Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з даною позовною заявою про розірвання шлюбу, яку мотивує тим, що 30 травня 2013 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом Коритнянської сільської ради Ужгородського району Закарпатській області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний запис за № 01. За час шлюбу у них народилася донька - [PERSON], [INFO] Позивач зазначає, що спільне життя між ними не склалось через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки, шлюб між ними фактично припинено, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, внаслідок повної протилежності характерів та поглядів на життя. За таких обставин, позивач просить шлюб, який був укладений 30 травня 2013 року між ним та [PERSON] розірвати. 19.06.2018 року через канцелярію суду від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, яка прийнята до спільного розгляду у цивільній справі ухвалою суду від 27.08.2018 року. Обґрунтовуючи зустрічну позовну заяву про стягнення аліментів [PERSON] посилається на те, що [PERSON]тривалий час ухиляється від утримання доньки, матеріальної допомоги в добровільному порядку не надає. Крім того звертає увагу на те, що [PERSON] немає іншої родити та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб, зокрема батьків чи осіб, які потребують обов'язкового утримання з його боку. Відтак, просить суд стягнути з відповідача на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі дві тисячі гривень, щомісячно, починаючи із дня пред'явлення цього позову і до досягнення дитиною повноліття. Представник позивача (відповідача за зустрічною позовною заявою) [PERSON] у судовому засіданні підтримав позов з підстав, наведених у позовній заяві, та позовні вимоги за зустрічним позовом визнав повністю. Відповідачка (позивач за зустрічною позовною заявою) [PERSON] у судовому засіданні позов про розірвання шлюбу визнала, та зустрічну позовну заяву просила задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у ній. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності, достовірності та достатності, приймаючи до уваги те, що сторони у підготовчому судовому засіданні заявлені до них позовні вимоги за первісним та зустрічним позов визнали повністю, суд виходячи з вимог ч.3 та ч.4 ст.200 ЦПК України, вважає за можливе вирішити виниклий між сторонами спір по суті у підготовчому судовому засіданні. Як вбачається з свідоцтва серії [NUMBER] від 23.04.2018 року про шлюб, 30 травня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом Коритнянської сільської ради Ужгородського району Закарпатській області, про що в книзі реєстрації актів зроблено відповідний запис за № 01. Після реєстрацію шлюбу прізвище дружини було змінено на [PERSON]. За час шлюбу у подружжя народилася донька - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER]. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що шлюб між подружжям [PERSON] та [PERSON] виявився невдалим, сімейне життя між ними не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, тобто даний шлюб існує тільки формально. Спорів щодо поділу спільного майна, визначення місця проживання малолітньої дитини сторонами не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, приймаючи до уваги визнання відповідачкою позовних вимог, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Положеннями ст.113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. У статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.1 та ч.2 ст.184 СК України). Згідно ст.182 ЦПК України та роз'яснень, що містяться в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. №3, при визначенні розміру аліментів судвраховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні встановлено, що неповнолітня [PERSON], [INFO], перебуває на утриманні матері, і проживає разом з нею. Доходи, які отримує позивачка [PERSON] є недостатніми для повноцінного забезпечення матеріального становища неповнолітньої доньки, її духовного та фізичного розвитку. При визначенні розміру аліментів суд враховує відсутність у [PERSON] інших дітей чи непрацездатних батьків, матеріальне становище відповідача та позивача. Аналізуючи в сукупності всі зібрані та досліджені судом обставини, приймаючи до уваги, що обов'язок щодо утриманні неповнолітніх дітей покладено на обох батьків, а також те, що відповідач по зустрічному позову не заперечує проти стягнення з нього на користь позивачки аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. на утримання їх доньки, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню та слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх неповнолітньої доньки [PERSON] [INFO] у розмірі 2000 грн. щомісяця, починаючи з дня звернення до суду - 19.06.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з [PERSON] належить стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved