PERSON] прийняв у дар двокімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Нікопольським ЖЕО 30.06.1997 року, та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою 29.03.2000 року, реєстровий № 708, і зареєстрованих у Нікопольському МБТІ в книзі № 13 номер запису 3572-6, реєстраційний номер у електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 8686334, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого комунальним підприємством «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 28.11.2004 року за № 5609723 (а.с.4,8,9,11-14). Натомість, [PERSON] зобов'язався забезпечити [PERSON] житлом шляхом збереження за нею права безкоштовного довічного проживання у відчужуваній за цим Договором квартирі (п.10). Згідно п. 3 Договору право власності на вказану квартиру у обдарованого виникає відповідно до ст. 722 ЦК України, тобто з моменту прийняття дарунку. П. 9 Договору передбачено, що сторони домовилися, що під передачею відчужуваної квартири за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдаровуваним ключів від квартири свідчить про те, що передача речі відбулася. Сторони підтверджують факт передачі ключів. На підставі ст. 182 ЦК України право власності на квартиру підлягає державній реєстрації. Позивач звернувся для проведення реєстрації права власності на зазначену нерухомість лише 11.10.2017 року, однак рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Кузнецової М.О. Виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 37558283 від 13.10.2017 року йому було відмовлено у державній реєстрації права приватної власності на квартиру з реєстраційним номером 1101108712116, за адресою: [ADDRESS]. Державним реєстратором було встановлено, що 24.11.2016 року право власності на 1/2 частину спірної квартири було зареєстровано за [PERSON] на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину р.№ 708 від 29.03.2000 року, р.№1-908, виданого 07.10.2016 року Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою, що унеможливлює проведення державної реєстрації речових прав на вищезазначене нерухоме майно в цілому на підставі Договору дарування р.№ 4881, посвідченого 15.12.2004 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О. (а.с.6,7,16). За інформацією КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 2611 від 27.12.2017 року право власності на квартиру [ADDRESS] станом на 31.12.2012 року зареєстроване в цілому за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.06.1997 року, виданого Нікопольським житлово-експлуатаційним об'єднанням та свідоцтва про право на спадщину від 29.03.2000 року, р.№ 708, посвідченого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою (а.с.15). Згідно Акту № 390 за підписами сусідів, затвердженого директором ТОВ КК «ДомКом Нікополь» А.О. Яблоковим 30.11.2017 року, за адресою: [ADDRESS], зареєстрована [PERSON] та з 2014 року і по теперішній час проживає [PERSON] (а.с.5). За таких обставин у суду не викликає сумніву той факт, що [PERSON] дійсно на праві приватної власності на підставі Договору дарування, укладеного 15.12.2004 року між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]), посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 4881, належить квартира [ADDRESS]. Зміст зазначеного Договору відповідає волевиявленню сторін, не суперечить законодавству України, правам та інтересам інших осіб, а також інтересам держави і суспільства та його моральним засадам. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на зазначене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивачів знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Також, при зверненні до суду із даним позовом позивач, як інвалід другої групи, був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» у розмірі 903,77 грн. (ціна позову 90377,00 грн.). Враховуючи те, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнала позов, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України дійшов висновку, що з неї підлягає стягненню судовий збір у сумі 451,89 грн. (чотириста п'ятдесят одна грн. 89 коп.) на користь держави, що становить 50 відсотків судового збору від суми, яка підлягала сплаті під час звернення до суду з позовом. На підставі викладено,

Outcome: approved