Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, у якому просить визнати за ним право власності на земельну ділянку розміром 0,0231 га, кадастровий номер 5910400000:03:093:0001, що становить ? частину земельної ділянки по вул.Пушкіна, 44 в м.Конотопі. На обґрунтування вимог представник позивача за дорученням Конотопського МЦ БВПД адвокат [PERSON] вказала, що внаслідок укладення мирової угоди, затвердженої ухвалою Конотопського міськрайонного суду від 22.11.2013 року, за [PERSON] було визнано право власності на ? частину будівлі магазину, розташованого за адресою: м.Конотоп, вул.Пушкіна, 44, що раніше належала його колишній дружині [PERSON] Проте, питання земельної ділянки не було вирішено, що у подальшому стало перешкодою для реєстрації права власності на зазначену нерухомість. Відповідач ухиляється від нотаріального оформлення земельної ділянки, а тому і звернулися до суду. Відповідач [PERSON] подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, задоволенню вимог не заперечує. Треті особи: - Конотопська міська рада у поданому відзиві просить розглядати справу без їх представника, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду; - Співвласник нерухомості [PERSON] також просить провести судове засідання за його відсутності, задоволенню вимог не заперечує. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши представлені докази, вважає, що з огляду на положення ч.4 ст.206 ЦПК України позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки повністю визнані відповідачем, не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. Частиною першою статті 356 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 цього Кодексу. Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України. Частиною першою цієї статті передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. За правилом частини другої статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. За ухвалою Конотопського міськрайонного суду від 22.11.2013 року була визнана мирова угода укладена між сторонами, за умовами якої, під час розподілу спільного майна подружжя, за [PERSON] визнано право власності на ? частину будівлі магазина по вул.Пушкіна №44 в м.Конотопі (а.с.3). Проте, залишилось не вирішеним питання переходу права власності на землю під вказаною будівлею, що стало перешкодою для реєстрації права власності позивача на придбану нерухомість. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку загальна площа земельної ділянки під магазином становить 0,0463 га, з яких ? частина (0,0231 га) належить на праві власності [PERSON], а решта іншому співвласнику будівлі [PERSON] (а.с.4,5,6). За таких обставин, з урахуванням наведених вище норм, позивач, який набув права власності на будівлю магазину стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. За приписом ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні у порядку, встановленого законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, решту стягнути з відповідача, як того вимагає ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved