Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою та просив визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком. Вимоги обгрунтовані тим, що 27.11.2009р. між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Житомирським міським відділом реєстрації актів цивільного стану. Актовий запис №2200. В шлюбі у сторін [INFO] народився син - [PERSON] . Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 16.03.2016р. у справі №296/13453/15-ц шлюб між позивачем та відповідачем розірвано та малолітнього сина залишено при матері. Після рішення суду малолітній син [PERSON] залишився проживати з батьком за адресою: [ADDRESS] . Відповідач за власним бажанням залишила сина з батьком. Позивач має можливість створити всі необхідні та належні умови для проживання та нормального розвитку дитини. Позивач займався вихованням, навчанням малолітнього сина [PERSON] та забезпечував його матеріально всім необхідним. Відповідач не надавала фінансової підтримки позивачу. [PERSON] , відвідуючи ЗОШ №20, показував гарні успіхи у навчанні. Позивач є власником частини квартири [ADDRESS] . За час проживання малолітнього сина з позивачем, відповідач забирала [PERSON] тільки на прогулянки, оскільки квартира, в якій вона проживає не пристосована для дитини (відсутнє місце для навчання дитини, ліжко для відпочинку). Після розмови з відповідачем, остання силоміць забрала спільного сина [PERSON] з навчального закладу, з того часу дитина почала проживати з матір`ю. Проте, син хоче проживати з батьком. Відповідач не має можливості дати дитині належного виховання, не може забезпечити матеріально, не може забезпечити дитині належні умови проживання. Позивач посилаючись на те, що має постійний дохід, можливість забезпечити дитині належні умови проживання, бажання самої дитини проживати з батьком, просить позовні вимоги задовольнити та змінити місце проживання малолітнього [PERSON] , визначивши його місце проживання з батьком. Позивач в заяві від 17.09.2019р. просив розгляд справи здійснювати у його відсутність, позовні вимоги просив задовольнити (а.с.41). Відповідач в заяві від 17.09.2019р. не заперечувала проти розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги визнала та просила позов задовольнити (а.с.44). Представник третьої особи в заяві просив суд розглядати справу за його відсутності, підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити (а.с.45). Оскільки відповідач визнав позов, суд на підставі положень ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами розгляду підготовчого засідання ухвалює рішення. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши сторони, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Матеріали справи свідчать, що сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] (а.с.10). З 27.11.2009р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 16.03.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Малолітнього [PERSON] залишено при матері [PERSON] (а.с.11). Згідно матеріалів позовної заяви після розірвання шлюбу, дитина залишилась проживати з батьком. Як вже зазначалось, в заяві від 17.01.2019р. відповідач не заперечувала, щоб суд визначив місце проживання дитини разом з батьком. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що позов визнано відповідачем, на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком відповідатиме інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. При вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд керується ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved