Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Першого Суворовського ВДВС ОМУЮ м.Одеса, третя особа [PERSON], про визнання незаконним та зняття арешту з квартири [ADDRESS], накладеного 06.04.2007 року. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] вказував на те, що накладений арешт є незаконним з двох підстав: 1) у звязку з тим, що і на час накладення і на весь час виконавчого провадження фактично існує переплата аліментів і систематична матеріальна додаткова допомога сину, 2) він ніколи не реєстрував вказану квартиру як свою власність. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги про визнання незаконним арешту квартири та його зняття. В своїх поясненнях представники вказували на те, що питання про зняття арешту має значення для вирішення питання щодо прийняття спадщини спадкоємцями після смерті [PERSON], оскільки вважають, що [PERSON] на час накладення арешту не був власником квартири і в наступному не реєстрував за собою право власності. Також представники підтримуючи позов зазначали про те, що неодноразово позивачем в судах було доведено відсутність заборгованості по сплаті аліментів. Представник відповідача в засідання не зявився, в матеріалах справи є прохання розглядати справу у його відсутності (а.с.35а т.2). Раніше в засіданні частково заперечував проти вимог вказуючи на те, що накладення арешту було законним, однак на теперішній час відсутня заборгованість по сплаті аліментів та навпаки існує переплата, але при наявності відкритого виконавчого провадження він не може скасувати арешт. Третя особа [PERSON] повністю заперечувала проти зняття арешту посилаючись на те, що квартира знаходилася і знаходиться у власності позивача, тому накладення арешту було законним. Крім того, є заборгованість по сплаті аліментів, позивач працює та приховує свої доходи, тому вона оскаржує раніше складені розрахунки заборгованості по сплаті аліментів. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 5 березня 2005 року з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі\~1/4\~частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 31січня 2005 року і до його повноліття, тобто до 23 липня 2017 року. 06.04.2007 року державним виконавцем Суворовського районного управління юстиції м.Одеси [PERSON] при примусовому виконанні виконавчого листа №2-371, виданого 29.04.20105 року Біляївським районним судом Одеської області, було накладено арешт на майно, що належить [PERSON], а саме квартиру 70 будинок 10, розташовану в м.Одесі вул.Генерала Бочарова. Даний арешт зареєстрований 10.04.2007 року в Єдиному реєстрі обтяжень за номерами 4777262 та 4779327. Підставою для накладення арешту стала довідка МБТІ та РОН вх.№18814/20 від 18.10.2005 року, щодо підтвердження реєстрації вказаної квартири за боржником (а.с.12 т.2). Згідно з листом КП «БТІ» Одеської міської ради №02-19/125ю, адресованим старшому державному виконавцю Суворовського ВДВС м.Одеси ГТУЮ в Одеській області [PERSON] станом на 31.12.2012 року право власності на нерухоме майно за [PERSON] з 11.07.1996 року по 12.12.2007 року було зареєстровано за адресою: [INFO],кв.№70. Як видно з листа КП «БТІ» Одеської міської ради №474839.67 від 18.08.2016 року, наданого у відповідь на ухвалу суду, станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі мирової угоди від 12.12.2007 року, затвердженої ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 12.12.2007 року справа №2-5733/07. Згідно із змістом ухвали Суворовського районного суду м.Одеси від 12.12.2007 року позов [PERSON] стосувався договору дарування, укладеного 25.06.1996 року між нею та [PERSON]. В результаті затвердження мирової угоди право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON]. Отже, з урахуванням встановлених фактів, суд прийшов до висновку, що на час прийняття постанови державним виконавцем Суворовського районного управління юстиції м.Одеси [PERSON] 06.04.2007 року [PERSON] був власником квартири. Згідно з нормами ч.6 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції станом на 06.04.2007 року, за заявою стягувача, з метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення, державний виконавець постановою про відкриття виконавчого провадження вправі накласти арешт на майно боржника (крім коштів) та оголосити заборону на його відчуження. Одночасно з винесенням такої постанови державний виконавець може провести опис і арешт майна боржника в порядку, визначеному цим Законом. Отже, на час прийняття постанови на законних підставах накладено арешт на квартиру [ADDRESS], оскільки вона належала [PERSON]. Враховуючи вказану норму, а також наявність у [PERSON] у власності квартири, накладення арешту на дане майно було законним, тому вимога позивача, яка ґрунтується на доводах того, що йомуне належала квартира, а відтак арешт був не законним, не відповідає дійсним обставинам і навпаки спростована належними доказами. У звязку з зазначеним в частині визнання арешту незаконним позов не підлягає задоволенню. Судом також перевірено, що вказана вище ухвала Суворовського районного суду м.Одеси від 12.12.2007 року була скасована ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07.04.2011 року, справу направлено на новий розгляд в той же суд іншим суддею, а 12.12.2012 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування удаваним, визнання дійсним договору довічного утримання та розірвання договору довічного утримання закрито у звязку зі смертю позивачки. Отже, на час розгляду справи судом встановлено, що позивач також являється власником квартири, тому пояснення представників, що порушуються його права як спадкоємця [PERSON], яка померла 04.06.2012 року, не можуть бути прийняті до уваги. Як видно із змісту ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року, її нормами встановлено підстави для зняття арешту державним виконавцем, а згідно з вимогами частини 5 вказаної статті закріплено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Вказана норма також містилася і в попередній редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року, а саме ч.5 ст.60, у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Із матеріалів справи видно, що протягом виконання виконавчого листа №2-371, виданого 29.04.20105 року Біляївським районним судом Одеської області, державними виконавцями неодноразово здійснювалися розрахунки заборгованості по сплаті аліментів, які в різні періоди були оскаржені сторонами, починаючи з 2008 року. На теперішній час третя особа [PERSON] знову звернулася до Біляївського районного суду Одеської області зі скаргою на дії державного виконавця про неправомірність розрахунків заборгованості зі сплати аліментів від 27.01.2015 року, 19.02.2015 року, 11.12.2015 року та їх скасування. Згідно з розрахунком заборгованості по сплаті аліментів складеним старшим державним виконавцем Бабічем В.І. станом на 11.09.2016 року у [PERSON] існує переплата по аліментам у розмірі 178458,80 грн.. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України, ст.41 Конституції України). Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи те, що на час розгляду справи [PERSON] заборгованості по сплаті аліментів не маєі вказаний розрахунок від 11.09.2016р. [PERSON] не було оскаржено, суд прийшов до висновку, що підстав для арешту квартири немає, а при його наявності порушується право власності особи, тому вимога про зняття арешту підлягає задоволенню.

Outcome: partial