Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючого його тим, що 1 липня 2009 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб. Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 28 грудня 2016 року, яке набрало законної сили 10 січня 2017 року, шлюб між ними (сторонами) було розірвано. У період цього шлюбу за ним (позивачем) було зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] та нежитлову будівлю (адміністративну будівлю) [ADDRESS] . Житловий будинок [ADDRESS] фактично був збудований ще до укладення шлюбу між ними (сторонами), а в період шлюбу відбулися лише прийняття його в експлуатацію, одержання правовстановлюючого документа та реєстрація права власності. Будівництво цього житлового будинку було розпочато ще його (позивача) батьками [PERSON] та [PERSON] у 1993 році на земельній ділянці площею 0,1560 га, яка розташована в [ADDRESS] , та пізніше була приватизована його (позивача) матір`ю [PERSON] згідно державного акта на право приватної власності на землю серії ЧН № 000231 від 22 лютого 1996 року. На забудову цієї земельної ділянки виконавчим комітетом Носівської міської ради був виданий будівельний паспорт на підставі рішення виконкому № 2 від 28 січня 1992 року та рішення Носівської міської ради № 199 від 20 грудня 1991 року, якими дозволено [PERSON] будівництво житлового будинку в [ADDRESS] . 22 грудня 1992 року був складений акт виносу в натуру земельної ділянки індивідуального забудовника. [INFO] помер його (позивача) батько [PERSON] , після смерті якого він (позивач) успадкував 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до договору міни, укладеного між ним (позивачем) та його матір`ю [PERSON] від 12 вересня 2006 року за реєстровим № 1518, він (позивач) передав у власність [PERSON] вищевказану успадковану 1/2 частину квартири, а взамін одержав у власність земельну ділянку під [ADDRESS] , яка призначена для ведення особистого підсобного господарства та будівництва житлового будинку. На той час на вказаній земельній ділянці вже знаходилася недобудована будівля житлового будинку, будівництво якої він (позивач) продовжив за власні кошти, оскільки працював на посаді помічника нотаріуса та мав власні доходи. У 2005 році до будинку були підключені електропостачання, газопостачання, водопостачання та каналізація. На початку 2006 року він (позивач) переїхав на постійне проживання до будинку [ADDRESS] , оскільки його будівництво вже було фактично завершено і в ньому можна було проживати, хоча декларація про його готовність ще тривалий час не подавалася і свідоцтво про право власності не одержувалося. На підставі вищезазначеного договору міни, посвідченого 12 вересня 2006 року державним нотаріусом Другої чернігівської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 1518 він (позивач) отримав державний акт серії ЯГ № 389192 від 10 травня 2007 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1495, яка розташована в [ADDRESS] ,. На час укладення шлюбу з відповідачем він (позивач) проживав у вищевказаному житловому будинку, будівництво якого продовжував. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно виконавчим комітетом Носівської міської ради було видане лише 13 грудня 2011 року на підставі рішення виконкому № 209 від 23 листопада 2011 року, тобто через значний проміжок часу, після того, як будинок був фактично побудований і придатний до проживання. У 2016 році він (позивач) вирішив здійснити реконструкцію свого будинку з метою збільшення площі другого поверху, у зв`язку з чим був виготовлений будівельний паспорт від 23 травня 2016 року на реконструкцію житлового будинку, однак реконструкція будинку була проведена вже після припинення шлюбу з відповідачем за його (позивача) особисті кошти. Повідомлення про початок будівництва № ЧГ 062163132448 ним (позивачем) було подано 8 листопада 2016 року, а декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта № [NUMBER] 3 лютого 2017 року. На час подачі ним (позивачем) повідомлення про початок будівництва № ЧГ 062163132448 від 8 листопада 2016 року вони (сторони) однією сім`єю вже фактично не проживали, спільного господарства не вели, спільного бюджету не мали. На час завершення реконструкції та подачі декларації про готовність до експлуатації об`єкта № ЧГ 142170340962 від 3 лютого 2017 року шлюб між ними (сторонами) вже був розірваний. 16 березня 2017 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відповідний запис про реєстрацію права власності № 19544511. Нежитлова будівля (адміністративна будівля) [ADDRESS] була придбана ним (позивачем) на підставі договору купівлі-продажу від 23 вересня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 2302, за його (позивача) особисті кошти, які були подаровані йому його (позивача) матір`ю [PERSON] відповідно до договору дарування грошових коштів від 15 серпня 2010 року. Після розірвання шлюбу у своїй заяві, справжність підпису відповідача в якій посвідчена приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області 2 березня 2017 року за реєстровим № 79, відповідач підтвердила, що в період шлюбу на ім`я позивача була набута нежитлова будівля (адмінприміщення), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на грошові кошти, що не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і належали йому (позивачу) на праві особистої приватної власності. Цією заявою відповідач також не заперечувала щодо проведення реконструкції, заміни правовстановлюючих документів та відчуження за ціну та на умовах на власний розсуд ним (позивачем) вищевказаної нежитлової будівлі. У ході реконструкції були виконані перепланування приміщень з демонтажем існуючих цегляних перегородок і встановленням нових з піноблоків, дорощування існуючих зовнішніх стін цегляною кладкою, закладення частини дверних та віконних отворів, пробивка нових віконних та дверних прорізів у зовнішніх стінах, заміна всіх вікон та дверей на нові, утеплення фасадів будівлі, влаштування фундаментів та їх посилення, заміна скатної покрівлі з азбестоцементних листів на утеплену покрівлю з металочерепиці з влаштуванням кроквяної системи, влаштування ґанків з навісами над ними, влаштування вимощення, влаштування зовнішнього та внутрішнього оздоблення, інженерних мереж тощо, тобто нежитлова будівля (адміністративна будівля) фактично перестала існувати, від неї залишилися лише частково зовнішні стіни та фундамент, вона нівелювалася та розчинилася у новоствореному за рахунок його (позивача) особистих коштів житловому будинку. За таких обставин він (позивач) вважає, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та нежитлова будівля (адміністративна будівля), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є його особистою приватною власністю. [PERSON] просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на: - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання позивач та його представник адвокат Луєнко Ю.В. не з`явилися, представник подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі та участі позивача, ухвалити рішення про задоволення позову та повернути позивачу 50% сплаченого судового збору, оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнала позов. У судове засідання відповідач не з`явився, подала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення, просила розгляд справи проводити без її участі. Суд проводить підготовче засідання у відсутності учасників справи та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відповідач визнала позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що 1 липня 2009 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , про що було зроблено актовий запис за № 47, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (зворот а.с. 18). У судовому засіданні встановлено, що рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 28 грудня 2016 року, яке набрало законної сили 10 січня 2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 41). З матеріалів справи вбачається, що у період шлюбу з відповідачем за позивачем було зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] та нежитлову будівлю (адміністративну будівлю) [ADDRESS] , який в подальшому був реконструйований в житловий будинок. Відповідно до пунктів 1-3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач надав суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази того, що спірні житлові будинки є його особистою приватною власністю. Відповідач не надала суду доказів на спростування обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, позов визнала в повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, ураховуючи визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 2 151,87 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. 16). Ураховуючи те, що на час подачі відповідачем заяви про визнання позову розгляд справи по суті не розпочався, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а решту стягнути на його користь з відповідача.

Outcome: approved