Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

[PERSON], звернувшись до суду з позовом зазначив, що 10.10.2011 р. відповідач [PERSON] позичила у нього грошові кошти в розмірі 95 000 гривень. Відповідно до п. 1 договору позики від 10.10.2011 р., відповідач була зобов'язана повернути грошові кошти у вказаному розмірі за першою вимогою позивача. 19 травня 2016 року на адресу відповідача позивачем направлена письмова вимога щодо повернення суми позики протягом семиденного строку, однак на теперішній час відповідачем грошові кошти не повернуті, не дивлячись на те, що строк повернення позичених грошових коштів вже минув. На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача [PERSON] 95\~000 грн. за договором позики та 950 грн. понесених судових витрат. В зустрічному позові [PERSON] вказала, що укладений 10.10.2011 р. між нею та [PERSON] договір позики є удаваним правочином, виходячи з наступного. [PERSON]Є вказала, що з [PERSON] вона не знайома і ніколи з ним не зустрічалась, а також ніколи не укладала з ним договори позики, зокрема, й договір позики від 10.10.2011 р. На підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого Балківською сільською радою народних депутатів Запорізької області 08.10.2002 р., [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 7,94 га., яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на території Балківської сільської ради Василівського району Запорізької області. Зазначена земельна ділянка за договором оренди землі № 300 від 01.08.2008 р. була передана нею в оренду на 10 років ТОВ «Агропромислова компанія Істок». У 2011 р., в звязку зі скрутним матеріальним становищем вона погодилася на пропозицію працівника ТОВ «АК Істок» [PERSON] про продаж належної їй земельної ділянки. Оформленням відповідних документів займався [PERSON] 10.10.2011 вона разом з [PERSON] поїхала до м. Василівка, де у приватного нотаріуса Василівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] від її імені були складені наступні правочини: довіреність на ім'я незнайомих їй осіб: [PERSON] та [PERSON], на вчинення всіх дій щодо належної їй земельної ділянки, а також заповіт, за яким вона заповіла [PERSON] належну їй на праві власності земельну ділянку. На вимогу [PERSON] зазначені правочини були підписані нею та в подальшому посвідчені приватним нотаріусом, а державний акт на право приватної власності на землю від 08.10.2002 р. переданий нею [PERSON] Крім того, на вимогу [PERSON] нею підписано договір позики, зі змістом якого вона не знайомилася. Копії підписаних нею та посвідчених приватним нотаріусом документів їй не було надано. Після підписання документів [PERSON] передав [PERSON] 18 500,00 грн. в якості оплати за продану земельну ділянку. З 2011 р. орендар земельної ділянки - ТОВ «АК Істок», припинило виплату їй орендної плати за використання належної їй земельної ділянки. [PERSON] вказує, що внаслідок оформлення вказаних документів фактично відбувся продаж належної їй на праві приватної власності земельної ділянки за безцінь, на вкрай невигідних для неї умовах і внаслідок збігу тяжких для неї обставин. Згодом зустрічний позивач дізналась, що продаж земельних ділянок, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на законодавчому рівні заборонено, а укладені нею правочини лише прикривають незаконний продаж земельної ділянки, в звязку з чим 09.06.2016 р. вона звернулась до приватного нотаріуса Василівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] із заявою про скасування заповіту від 10.10.2011 р. та заявою про припинення дії довіреності від 10.10.2011 р., виданої [PERSON] та [PERSON] на представництво інтересів щодо земельної ділянки. Зважаючи на те, що вона та [PERSON] фактично 10.10.2011 р. не укладали договір позики на суму 95 000 грн., оскільки ним фактично було оформлено продаж земельної ділянки і їй було сплачено тільки 18 500 грн., [PERSON] вважає, що договір позики є удаваним правочином, а тому просила суд визнати удаваним правочином договір позики від 10.10.2011 р. та стягнути з [PERSON] на її користь понесені судові витрати в сумі 551,20 грн. В судовому засіданні первісний позивач та його представник первісний позов підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити за недоведеністю позовних вимог. Первісний відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти первісного позову, зустрічний позов просили задовольнити повністю. Додатково просили суд застосувати позовну давність до первісних позовних вимог, оскільки, на їх думку, строк звернення до суду з відповідними вимогами має відраховуватися з 11.11.2011 р., тобто через 30 днів з дня укладення договору позики. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] зверталась у 2011 році за отриманням матеріальної допомоги до ТОВ «АПК Істок» і їй особисто 10.10.2011 р. були надані гроші, які вона отримала, перерахувала та у нотаріуса підписала заповіт на імя [PERSON] на земельну ділянку площею 7,94 га на території Балківської сільської ради, яка їй належить на праві приватної власності, довіреність на імя [PERSON] на право користування земельною ділянкою. Ніякого договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки не оформлялось. [PERSON] не був присутнім при передачі грошей [PERSON], він сам передавав їй кошти. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] є засновником ТОВ «АПК Істок», а він директором. Дійсно, ТОВ «АПК Істок» давно орендує земельну ділянку у [PERSON] та ніякого договору купівлі-продажу цієї земельної ділянки не оформлялось. Йому відомо, що [PERSON] по договору позики надавав гроші [PERSON], так як вона зверталась з проханням надати їй матеріальну допомогу. Розглянувши надані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 10.10.2011 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, за яким [PERSON] передав [PERSON] 95 000 гривень. Відповідно до п. 1 договору позики відповідач зобов'язалася повернути грошові кошти у вказаному розмірі за першою вимогою позивача в порядку та на умовах, передбачених вказаним договором. Пунктом 3 договору визначено, що виконання позичальником свого зобовязання має бути здійснено готівкою за місцем проживання [PERSON] (м. Запоріжжя). 19 травня 2016 року на адресу відповідача позивачем направлена письмова вимога щодо повернення суми позики протягом семиденного строку, однак на теперішній час відповідачем грошові кошти не повернуті. Вказані обставини підтверджується долученими до матеріалів справи договором позики від 10.10.2011 р. (а.с. 5), письмовою вимогою від 19.05.2016 (а.с. 6), повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 7). Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. З огляду на викладене, суд вважає, що укладений між позивачем та відповідачем договір позики є належними доказом на підтвердження не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Враховуючи, що до теперішнього часу відповідачем [PERSON] сума заборгованості за договором позики в розмірі 95 000 грн. не повернута, належних та достовірних документів про погашення вказаної суми відповідачем суду не надано, тому сума боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі. Суд критично відноситься до заперечень первісного відповідача про необхідність застосування позовної давності до вимог [PERSON], виходячи з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зі змісту укладеного сторонами договору позики встановлено, що відповідач [PERSON]Є мала повернути позичені грошові кошти за першою вимогою [PERSON] Таку вимогу [PERSON] направлено відповідачу 19.05.2016 р., а отримано нею 21.05.2016 р., що свідчить про те, що строк позовної давності мав відраховуватися через сім днів після отримання відповідачем вимоги про повернення коштів, тобто з 28.05.201 р., а не з 11.11.2011 р., як вважали первісний відповідач та її представник. До суду [PERSON] звернувся шляхом подання позовної заяви через пошту 02.07.2016 р., тобто у межах трирічного строку звернення до суду. Вирішуючи по суті зустрічний позов суд прийшов до наступних висновків. Правовою підставою звернення [PERSON] до суду з позовом про визнання удаваним договору позики, є ст. 235 ЦК України. Зокрема, відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили (частина 1); якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (частина 2). Відповідно до п. 25 Пленуму Верховного Суду України в п. 25 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. В пункті 6 договору позики від 10.10.2011 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], визначено, що сторони стверджують що однаково розуміють природу цього договору та його правові наслідки; те, що договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними; волевиявлення сторін є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину; не обмежені в праві укладати правочини; не визнані в установленому порядку недієздатними; вільно володіють українською мовою; проект договору складений з урахуванням умов, визначених сторонами, ними прочитаний, зрозумілий і схвалений. Договір було складено в двох примірниках, по одному кожному позикодавцеві і позичальнику. На договорі містяться підписи сторін. В судовому засіданні [PERSON]Є підтвердила факт підписання вказаного договору. На думку суду вказане спростовує посилання [PERSON] на те, що вона зі змістом договору позики не знайома, але підписувала його та копії не отримувала. Крім того, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, зустрічним позивачем не надано доказів на підтвердження факту отримання нею не 95\~000 грн. від [PERSON], а 18\~500 грн. від [PERSON], який за поясненнями [PERSON], виступав в якості посередника при оформленні документів, повязаних з продажем землі. Факт отримання [PERSON] грошей підтвердив у судовому засіданні свідок [PERSON], який передавав її кошти та у присутності якого [PERSON] їх перерахувала і ніяких висловлювань з її боку щодо суми коштів, які вона отримала не було. Більше того, вона сама пояснила, що дійсно підписала договір позики, у якому була вказана сума позики 95 тис. грн. Зі змісту заповіту, складеного [PERSON] 10.10.2011 р. та посвідченого приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], яким [PERSON] заповіла [PERSON] належну їй земельну ділянку площею 7,94 га., при складанні заповіту діяла вільно, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, не страждала на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті цього правочину, не була обмеженою у праві укладати правочини. Згідно особистого запису [PERSON] на тексті заповіту, текст заповіту записано з її слів вірно та до власноручного підписання прочитано нею вголос. Вказані положення були засвідчені особистим підписом [PERSON] (а.с. 65). Згідно змісту довіреності, виданої [PERSON] 10.10.2011 р. та посвідченої приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], якою [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] представляти її інтереси, повязані з розпорядженням належній їй земельній ділянці площею 7,94 га., [PERSON] діяла вільно, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, не страждала на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті цього правочину, не була обмеженою у праві укладати правочини. При цьому [PERSON] засвідчила особистим підписом, що власноручного підписання довіреність нею особисто прочитана (а.с. 66). Встановлені обставини є додатковим свідченням вільного волевиявлення [PERSON] на укладення, як заповіту так і довіреності, а також одночасного спірного договору позики. Як вбачається з листа нотаріуса (а/с 64) 09.06.2016 року за заявою [PERSON] були скасовані раніше, складені нотаріусом і підписані [PERSON] документи, а саме: копія заповіту від 10.10.2011 р. за № 1752 та довіреність від 10.10.2011 р. за № 1753. Вказане підтверджується витягами про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей і у Спадковому реєстрі. Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що судом при обґрунтуванні задоволенні первісного позову встановлено дійсність та реальність договору позики, суд вважає, що достатніх підстав для задоволення зустрічного позову про визнання правочину позики удаваним немає. Пояснення свідків не спростовують встановлені судом обставини. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з первісного відповідача підлягають стягненню понесені первісним позивачем судові витрати на оплату судового збору.

Outcome: approved