Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні. Позивні вимоги мотивовані тим, що 16.09.2008 року установчими зборами власників квартир та нежилих приміщень будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] було обрано головою правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Долина-39». 02.10.2008 року ОСББ «Долина-39» зареєстровано у державного реєстратора, про що вчинено запис в Єдиному державному реєстрі про проведення державної реєстрації юридичної особи за номером 11741020000007185. Наказом №1 від 02.10.2008 року по ОСББ «Долина-39», [PERSON] призначено головою правління ОСББ «Долина-39» та призначено посадовий оклад в межах тарифного розряду, але не менше мінімальної заробітної плати. 13.07.2017 року відповідно до протоколу Загальних зборів співвласників ОСББ «Долина-29» внесено пропозицію «про обрання нового складу правління ОСББ та ревізійної комісії. Відповідно до протоколу засідання правління ОСББ «Долина-39» від 30 вересня 2017 року № 1, пунктом 2 визначено питання порядку денного припинення повноважень голови правління ОСББ «Долина-39» - [PERSON] та виключення із списку підписантів. В подальшому, наказом від 17.10.2017 року № 1 «По особовому складу» [PERSON] було усунуто від виконання обов`язків голови правління ОСББ «Долина-39, з 17.10.2017 року із збереженням посади управителя згідно штатного розпису ОСББ «Долина-39». 27.10.2017 року рекомендованим листом за вих. № 01-28 від 25.10.2017 року позивача було повідомлено про те, що відповідно до рішення правління ОСББ «Долина-39» від 30.09.2017 року його посадові повноваження як голови правління ОСББ «Долина-39» припинені. Наказом від 09 червня 2018 року № 06 «Про звільнення [PERSON] » відповідно до п.4 ст. 36 було прийнято рішення звільнити [PERSON] з посади управителя ОСББ «Долина-39» з 11 червня 2018 року у зв`язку із скоєнням одноразового грубого порушення трудових обов`язків (п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України). Таким чином, позивач зазначає, що він в період з 15.10.2017 по 11.06.2018 року перебував у трудових відносинах із роботодавцем ОСББ «Долина-39», а тому заробітна плата повинна була нараховуватись і сплачуватись відповідно до КЗпП України. В вересні 2020 року позивач звернувся до Управління Державної служби України з питань праці у Вінницькій області на предмет перевірки законності дій керівництва ОСББ «Долина-39» щодо виплати усіх належних коштів на момент звільнення. Листом Управління Держпраці у Вінницькій області за вихідним номером №02-Б411/01-12 від 06.10.2020 року було зазначено, що керівництвом ОСББ «Долина-39» порушено вимоги ч. 1 ст. 116 КЗпП України, щодо невиплати [PERSON] всіх належних коштів в день звільнення. Адже 11.06.2018 року керівництво ОСББ «Долина-39» письмово не повідомила [PERSON] про звільнення з роботи відповідно до наказу від 09 червня 2018 року № 06 «Про звільнення [PERSON] ». Позивач зазначає, що за період з 1 листопада 2017 року по 11 червня 2018 року заробітна плата як управителю ОСББ «Долина-39», йому не виплачувалась. Враховуючи вище викладені обставини позивач звернувся з даним позовом до суду в якому просить стягнути із відповідача на його користь грошові кошти невиплачені при звільненні. Ухвалою суду від 30.11.2020 року позовну заяву [PERSON] , залишено без руху та позивачу надано строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків. 11.12.2020 року від позивача [PERSON] до суду надійшла заява про виправлення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 30.11.2020 року. Ухвалою суду від 15.12.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено до судового розгляду. 12.01.2021 року на адресу суду від відповідача ОСББ «Долина-39» надійшов відзив на позовну заяву, в якому управитель ОСББ «Долина-39» - Лаврик Л.В., заперечує проти заявлених позовних вимог в повному обсязі та просить відмовити в їх задоволенні. 15.01.2021 року на адресу суду від позивача [PERSON] надійшли письмові заперечення на відзив відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Олійник А.М. підтримали заявлені вимоги за обставин, викладених в позовній заяві та запереченнях на відзив і просили задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі. Представники відповідача голова ОСББ «Долина-39» - Татарін О.П. та адвокат - Кордонський О.В., в судовому засіданні заявлені позивачем вимоги не визнали, посилаючись на обставини, викладені у письмовому відзиві на позовну заяву та просили відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п. 54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо). Суд переконаний, що з огляду на зазначені вище положення статей 1, 3, 8,129 Конституції України можна за аналогією стверджувати, що права людини та громадянина, гарантовані законодавством України також мають бути не теоретичними та ілюзорними, а ефективними на практиці. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України: «Про оплату праці», Судом встановлено, що 02.10.2008 року проведено державну реєстрацію юридичної особи Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Долина-39», про що було вчинено запис в Єдиному державному реєстрі про проведення державної реєстрації юридичної особи за номером 11741020000007185. 02.10.2008 року наказом №1 по ОСББ «Долина-39» [PERSON] призначено головою правління ОСББ «Долина-39» та призначено посадовий оклад в межах тарифного розряду, але не менше мінімальної зарплати. 13.07.2017 року відповідно до протоколу Загальних зборів співвласників ОСББ «Долина-29» внесено пропозицію «про обрання нового складу правління ОСББ та ревізійної комісії. Відповідно до протоколу засідання правління ОСББ «Долина-39» від 30 вересня 2017 року № 1, пунктом 2 визначено питання порядку денного припинення повноважень голови правління ОСББ «Долина-39» - [PERSON] та виключення із списку підписантів. Наказом від 17.10.2017 року № 1 «По особовому складу» [PERSON] усунуто від виконання обов`язків голови правління ОСББ «Долина-39, з 17.10.2017 року із збереженням посади управителя згідно штатного розпису ОСББ «Долина-39». 27.10.2017 року рекомендованим листом за вих. №01-28 від 25.10.2017 року позивача було повідомлено про те, що відповідно до рішення правління ОСББ «Долина-39» від 30.09.2017 року його посадові повноваження як голови правління ОСББ «Долина-39» припинені. Фактично позивача було переведено з посади голови правління на посаду управителя з виплатою заробітної плати, що відповідає сумі вказаній у штатному розписі. Таким чином, в період з 15.10.2017 по 11.06.2018 року позивач продовжував перебувати у трудових відносинах із роботодавцем ОСББ «Долина-39», а тому заробітна плата повинна була нараховуватись і сплачуватись відповідно до КЗпП України. Наказом від 09 червня 2018 року № 06 «Про звільнення [PERSON] » відповідно до п.4 ст. 36 було прийнято рішення звільнити [PERSON] з посади управителя ОСББ «Долина-39» з 11 червня 2018 року у зв`язку із скоєнням одноразового грубого порушення трудових обов`язків (п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України). Як було встановлено в ході розгляду справи, виплата заробітної плати позивачу під час його перебування на посаді управителя за період з листопада 2017 по червень 2018 року, йому не виплачувалась. Відповідач у своїх поясненнях відмічав, що [PERSON] у вищевказаний період не виконував посадові обов`язки управителя, а тому, заробітна плата йому не нараховувалась. Проте, відповідачем не надано до суду як доказ жодного акту, складеного за участю працівників, що підтверджував би ту обставину, що працівник [PERSON] не був присутній на робочому місці впродовж з листопада 2017 по червень 2018 року, включно. Крім того, стороною відповідача не надано до суду в підтвердження своїх пояснень будь які листи, звернення, або ж запити на предмет надання пояснень позивачем, щодо його відсутності на робочому місці. Тобто роботодавець, стверджуючи, що працівника немає на робочому місці не вчиняв жодних дій та заходів для встановлення причин та фіксації зазначеного. Судом також встановлено, що в вересні 2020 року, позивач звертався до Управління Держпраці у Вінницькій області на предмет перевірки законності дій керівництва ОСББ «Долина-39» щодо виплати усіх належних коштів на момент звільнення. Листом Управління Держпраці у Вінницькій області за вихідним номером №02-Б411/01-12 від 06.10.2020 року визначено, що керівництвом ОСББ «Долина-39» було порушено вимоги ч. 1 ст. 116 КЗпП України, щодо невиплати [PERSON] всіх належних коштів в день звільнення. Адже 11.06.2018 року керівництво ОСББ «Долина-39» письмово не повідомила [PERSON] про звільнення з роботи відповідно до наказу від 09 червня 2018 року № 06 «Про звільнення [PERSON] ». Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Як передбачено ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до приписів ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З аналізу вказаної правової норми вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Однак, в день звільнення [PERSON] 11.06.2018 р., відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. Згідно ч.1\~ст. 94 КЗпП України\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до частини 1\~статті 115 КЗпП України\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Як вбачається із позовної заяви та доданих до неї доказів, відповідач за період з 01.11.2017 року по 11.06.2018 року заробітну плату [PERSON] не виплачував взагалі. Заборгованість за даний період становить 27 531,83 грн. Як передбачено ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період. У Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини рішення). Згідно з абз.1 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100\~(надалі Порядок) у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При обчисленні середньоденної заробітної плати та визначенні тривалості вимушеного прогулу слід виходити з відповідної кількості робочих днів. Середньоденна заробітна плата позивача становить 182,33 грн. та обрахована із середньомісячної заробітної плати 3920 грн. Таким чином, розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з посади управителя ОСББ «Долина-39» за період з 01.06.2018 року по 14.04.2021 року становить 130 001,29 гривень. Окрім того, суд звертає увагу, що у своїй постанові від 18.07.2018 року у справі №359/10023/16-ц Верховний Суд виклав правову позицію щодо утримання прибуткового податку із визначених судом сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника. Верховний Суд дійшов висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, розраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Тобто сума, призначена судом як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшується на суму податків і зборів. Незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника. Адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа « Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У справі «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що право власності, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (пункт 21 рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»). У справі «Кечко проти України» ЄСПЛ визнав порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в ситуації, коли заявник в силу спеціальних та чинних на той період часу положень національного законодавства мав виправдані очікування щодо отримання надбавки до заробітної плати, але вона йому не була виплачена. Оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. В силу\~статті 141 ЦПК України\~з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1681,60 грн. в дохід держави, від сплати якого звільнено позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved