Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] та стягнення з відповідачки аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] В позовній заяві позивач зіслався на те, що з 2012 року він з відповідачкою проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом з позивачем та перебувають на повному його утриманні. Відповідачка не бачиться з дітьми, не приймає участі у їх вихованні, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом та не спілкується з ними. Однак, відповідачка отримує соціальні виплати на дітей, але витрачає їх на власний розсуд, нехтуючи інтересами дітей. Крім того, [PERSON] 16.06.2015 року надала позивачу розписку, в якій зазначила, що вона фактично відмовилася від дітей та передала їх на виховання позивачу. В зв'язку з чим, [PERSON] просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], та стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] кошти (аліменти) на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) відповідачки щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи із дня пред'явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Справу розглянуто згідно ч.2 ст.158 ЦПК України у відсутності позивача та представника третьої особи, які надіслали до суду заяви з проханням справу розглянути за їх відсутності. Позивач позовні вимоги підтримав та просить позов задовольнити. Представник третьої особи - відділу опіки та піклування Просянської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області просить винести рішення на розсуд суду. Справу розглянуто заочно відповідно до ст. 224 ЦПК України у відсутності відповідачки [PERSON], яка втретє не з'явилася в судове засідання не повідомивши причин неявки. Про час слухання справи в суді була повідомлена через періодичне видання газети «Вісті Придніпров'я». На підставі ч.9 ст.74 ЦПК України після опублікування оголошення в пресі відповідачка вважається повідомлена про час та місце розгляду справи. Позивач проти винесення заочного рішення не заперечує. Суд, заслухавши позивача, представника третьої особи, прокурора, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В постанові № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 р.), а саме в пункті 15 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. В пункті 16 даної постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Приписами статті 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилається на те, що відповідачка самоусунулась від виконання батьківських обов'язків, не бере участь у їх вихованні, не цікавиться їх здоров`ям, успіхами у навчанні, не піклується про їх фізичний розвиток як складову виховання, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, як складову духовного розвитку, не сприяє засвоєнню дітьми загальновизнаних норм моралі, як складову морального розвитку, не бере участі у здобутті дітьми освіти, не готує їх до самостійного життя, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу. Так, згідно копії свідоцтва про народження [NUMBER], [PERSON] та [PERSON] мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.6). З копії свідоцтва про народження [NUMBER] видно, що [PERSON] та [PERSON] мають малолітню доньку [PERSON], [INFO] (а.с. 7). З копії акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] видно, що позивач проживає разом із дітьми: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та матір'ю [PERSON], [INFO]. Вихованням дітей та матеріальним забезпеченням дітей займається їх батько та бабуся. Мати дітей - [PERSON] перебуває у [ADDRESS], яка вихованням дітей не займається та кошти, які отримує на них використовує недоцільно (а.с.8) Згідно копії розписки [PERSON], вона передала своїх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] своєму цивільному чоловіку [PERSON] під його повну опіку та відповідальність (а.с.10). Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З урахуванням викладеного, суд вважає, що доводи, на які посилається позивач, вимагаючи позбавлення батьківських прав відповідачки, є такими, що заслуговують на застосування такого крайнього заходу впливу, яким є позбавлення батьківських прав щодо дітей. Крім того, відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Оскільки відповідачка є матір'ю малолітніх дітей, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів також підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що вбачаються підстави для стягнення з відповідачки аліментів в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину, на користь малолітніх дітей. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір.

Outcome: approved