Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що згідно рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 11 листопада 2019 року визнано автомобіль Volkswagen Polo д.н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску, колір синій, номер кузова [NUMBER] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля Volkswagen Polo д.н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску, колір синій, номер кузова [NUMBER] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля Volkswagen Polo д.н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску, колір синій, номер кузова [NUMBER] . Постановою Черкаського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 11 листопада 2019 року залишено без змін. Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] вищезазначений автомобіль на праві власності належить [PERSON] . Дата реєстрації 07 листопада 2017 року. (Копія додається). Станом на день звернення до суду із даною позовною заявою, автомобіль УVolkswagen Polo д.н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску, колір синій, номер кузова [NUMBER] знаходиться у користуванні [PERSON] . Враховуючи, що вищезазначений автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, яким користується виключно відповідач, а тому позивач позбавлений можливості скористатися своїм правом на користування своєю часткою автомобіля Volkswagen Polo д.н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску, колір синій, номер кузова [NUMBER] , визнаною рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 11.11.2019 року, оскільки відповідач не надає можливості для цього під різними приводами. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, і два співвласника не можуть вирішити питання щодо грошової компенсації за частку автомобіля, а в даній ситуації [PERSON] під час розгляду справи в Черкаському апеляційному суді повідомила, що не бажає отримувати від [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 4 000 доларів США, та не бажає передати [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 4 000 доларів США, а тому очевидним є висновок про те, що дане питання не можливо вирішити в досудовому порядку. Враховуючи вищевикладені обставини, позивач змушений захищати свої права на власність неподільної речі - автомобіля шляхом звернення до суду з позовною заявою про усунення перешкод в здійсненні права користування на автомобіль та встановлення графіку користування автомобілем. Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про прийняття до розгляду та відкриття провадження від 02.07.2020 року відповідачу був наданий строк у 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. У встановлений судом строк від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , про не визнання позовних вимог у повному обсязі. Відповідач пояснила, що позовні вимоги [PERSON] не обгрунтованими та надуманими, у задоволенні позову просила відмовити з підстав вказаних у відзиві. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaariv. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, №37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 11 листопада 2019 року визнано автомобіль Volkswagen Polo д.н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску, колір синій, номер кузова [NUMBER] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля Volkswagen Polo д.н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску, колір синій, номер кузова [NUMBER] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля Volkswagen Polo д.н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску, колір синій, номер кузова [NUMBER] . Рішення набрало законної сили 05.02.2020 року. Частиною 4 ст. 84 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру Мністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 03.06.2020 року автомобіль Volkswagen Polo номер кузова [NUMBER] зареєстрований за [PERSON] , [INFO] . Позивач звертався до відповідача із заявою-зверненням досудовго врегулювання спору та визначення порядку користування спільним майном, а саме автомобілем Volkswagen Polo д.н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску, колір синій, номер кузова [NUMBER] . Однак на даний час порядок користування спірним майном між сторонами не встановлений. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинен або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 4 ст. 84 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, судом встановлено, що спірний автомобіль був придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим вважається об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і порядок користування ним може бути узгоджений сторонами добровільно. Судом встановлено, що на даний час спірний автомобіль Volkswagen Polo номер кузова [NUMBER] , знаходиться у користуванні відповідача, у добровільному порядку, порядок користування автомобілем сторонами не визначений, що надає право позивачу поставити перед судом питання щодо усунення порушень його права власності, при цьому спосіб усунення таких перешкод повинен відповідати характеру порушень користування майном. Відповідачем не надано до суду будь яких пропозицій, щодо визначення порядку користування спірним майном, співвласниками якого є [PERSON] та [PERSON] . Обставини вказані відповідачем, як докази неможливості встановлення користування належному позивачу та відповідачу у рівних частинах автомобіля, а саме у черговості по одному календарному місяцю, суд вважає не переконливими. Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень ст.141 ЦПК України, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1681,60грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved