Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.08.2001 року. Рішенням суду, яке набрало законної сили 04.02.2020 року, шлюб між ними розірвано. Від спільного життя мають дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з нею. За час подружнього життя за спільні кошти в інтересах сім`ї в спільну сумісну власність ними придбано: трикімнатну квартиру по [ADDRESS] , титульним власником якої є позивач та яку позивач оцінює в 250 000,00 грн.; а також легковий автомобіль «Opel combo», державний номер [NUMBER] , титульним власником якого є відповідач. Після припинення спільного проживання відповідач продовжував користуватися автомобілем та без її згоди, здійснив відчуження спільного автомобіля. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності на квартиру [ADDRESS] , по 1/2 частці за кожною із сторін, а також стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки «OPEL», моделі «COMBO», 2006 року випуску, в розмірі 65 595,22 грн. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Гулян Я.В. підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві. Додатково пояснила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу з 2001 року. Рішенням суду від 03 січня 2020 року шлюб розірвано. Позивач разом з відповідачем їздила на заробітки до м. Москва. Перед купівлею квартири відповідач дійсно продав спадковий будинок, але кошти від продажу вклав у «фінансову піраміду», де вони і пропали. Спадковий будинок було продано за 50 000 грн., а квартира куплена за 114 000 грн., тобто ці кошти складають менше половини вартості квартири. У випадку купівлі майна за особисті кошти, при нотаріальному оформленні, це мало б відповідне оформлення. Тому доводи відповідача щодо купівлі квартири за його особисті кошти не підтвердженні жодним доказом. Так як в натурі квартиру розділити неможливо, то просить визнати право власності на 1/2 частину квартиру за кожним із сторін. Придбаний під час шлюбу автомобіль відповідач продав без згоди позивача. Відповідач не поставив до відома позивача щодо продажу автомобіля. Відповідач і наданий час продовжує користуватися тим автомобілем, але переоформив його на іншого власника. Просить стягнути половину ринкової вартості автомобіля з відповідача. В судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги в частині того, що квартира дійсно є їх спільною власністю з позивачем. З оцінкою квартири в розмірі 250 000,00 грн. він погоджується. Але зазначив, що за час шлюбу позивач жодного дня не працювала. Вони не один раз розходили і сходилися. Востаннє припинили спільне проживання в серпні 2019 року. Коли він продав машину, то відповідач пішла від нього та дітей, а він проживав разом з дітьми, що підтверджується відповідними довідками з місця проживання. Кошти від продажу автомобіля витратив на дітей, частиною коштів розрахувався з боргами. Автомобіль був після ДТП, не на ходу, його потрібно було ремонтувати, а тому він його продав за 20 000,00 грн. Він не погоджується з висновком експерта щодо вартості автомобіля, в договорі купівлі продажу встановлена вартість авто. Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 14 серпня 2001 року, який було розірвано на підставі рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 січня 2020 року. Під час шлюбу у сторін народились діти - син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (ч. 1 ст. 36 СК України). Відповідно до ст. 60 СК України майно, яке було придбано подружжям в період шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Згідно з ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини, чоловіка є рівними, якщо інше не передбачене домовленістю між ними, або шлюбним договором. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Як роз`яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. 28 січня 2013 року позивачем було придбано квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири та витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. При цьому, у п. 9 договору купівлі-продажу квартири зазначено, що позивач придбаває квартиру за згодою свого чоловіка - відповідача. Крім того, 31 жовтня 2012 року відповідачем придбано автомобіль марки «OPEL», моделі «COMBO», 2006 року випуску. За таких обставин, суд приходить до висновку, що зазначені квартира та автомобіль придбані в період шлюбу, що також не оспорюється сторонами. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу 3542/2019/1806338 транспортного засобу від 04 грудня 2019 року відповідачем продано зазначений автомобіль за 20 000,00 грн. Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 - 82 ЦПК. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що квартира була придбана за його кошти, які він отримав від продажу спадкового майна, на підтвердження чого надав договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого 11 грудня 2012 року він продав будинок за 50 000,00 грн. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У відповідності до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Суд критично відноситься до доводів відповідача, що квартира придбана за його особисті кошти, оскільки квартира придбана за 114 770,00 грн., а відповідачем за продаж будинку отримано 50 000,00 грн., а відтак відповідачем не надано належні та допустимі докази, що квартира, придбана за час шлюбу, але на кошти, які належали йому особисто. Крім того, відповідачем позовних вимог про визнання зазначеної квартири особистою приватною власності не заявлено. Враховуючи презумпцію рівності часток подружжя при поділі, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд приходить до висновку, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя та суд визнає, що кожному з подружжя належить 1/2 частка квартири. Щодо позовних вимог про стягнення компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки «OPEL», моделі «COMBO», 2006 року випуску, суд зазначає наступне. Заперечуючи проти задоволення позову в цій частині відповідач посилався на те, що продаж автомобіля ним було здійснено за 20 000,00 грн. та кошти від продажу автомобіля він використав в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. В пункті 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено про рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Такі правові висновки, викладені у постановах Верховного суду від 25 серпня 2020 року у справі №486/615/18 (провадження №61-16131св19) та від 19 серпня 2020 року у справі №728/846/19 (провадження №61-4672св20). Доводи відповідача про те, що спірний автомобіль було відчужено під час перебування у шлюбі за згодою позивача, а гроші з продажу автомобіля було витрачено на потреби сім`ї, суд відхиляє, оскільки відповідачем не надано належних, допустимих доказів на підтвердження продажу автомобіля за згодою позивача та доказів того, що грошові кошти, одержані від продажу спірного автомобіля були витрачені в інтересах сім`ї. Крім того, з позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, поданої в суд 15 серпня 2019 року вбачається, що на момент подачі позову сторони припинили сімейні відносини, що також встановлено рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 січня 2020 року. В той же час, як автомобіль було продано 04 грудня 2019 року, тобто в період після припинення сімейних відносин між сторонами. Позивачем на обґрунтування вартості проданого автомобіля надано висновок експерта №37.2020 авто-товарознавчої експертизи по визначенню середньої ринкової ціни автомобіля марки «OPEL», моделі «COMBO», 2006 року випуску, від 13 серпня 2020 року, яка станом на момент проведення експертного дослідження (13 серпня 2020 року) становить 129 190,43 грн. Відповідач, заперечуючи щодо вартості автомобіля, надав суду висновок про вартість майна від 26 листопада 2020 року, згідно з якою оціночна вартість автомобіля для цілей оподаткування складає, без ПДВ, 53 000,00 грн. За змістом ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Статтею 106 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Згідно з ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Оцінюючи висновок експерта, наданий позивачем та висновок про вартість майна, наданий відповідачем, суд приходить до висновку, що висновок експерта, наданий позивачем, в повній мірі відповідає вищезазначеним вимогам чинного законодавства України щодо форми та змісту. В той же час, висновок про вартість майна, наданий відповідачем, за своєю формою та змістом не відповідає вимогам чинного законодавства України, зокрема він складений не судовим експертом, а оцінювачем, не зазначено, що оцінювач попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та не зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду. Крім того, суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), відповідно до якого, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню шляхом визнання права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , за кожною із сторін та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля в розмірі 65 595,22 грн. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. За змістом ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частиною 1 та пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача. Оскільки позов задоволено в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 895, 95 грн., сплачений позивачем за подачу позову, витрати пов`язані із проведенням експертизи в розмірі 500,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн., а всього судові витрати в розмірі 6 395,95 грн.

Outcome: approved