Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування ? частини квартири [ADDRESS], укладеного 25.09.2014 року. В обґрунтування позовних вимог вказував, що його волевиявлення не було спрямовано на укладення договору дарування частки квартири, оскільки він бажав забезпечити розпорядження своїм майном після своєї смерті, тобто мав намір укласти заповіт. Який саме договір посвідчила приватний нотаріус, він не знав, оскільки в силу похилого віку та незнання української мови не розумів змісту правочину. Будучи допитаним в судовому засіданні за правилами допиту свідка, під присягою, [PERSON] пояснив, що з [PERSON] він перебував у зареєстрованому шлюбі з 1996 року, деякий час подружжя проживало у однокімнатній квартирі позивача, потім вони переїхали до м.Фастів у будинок, який [PERSON] отримав у спадок від своєї тітки, а в подальшому придбали половину житлового будинку (квартиру) в с.Заболоття Володимирецького району. Цю квартиру [PERSON] придбав за власні кошти, а саме за кошти від продажу будинку у Фастові, та від продажу автомобіля, [PERSON] власних коштів та заощаджень не мала. Після смерті дружини, її сини від першого шлюбу відповідачі [PERSON] та [PERSON] прийшли до квартири та почали її ділити, тобто визначати, хто якою кімнатою буде користуватись. Таким чином він довідався про наявність договору дарування, і для його оскарження, за порадою друзів, звернувся до юриста. Просив задовольнити позов та визнати недійсним договір дарування, оскільки наміру дарувати квартиру дружині він не мав. Відповідачі [PERSON], [PERSON] заперечили проти позову та пояснили, що зі слів матері. [PERSON] їм відомо, що її чоловік [PERSON] подарував їй належну йому половину спільної квартири. Це було зроблено за власним бажанням [PERSON], він сам дізнавався, які документи необхідно для дарування, сам разом з матірю поїхав підписувати договір, [PERSON] чоловіка до цього не схиляла і не спонукала. Твердження [PERSON] про порушення його прав відповідачами, в т.ч. про позбавлення його житла, є неправдивими, [PERSON] прийняв спадщину після смерті дружини, постійно проживає в спірній квартирі, і ніяких перешкод в цьому ніхто не вчиняє. Просили відмовити в задоволенні позову. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус [PERSON] заперечила проти позову та пояснила, що позивач [PERSON] звернувся до неї для укладення договору дарування половини квартири своїй дружині. При цьому позивач чітко висловив намір укласти саме договір дарування, отримав з цього приводу усну консультацію та був ознайомлений з переліком документів, необхідних для укладення договору дарування нерухомого майна. Через деякий час, зібравши необхідні документи, [PERSON] разом з дружиною звернувся до неї повторно, надав всі необхідні документи, нотаріусом було підготовлено текст договору дарування, який останній прочитав та підписав. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимог [PERSON] не доведені, у звязку з чим його позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 25 вересня 2014 року в смт.Володимирець Рівненської області [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар ? частину квартири [ADDRESS]. Цей договір дарування посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] та внесено до реєстру під №1351. (а.с.6) Також встановлено, що вказана квартира, половину якої [PERSON] подарував дружині, була придбана 28.11.2003 року на підставі договору купівлі-продажу, і належала подружжю [PERSON] на підставі спільної часткової власності, в рівних частках по ? частині кожному з подружжя. Дана обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу та витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно (а.с.7-8). Твердження позивача та його представника про придбання квартири особисто [PERSON], виключно за рахунок власних коштів спростовуються вказаними вище доказами, а також і тією обставиною, що [PERSON] та [PERSON] з 06.12.1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.11), проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет та набували майно у спільну власність, як це передбачено ст.60 Сімейного Кодексу України та ст.22 Кодексу України про шлюб та сімю, який діяв до 01.01.2004 року. Також встановлено, що 22 травня 2015 року [PERSON] померла (а.с.9), і після її смерті відкрилась спадщина, яку позивач [PERSON] прийняв як спадкоємець за законом (а.с.10). У відповідності до ст.717 Цивільного Кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як вбачається зі ст.204 Цивільного Кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). У відповідності до ч.1 ст.215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 3\~ст. 203 ЦК України. Згідно із ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Враховуючи викладене, а також виходячи із вимог ст.60 ЦПК України, у відповідності до яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, позивачу необхідно надати докази того, що його волевиявлення саме на час укладення та посвідчення оспорюваного договору не було вільним, та що ним допущена помилка щодо правової природи правочину, його наслідків, прав та обовязків сторін. В той же час, таких доказів позивач суду не надав, і в ході судового розгляду їх не здобуто. Так,оглянутими в судовому засіданні письмовими доказами договором дарування ? частини квартири [ADDRESS] від 25.09.2014 року, та долученими до нього документами встановлено, що як договір, так і інші документи, необхідні для його укладення, підписані, замовлені та отримані особисто позивачем, також [PERSON] проведено оплату за наявними у справі квитанціями (а.с.33-75) Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав в суді, що відносини між подружжям [PERSON] були дуже добрими, дружніми. [PERSON] особисто розповідав свідку, що він хоче переоформити квартиру на дружину, а потім через деякий час хвалився, що вже оформив всі документи. Свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] розповідала їй про бажання чоловіка [PERSON] подарувати їй квартиру, щоби потім не виникало ніяких спорів щодо права власності. Свідок [PERSON], яка в 2014 році займала посаду Заболотівського сільського голови, показала, що [PERSON] разом з дружиною [PERSON] приходили до неї на роботу в сільську раду, [PERSON] хотів подарувати дружині половину квартиру. Свідок пояснила, що такі угоди посвідчує тільки нотаріус, а в сільській раді можна тільки скласти заповіт. [PERSON] отримав в сільській раді декілька довідок, які були йому необхідні для укладення договору дарування. При цьому позивач чітко і однозначно висловлював бажання саме подарувати квартиру дружині. Через деякий час, 25 вересня 2014 року [PERSON], яка приїхала до [PERSON] для участі у нараді, зустріла подружжя [PERSON], [PERSON] був у гарному настрої, повідомив, що вже підписав договір дарування, як він сам сказав «для моєї Ірочки», запрошував свідка на каву, відсвяткувати цю подію. Ці покази свідків є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та з іншими доказами, в т.ч. з письмовими доказами по справі, з показаннями відповідачів, показаннями нотаріуса, яка підтвердила, що волевиявлення [PERSON] було вільним, і спрямоване саме на дарування частини квартири, при цьому він ознайомився з договором до його підписання та особисто підписав його. Твердження представника позивача про те, що [PERSON], маючи умисел на заволодіння квартирою, спонукала чи примусила чоловіка укласти договір дарування в свою користь всупереч його власній волі, є припущеннями, які не підтверджуються жодними доказами, і спростовуються як показаннями свідків, так і показаннями самого позивача. З урахуванням всієї сукупності досліджених доказів суд приходить до висновку, що на час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача було вільним, і спрямованим саме на укладення договору дарування, тобто безоплатної передачі майна дружині. Показання та письмові пояснення свідка [PERSON] не спростовують висновків суду, оскільки свідок пояснив, що батько в розмові з ним висловлював занепокоєння долею свого майна після смерті і бажав розпорядитись ним. При цьому [PERSON] не повідомляв сину, як конкретно він бажає розпорядитись майном, а свідок [PERSON] однозначно повідомив батька, що він на його майно не претендує, оскільки є забезпеченою людиною. Щодо інших тверджень представника позивача, які, на його думку, свідчать про помилку [PERSON] щодо правової природи правочину, то з їх приводу судом встановлено наступне. Так, в позові та поясненнях під час судового розгляду справи представник позивача неодноразово стверджував, що [PERSON] мав мету передачі належної йому власності за умови довічного утримання та догляду. Разом з тим, враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, кожен з подружжя у відповідності до вимог ст.ст.55, 75, 90 Сімейного Кодексу України був зобовязаний піклуватись про чоловіка (дружину), надавати йому утримання, брати участь у витратах на лікування, і цей обовязок не повязаний з розпорядженням власністю або укладенням будь-яких додаткових угод між подружжям. Що стосується мотиву укладення договору, то як пояснили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідачі [PERSON] та [PERSON], [PERSON] бажав розпорядитись власністю для уникнення будь-яких спорів щодо належності квартири після його смерті, тобто бажав ще за життя усунути можливість таких спорів. Крім того, свідок [PERSON] в своїх поясненнях вказувала, що вона особисто розяснила позивачу можливість складання ним заповіту, який можна було посвідчити в сільській раді, однак [PERSON] бажав укласти саме договір дарування, що і зумовило його звернення до нотаріуса. Аналогічно, не спростовують висновки суду та не підтверджуються доказами твердження представника позивача про відсутність фактичної передачі дарунку обдарованій, оскільки квартира, частину якої [PERSON] подарував дружині, на час укладення оспорюваного договору перебувала у спільному володінні та користуванні подружжя, і [PERSON] проживала в цій квартирі до часу своєї смерті, що сторони визнали в своїх поясненнях. Стан здоровя [PERSON], як це вбачається із наданих суду письмових доказів, є задовільним, зокрема позивач зберігає рухову активність, здатний до самообслуговування, немає фізичних вад та розладів інтелекту, не потребує стороннього догляду (висновок №1968 від 15.08.2015 року, а.с.12), в справі немає жодних відомостей про інвалідність [PERSON], встановлення над ним опіки чи піклування. Що стосується розуміння позивачем змісту договору дарування, з текстом якого він був ознайомлений перед підписанням, то в своїх показаннях відповідачі та свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа нотаріус [PERSON] показали, що [PERSON] розумів українську мову, і хоча сам розмовляв російською, будь-яких перешкод у спілкуванні не виникало. Свідок [PERSON] також пояснила суду, що під час роботи [PERSON] читав та писав українською, добре розумів українську мову, коли до нього звертались. Наведені докази спростовують твердження позивача про повне нерозуміння ним української мови, в т.ч. і нерозуміння тексту оспроюваного договору. Пояснення представника позивача про те, що про укладений договір дарування [PERSON] стало відомо після смерті дружини, коли відповідачі звернулись до нього з вимогою про виселення з квартири є припущенням, яке не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки будь-яких вимог про виселення з квартири відповідачі [PERSON] не висували, що він підтвердив у своїх поясненнях. На підставі викладеного, з урахуванням обставин укладення договору дарування, особи позивача, а саме задовільного стану його здоровя, наявності вищої освіти, а також відносин між подружжям [PERSON], суд приходить до висновку, що на момент укладення договору дарування ? частини квартири [ADDRESS] 25.09.2014 року волевиявлення позивача [PERSON] було вільним, відповідало його внутрішній волі і було спрямовано саме на безоплатне та безумовне відчуження належного йому нерухомого майна в користь дружини, і будь-яких помилок щодо природи правочину, його наслідків, прав та обовязків сторін, позивач не допустив. В той же час, лише через деякий час після смерті дружини, внаслідок конфлікту, що виник між позивачем та відповідачами [PERSON] та [PERSON], та під впливом інших осіб, у [PERSON] виникли сумніви щодо доцільності укладення ним договору дарування частини квартири, що і призвело до оспорювання цього договору в суді. Ці обставини фактично підтвердила в своїх поясненнях свідок [PERSON], яка пояснила, що після смерті дружини [PERSON] повідомив їй, що у нього виник спір з синами [PERSON] від першого шлюбу, і саме вона порадила позивачу звернутись в міліцію та до юристів за порадою. Вказані висновки суду не суперечать правовим позиціям, що викладені у постановах Верховного Суду України №6-2087цс15 від 02.12.2015 року, №6-202цс15 від 21.10.2015 року та №6-69цс14 від 18.06.2014 року, на які посилається представник позивача. Що стосується порушення майнових та житлових прав позивача внаслідок укладення оспорюваного договору, то [PERSON], як і відповідачі, є спадкоємцем [PERSON] 1-ої черги за законом, прийняв спадщину після смерті дружини, користується квартирою для проживання, і в силу цього не позбавлений ні житла, ні майнових прав. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] недоведений, і підстав для його задоволення немає.

Outcome: dismissed