Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

\~\~\~\~[PERSON] звернувся до суду з цією заявою, в якій вказав, що 15 листопада 2016 року на тимчасово окупованій території України АР Крим в місті Феодосія померла його мати [PERSON]. Факт смерті [PERSON] підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АЯ № 573916 виданого 17 листопада 2016 року Феодосіївським міським відділом записів актів цивільного стану департаменту записів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим. 19 грудня 2014 року померла [PERSON] склала заповіт, яким заповіла заявнику [PERSON], [INFO] все майно, де б воно не було і з чого б не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй і на що за законом вона матиме право. Однак зважаючи на те, що спадкодавець [PERSON] померла на тимчасово окупованій території України АР Крим в місті Феодосія і свідоцтво про смерть видано від імені Російської Федерації, тому вказане свідоцтво про смерть вважається недійсним і не береться до уваги, що змушує заявника звернутись до суду з цією заявою. Заявник [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду заяву вхід. № 7077 від 01 грудня 2016 року в якій просить справу розглянути у його відсутність. Заінтересована особа Ямпільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області надіслала письмову заяву вхід. № 7089 від 01 грудня 2016 року в якій просить розглянути справу за відсутності їх представника. По суті заяви не заперечують. Дослідивши письмові докази, суд встановив, що 10 січня 1966 року народився [PERSON] в селі Тростянець, Ямпільського району, Вінницької області, батьками якого є [PERSON] та [PERSON], що підтверджено копією свідоцтва про народження серії VII-УР № 0172278 виданого 03 лютого 1966 року (а.с.5) 07 червня 2011 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], де остання змінила своє дівоче прізвище [PERSON] на прізвище чоловіка [PERSON], про що в книзі реєстрації шлюбів 07 червня 2011 року було зроблено відповідний актовий запис № 180 (копія свідоцтва про шлюб серії 1-АП № 113944 виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Феодосійського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим (а.с.7). 19 грудня 2014 року [PERSON] склала заповіт, зареєстровано в реєстрі за № 2553, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона буде мати право за законом, вона заповіла своєму синові [PERSON], [INFO] (копія заповіту серії НАК 288398 (а.с.6). Відповідно до документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України суд встановив, що 15 листопада 2016 року в місті Феодосія, померла [PERSON] від гострого інфаркту міокарда базально-перегородковий (а.с. 8-9). Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У даному випадку заяву подано сином померлої, що підтверджується копією свідоцтва про народження. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначає, що тимчасово окупованою територією України є територія Автономної Республіки Крим і міста Севастополя. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції України та Законів України. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи їх посадові особи та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважається незаконною. Будь-який акт, (рішення документ) виданий цими особами є недійсними і не створює правових наслідків. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «Намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). \~\~\~\~На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник подав документи видані закладами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України. Оцінюючи в сукупності всі докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на тимчасово окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на тимчасово окупованій території України можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Таким чином,

Outcome: approved