Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Прокуратури Вінницької області, УМВС України у Вінницькій області, ВМВ УМВС України у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю та порушенням строків розгляду кримінального провадження №12012010380000162, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету шляхом списання коштів в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, без врахування будь-яких податків, що можуть нараховуватись на цю суму на користь позивача 300000 грн., в якості відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 05 серпня 2012 року приблизно о 19 год. 00 хв. йому було нанесено тілесні ушкодження, які згідно висновку від 16 жовтня 2012 року належать до тілесних ушкоджень середнього ступеню. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень позивач втратив здоровя і за рішенням МСЕК став інвалідом 3-ої групи. За заявою позивача, було порушено кримінальну справу за №12010429 по факту скоєння злочину, а в подальшому, 22 листопада 2012 року відомості про вчинення кримінального правопорушення внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12012010380000162. На думку позивача, досудове розслідування з самого початку і до теперішнього часу проводилось в порушення вимог КПК України про всебічне, повне і неупереджене дослідження обставин кримінального правопорушення, в наслідок бездіяльності посадових осіб ВМВ УМВС України у Вінницькій області та Прокуратури Вінницької області, яка полягає в безпідставному затягуванні досудового розслідування кримінального провадження, у невиконанні численних вказівок прокуратури в кримінальному провадженні. Бездіяльність посадових осіб СВ ВМВ УМВС України у Вінницькій області встановлена ухвалами слідчих суддів Староміського районного суду м. Вінниці та Вінницького міського суду Вінницької області, письмовими відповідями на звернення позивача до органів прокуратури, органів Міністерства внутрішніх справ. Позивач вважає, що в наслідок бездіяльності, відповідачі завдали йому моральну шкоду, яка полягає в порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя та порушення стосунків з оточуючими людьми, та полягає у приниженні честі та гідності внаслідок неповного та неупередженого дослідження обставин кримінального провадження. Наслідком його душевних страждань стало його потрапляння до лікарні, де він вимушений лікуватися. Моральна шкода оцінена позивачем в сумі 300000 грн. Заподіяну моральну шкоду позивач просить стягнути з Державної казначейської служби на підставі ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1172, 1176 Цивільного кодексу України. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.12.2015р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 25.01.2016р. у задоволенні позову відмовлено. (а.с. 84-87,121-123) Зокрема, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зазначив, що [PERSON] повязує своє право на відшкодування моральної шкоди із встановленими постановами та ухвалами слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області, якими встановлено незаконність дій та бездіяльність слідчих при здійсненні досудового розслідування по кримінальному провадженню №12012010380000162, проте, з аналізу наведених норм слідує, що зазначені рішення не є тими рішеннями, за наслідками яких виникає право на відшкодування моральної шкоди. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено та не надано безспірних доказів, що внаслідок бездіяльності посадових осіб органів досудового розслідування безпосередньо позивачу завдано моральної шкоди, наявність причинного звязку між бездіяльністю посадових осіб органів досудового розслідування та заподіяною моральною шкодою, які є підставою для відшкодування шкоди на підставі ст. 1167, 1176 ЦК України, що є процесуальним обовязком позивача. Проте, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.04.2016р. касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 25 січня\~\~2016 року в частині позову [PERSON] до прокуратури Вінницької області, управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, Вінницького міського відділу управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю та порушенням розумних строків розгляду кримінального провадження скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. (а.с. 146-148) Цією ж ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.04.2016р. судові рішення в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди залишено без змін. Скасовуючи в частині судові рішення першої та апеляційної інстанції та залишаючи в іншій частині судові рішення без змін, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що суди дійшли правильного висновку, що положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не застосовуються до спірних правовідносин, а тому позивачу не може бути відшкодована шкода у порядку, визначеному ч. 2 ст. 1176 ЦК України та вказаним Законом, у звязку з чим колегія суддів погоджується з висновком судів в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Державної казначейської служби України. Разом з тим суди не звернули уваги, що відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Таким чином, суди при вирішенні даного спору повинні були відповідно до положень ч. 6 ст. 1176 ЦК України перевірити наявність підстав для застосування загального порядку відшкодування моральної шкоди з урахуванням обставин щодо бездіяльності відповідачів, які встановлені судовими рішеннями. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.05.2016р. вказану справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду. Відповідно до частини 4 статті 338 ЦПК України висновки та мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Таким чином, зазначена справа спрямована на новий розгляд до суду першої інстанції лише в частині перевірки наявності підстав для застосування загального порядку відшкодування моральної шкоди з урахуванням обставин щодо бездіяльності відповідачів, які встановлені судовими рішеннями, оскільки положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не застосовуються до спірних правовідносин та в цій частині вимог рішення судів про відмову в позові залишено без змін. Під час нового розгляду справи, позивач заявою від 30.05.2016р. збільшив позовні вимоги та просив стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання коштів в безспірному порядку, без врахування будь-яких податків, що можуть нараховуватись на цю суму на свою користь 1200000 грн., в якості відшкодування моральної шкоди. (а.с. 161-163) Таким чином, незважаючи на висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, з посиланням на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», продовжував наполягати на задоволенні позовних вимог та стягнення з Державної казначейської служби України на свою користь 1200000 грн., в якості відшкодування моральної шкоди. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. (ч. 2 ст. 11 ЦПК) В той же час, згідно з частиною 4 статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. В судових засіданнях судом позивачу розяснювалися його процесуальні права передбачені статтями 27, 31 ЦПК України, а також вимоги частини 4 статті 338 ЦПК України, позивач попереджався про наслідки вчинення або невчинення окремих процесуальних дій. Зокрема, позивачу розяснено його права щодо збільшення та зменшення розміру позовних вимог, щодо можливості зміни предмета або підстави позову - до початку розгляду судом справи по суті. Крім того, позивачу розяснювалося, що справа спрямована на новий розгляд до суду першої інстанції лише в частині перевірки наявності підстав для застосування загального порядку відшкодування моральної шкоди з урахуванням обставин щодо бездіяльності відповідачів, які встановлені судовими рішеннями, а в частині позовних вимог до Державної казначейської служби України рішення судів про відмову в позові залишено без змін. У звязку з цим в судовому засіданні судом уточнювався зміст вимог, предмет позовних вимог там підстави позову, а також розяснювалися вимоги статей 10 та 60 ЦПК України щодо того, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, позивач наполягав на задоволенні позовних вимог зазначених у позовній заяві, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, та на підставі доказів доданих до позовної заяви. Про незважаючи на вищевказане, позивач та його представник в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, а також пояснили, що бездіяльність органів досудового розслідування та прокуратури продовжуються про що свідчать ухвали слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 12.02.2016р., від 27.05.2016р. та від 06.07.2016р. Крім того, внаслідок бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури під час розгляду справи позивачу, згідно рішення МСЕК, встановлено другу групу інвалідності загального захворювання та протипоказано важка фізична праця та емоційне навантаження. Представники відповідачів: Прокуратури Вінницької області [PERSON], УМВС України у Вінницькій області та ВМВ УМВС України у Вінницькій області [PERSON], а також представник Державної казначейської служби України [PERSON] в судовому засіданні вимоги заперечували щодо позовних вимог та просили суд у їх задоволенні відмовити, з посланням на їх необґрунтованість, недоведеність та безпідставність. Крім того, представник Державної казначейської служби України [PERSON] зазначила, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем у справі, оскільки судові рішення в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди залишено без змін. При цьому, позивач клопотань про заміну відповідача на належного не заявляв, натомість як зазначено вище, позивач, збільшивши позовні вимоги, наполягав саме на задоволенні позовних вимог та стягнення з Державної казначейської служби України на свою користь 1200000 грн., в якості відшкодування моральної шкоди. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що слідчим відділом Вінницького міського відділу міліції УМВС України у Вінницькій області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №12012010380000162 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України з тих підстав, що 05 серпня 2012 року о 19 год. невідомі особи перебуваючи в дворі будинку №21 по пров. Вчительському у м. Вінниці нанесли [PERSON] тілесні ушкодження. Згідно висновку судово-медичної експертизи від 06 листопада 2012 року № 2722 у [PERSON] мали місце тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому суглобового відростку нижньої щелепи справа зі зміщенням уламків, який відноситься до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості. [PERSON] в даному кримінальному провадженні має статус потерпілого. Станом на день розгляду справи в суді, досудове розслідування у кримінальному провадженні триває. В ході досудового розслідування [PERSON] неодноразово оскаржував рішення, дії та бездіяльність органів досудового розслідування та прокуратури. Так, постановою Староміського районного суду м. Вінниці від 14 вересня 2012 року було задоволено скаргу [PERSON], де постанову слідчого СВ 1-го ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області ст. лейтенанта [PERSON] про відмову в порушенні кримінальної справи від 14 серпня 2012 року відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого статтями 121, 125 КК України скасовано, матеріали справи направлено прокурору м. Вінниці для організації додаткової перевірки (а.с. 5-6). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2013 року скаргу [PERSON] на бездіяльність слідчого СВ 1-го ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області [PERSON], яка полягає у незавершені досудового слідства задоволено частково. Визнано бездіяльність слідчого СВ 1-го ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області [PERSON], яка полягає у не проведені досудового розслідування по кримінальному провадженню внесеному 22 листопада 2012 року до ЄРДР за № 12012010380000162. Зобовязано слідчого СВ 1-го ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області [PERSON] провести досудове розслідування по кримінальному провадженні, внесеному 22 листопада 2012 року до ЄРДР за № 12012010380000162 по заяві [PERSON] в строки передбачені ст. 28 КПК України (а.с. 7). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 січня 2014 року скаргу [PERSON] задоволено частково. Визнано бездіяльність прокурора прокуратури м. Вінниці [PERSON], яка полягає у неефективному проведенні досудового розслідування по кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 12012010380000162. Зобовязано прокурора прокуратури м. Вінниці [PERSON] здійснювати нагляд за виконанням покладених на слідчого, який здійснює досудове розслідування вказівок в розумні строки, передбачені ст. 28 КПК України та вчинити всіх можливих заходів для всебічного, повного та неупередженого дослідження обставин кримінального провадження (а.с. 8, 9). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 березня 2014 року задоволено скаргу [PERSON] Скасовано постанову старшого слідчого СВ ВМВ УМВС України у Вінницькій області Панчука М.М. від 05 березня 2014 року про закриття кримінального провадження № 12012010380000162. Матеріали кримінального провадження № 12012010380000162 направлено в СВ ВМВ УМВС України у Вінницькій області для проведення додаткової перевірки (а.с. 10, 11). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31 березня 2014 року задоволено скаргу [PERSON], зобовязано прокурора м. Вінниці здійснювати нагляд за виконанням покладених на слідчого та процесуального прокурора обовязків, в розумні строки, передбачені ст. 28 КПК України та вчинити всі можливі заходи для всебічного, повного та неупередженого дослідження обставин справи по кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12012010380000162 (а.с. 12). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 квітня 2014 року задоволено скаргу [PERSON] Визнано дії старшого слідчого відділення розслідування злочинів по лінії карного розшуку СВ ВМВ УМВС України у Вінницькій області [PERSON], незаконними. Зобовязано старшого слідчого відділення розслідування злочинів по лінії карного розшуку СВ ВМВ УМВС України у Вінницькій області [PERSON] повідомити [PERSON] про підозру у кримінальному провадженні за № 12012010380000162 від 22 листопада 2012 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України (а.с. 13). В ході досудового розслідування, Прокуратурою м. Вінниці, в порядку статті 36 КПК України, для всебічного, повного та обєктивного провадження досудового розслідування у кримінальному провадженні №12012010380000162, слідчому СВ ВМВ УМВС України у Вінницькій області 20 лютого 2015 року (а.с. 64), 29 квітня 2015 року (а.с. 65) та 28 травня 2015 року (а.с. 63) надавались вказівки. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2015 року задоволено скаргу [PERSON] на дії слідчого СВ ВМВ УМВС України у Вінницькій області Мазура О.В. у кримінальному провадженні № 12012010380000162 та зобовязано останнього виконати вказівки прокурора від 19 лютого 2015 року в місячний термін з дня винесення ухвали суду (а.с. 77). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 лютого 2016 року задоволено скаргу [PERSON], в порядку ст. 303 КПК України на бездіяльність слідчого Вінницького ВП ГУНП у Вінницької області [PERSON] та прокурора Вінницької місцевої прокуратури [PERSON], яка полягає у відмові в задоволенні клопотання по кримінальному провадженню №12012010380000162, внесеного до ЄРДР 22.11.2012р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України. Скасовано постанову прокурора Вінницької місцевої прокуратури [PERSON] від 01.02.2012р. про відмову в задоволенні клопотання щодо відзиву справи із Київського клінічного бюро судово-медичної експертизи. Зобовязано слідчого Вінницького ВП ГУНП у Вінницької області [PERSON] та прокурора Вінницької місцевої прокуратури [PERSON] відізвати матеріали кримінального провадження №12012010380000162, внесеного до ЄРДР 22.11.2012р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України з Київського клінічного бюро судово-медичної експертизи без виконання та направити до Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи. (а.с. 178-179) Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 травня 2016 року задоволено скаргу [PERSON], в порядку ст. 303 КПК України на бездіяльність прокурора Вінницької місцевої прокуратури [PERSON], яка полягає у невиконанні в розумний строк ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 12.02.2016р., в рамках кримінального провадження №12012010380000162. Зобовязано прокурора Вінницької місцевої прокуратури [PERSON] виконати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 12.02.2016р. в рамках кримінального провадження №12012010380000162 у розумні строки. (а.с. 177) Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 6 липня 2016 року задоволено скаргу [PERSON] та зобовязано відповідальну особу прокуратури Вінницької області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань по заяві крикливого [PERSON] від 15.06.2016р. про вчинення кримінального правопорушення. (а.с. 200) Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 11 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Так, [PERSON] повязує своє право на відшкодування моральної шкоди із встановленими постановами та ухвалами слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області незаконність дій та бездіяльність слідчих при здійсненні досудового розслідування по кримінальному провадженню №12012010380000162, проте, з аналізу наведених норм слідує, що зазначені рішення не є тими рішеннями, за наслідками яких виникає право на відшкодування моральної шкоди. Суд також звертає увагу, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.04.2016р. суд касаційної інстанції зазначив, що суди дійшли правильного висновку, що положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не застосовуються до спірних правовідносин, а тому позивачу не може бути відшкодована шкода у порядку, визначеному ч. 2 ст. 1176 ЦК України та вказаним Законом. Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на наведене, позовні вимоги позивача про стягнення з Державної казначейської служби України на свою користь 1200000 грн., в якості відшкодування моральної шкоди, з посиланням на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», задоволенню не підлягають. Що стосується наявності підстав для застосування загального порядку відшкодування моральної шкоди з урахуванням обставин щодо бездіяльності відповідачів, які встановлені судовими рішеннями, слід зазначити наступне. Відповідно до частини 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. У частині 1 статті 1167 визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. В той же час, відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Отже, цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: - наявність такої шкоди; - протиправності діяння її заподіювача; - наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; - вини заподіювача шкоди в її заподіянні. В судовому засіданні встановлено та вбачається з численних ухвал слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області, що органами досудового розслідування допущена бездіяльність при розслідуванні кримінального провадження №12012010380000162. Проте, в судовому засіданні позивачем не доведено та не надано безспірних доказів, що внаслідок бездіяльності посадових осіб органів досудового розслідування безпосередньо позивачу завдано моральної шкоди, наявність причинного звязку між бездіяльністю посадових осіб органів досудового розслідування та заподіяною моральною шкодою, які є підставою для відшкодування шкоди на підставі ст. 1167, 1176 ЦК України. В судовому засіданні позивач та його представник не змоги пояснити якими саме конкретними діями чи бездіяльністю працівників міліції чи прокуратури завдано моральної шкоди позивачу, в чому полягає завдана моральна шкода, який її конкретний розмір в кожному випадку. Натомість в судовому засіданні позивач та його представник обмежились лише загальними посиланнями не бездіяльність органів досудового розслідування та завданням такою бездіяльністю моральної шкоди, не довівши ні факту наявності такої шкоди, ні причинного зв'язку між протиправним діями (бездіяльністю) органів досудового розслідування та можливим завданням такої шкоди. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Слід також зазначити, що судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого були ухвалені рішення слідчих суддів у зв'язку з неповнотою розслідування, не являється достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Скарги позивача на бездіяльність слідчих розглянуті судом відповідно до вимог статей 303- 307 КПК України, і це свідчить про використання позивачем права на звернення до суду в порядку КПК України відносно бездіяльності органів досудового слідства. Винесення зазначених ухвал слідчими суддями Вінницького міського суду Вінницької області за результатом розгляду скарг позивача не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність робітників правоохоронних органів порушували його законні права та інтереси та заподіяли позивачу моральної шкоди. Надання письмових вказівок органами прокуратури слідчому органу УМВС є передбаченою ст. 36 КПК України процесуальною дією учасника кримінального провадження/процесу в межах наданих цим кодексом повноважень, що не передбачає беззаперечного визнання дій або бездіяльності слідчого незаконними та винними. Згідно з частиною 1 статті 3, статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем суду не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а судом, за результатами розгляду справи не встановлено підстав, передбачених законодавством, для задоволення позову. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд бере до уваги, що відповідно до пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України Про судовий збір судовий збір не справляється за подання позовної заяви позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до статті 14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» сторони в цих справах звільняються від сплати судових витрат. Згідно з частиною 2 статті 88 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed