Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до ПП «O.L. KAR - АГРОЗООВЕТ-СЕРВІС» про захист честі, гідності, ділової репутації. Ухвалою суду від 21.09.2015 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху у зв'язку із наданням строку для виправлення недоліків (а.с.40-41 т.І). 01.10.2015 року позивачем на виконання ухвали суду від 21.09.2015 року подано позовну заяву до ПП «O.L. KAR - АГРОЗООВЕТ-СЕРВІС» про захист честі, гідності, ділової репутації з виправленими недоліками (а.с.48-55 т.І), у зв'язку із чим провадження у справі відкрито (а.с.60 т.І). Ухвалою суду від 10.12.2015 року первісного відповідача - ПП «O.L.KAR - АГРОЗООВЕТ - СЕРВІС» замінено належними відповідачами - Приватним підприємством «O.L.KAR. ФАРМ - СЕРВІС» та [PERSON] (а.с.135-136 т.І), оскільки встановлено, що замовником послуги хостингу (розміщення сайту) agroolkar.com.ua є ПП «O.L.KAR. ФАРМ - СЕРВІС» (а.с.125 т.І), а домен agroolkar.com.ua належить [PERSON] (а.с.123 т.І). В позові [PERSON] просить визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права, свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію, відомості щодо нього, опубліковані на веб-сайті відповідача мережі Інтернету http://agroolkar.com.ua/ в розділі «СПИСОК ЗЛОСТНЫХ ДОЛЖНИКОВ УКРАИНЫ В АГРАРНОМ СЕКТОРЕ. Должник ООО Трейдагропостач-61»; визнати наклепом дії відповідача щодо написання та поширення інформації відносно нього, що була опублікована на веб-сайті мережі Інтернету http://agroolkar.com.ua/ в розділі «СПИСОК ЗЛОСТНЫХ ДОЛЖНИКОВ УКРАИНЫ В АГРАРНОМ СЕКТОРЕ. Должник ООО Трейдагропостач-61»; зобов'язати відповідача спростувати відомості щодо нього, поширені відповідачем на веб-сайті мережі Інтернету http://agroolkar.com.ua/в розділі «СПИСОК ЗЛОСТНЫХ ДОЛЖНИКОВ УКРАИНЫ В АГРАРНОМ СЕКТОРЕ. Должник ООО Трейдагропостач-61», шляхом публікації офіційного вибачення директора відповідача або автора статті про те, що ними була поширена недостовірна, така, що не відповідає дійсності, порушує права, свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію, інформація щодо [PERSON]; зобов'язати відповідача видалити усі відомості, поширені ним на веб-сайті мережі Інтернету http://agroolkar.com.ua/ щодо нього - [PERSON]; витрати, пов'язані із спростуванням поширених відомостей, покласти на відповідача; стягнути з відповідача понесені ним судові витрати. Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідач є власником веб-сайту http://agroolkar.com.ua/. Реєстрацію доменного імені здійснено в інтернет-ресурсі http://hostmaster.ua/ - ТОВ «Хостмастер», що є спеціалізованим підприємством і веде діяльність єдиного виду - надання послуг з адміністрування і супутнього технічного супроводу домену UA і публічних доменів у ньому. На шпальтах веб-сайту http://agroolkar.com.ua/ у мережі Інтернет в розділі «СПИСОК ЗЛОСТНЫХ ДОЛЖНИКОВ УКРАИНЫ В АГРАРНОМ СЕКТОРЕ. Должник ООО Трейдагропостач-61» без дозволу та попередньої згоди відповідачем викладено інформацію, що стосується його персональних даних, як фізичної особи, зокрема, дані про майновий стан, дату і місце народження, ідентифікаційний код, що є грубим порушенням ЗУ «Про захист персональних даних», в тому числі ч.5 ст.6 цього Закону, відповідно до якої обробка персональних даних здійснюється за згодою суб'єкта персональних даних. Відповідачем не лише не отримано його згоди на володіння, обробку, зберігання його персональних даних з зазначенням мети, обсягів збору даних, а й здійснюється грубе порушення прав, встановлених ст.32 Конституції України, ст.8 ЗУ «Про захист персональних даних», ЗУ «Про інформацію», ст.302 ЦК України, які закріплюють недопустимість збирання, збереження та поширення інформації про особу, що дає йому право вимагати від відповідача видалення цих персональних даних та заперечувати щодо їх обробки. Законодавством України передбачено кримінальну та адміністративну відповідальність за порушення обігу персональних даних та недоторканості приватного життя. У зв'язку із наведеним 26.08.2015 року ним була надіслана претензія відповідачеві про видалення з баз відповідача та веб-сайту http://agroolkar.com.ua/ усіх відомостей чи сукупності відомостей щодо нього, на яку відповідач не відреагував. Крім його персональних даних, конфіденційної інформації, на веб-сайті відповідача http://agroolkar.com.ua/ розміщені фотоматеріали та поширена негативна, недостовірна інформація щодо нього, копія якої додається, в якій його охарактеризовано як злочинця, як особу, що з легкістю порушує закон та не має високих моральних цінностей. Ця інформація порушує його особисті немайнові права, ганьбить його честь, гідність, завдає шкоди діловій репутації, має характер наклепу, не є оціночним судженням, тому підлягає спростуванню у такий самий спосіб, яким була поширена, а також відповідач має офіційно вибачитися за вчинення неправомірних дій на своєму сайті. Застосовуючи обман, відповідач намагається переконати громадян в корисливих, меркантильних мотивах його діяльності, звинувачує у розкраданні державних коштів, майна, пов'язує з невідомими йому товариствами, підприємствами, юридичними особами, розмістив негативну інформацію щодо нього в розділі своїх боржників, а саме ТОВ «Трейдагропстач-61», до діяльності якого він не має відношення, де керівником та директором є [PERSON], що підтверджується витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. В статті вбачаються образливі фрази та звинувачення, які відповідають назвам розділів: «На Кировоградщине два [PERSON]: [PERSON] и [PERSON]», «Когда государственный карман - как собственный» тощо. Відповідач намагається створити враження для невизначеного кола осіб про маніпулювання ним державними посадами і державними інституціями з використанням фінансових ресурсів під час загальнодержавної політичної кризи, коли порушення законів мають особливо тяжкі наслідки, з метою зміни морального ставлення суспільства до нього з позитивного або нейтрального - на негативне, що суперечить чинному законодавству України, зневажаючи Конституцію України. Це завдає шкоди його діловій репутації, оскільки справляє враження на суспільство, переконуючи в аморальності його вчинків, зневаги до законів, порушення присяги народного депутата України дотримуватися Конституції України. Гідність і ділова репутація політика і державного діяча мають велике значення як для ефективного здійснення ним обов'язків виборної посади в органах влади, так і для обрання на таку виборну посаду чи призначення на посаду в органах влади. Відомості, що наведені та поширені в статті щодо його моральних, професійних якостей є негативними, образливими, принизливими та такими, що не відповідають дійсності, що в цілому завдає непоправної шкоди його діловій репутації. Таким чином, має місце грубе порушення відповідачем чинного законодавства України, а внаслідок розповсюдження ним неправдивої, негативної, недостовірної інформації на веб-сайті http://agroolkar.com.ua/ у вигляді, доступному для публічного ознайомлення, йому завдана моральна шкода. Частиною 3 ст.277 ЦК України встановлено презумпцію недостовірності поширюваної негативної інформації про фізичну особу, а саме: «негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного». Вітчизняною доктриною права честь визначено як поняття моральної свідомості і категорію етики, що включає в себе моменти усвідомлення індивідом або організацією свого суспільного значення і визнання цього значення з боку суспільства; гідність визначено як чинник моральної свідомості, в якому виражається уявлення про самоцінність особистості, її моральну рівність з усіма іншими, і що водночас відображає моральне ставлення індивіда до самого себе і суспільства до нього; ділову репутацію визначено як оцінку діяльності юридичної або фізичної особи, яка ґрунтується на висновках щодо ділових якостей та морального обличчя цих суб'єктів, дотримання ними вимог законодавства (законослухняність) і належного виконання договірних та інших зобов'язань перед діловими партнерами і споживачами; наклеп визначено як неправду, поширювану з метою знеславити, зганьбити, заплямувати кого-, що-небудь, поширення неправдивих відомостей. Відповідно до п.11 постанови Пленуму ВСУ від 28.09.1990 року за №7 «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій», під наклепом слід розуміти повідомлення винним невизначеній кількості осіб або хоча б одній людині завідомо неправдивих вигадок про начебто вчинений потерпілим протиправний чи аморальний вчинок або інших відомостей, що ганьблять потерпілого. Завідомо неправдивістю визнається очевидний для винного факт невідповідності відомостей дійсності. Пунктом 6 ч.2 ст.47 ЗУ «Про інформацію» передбачено, що за поширення відомостей, які не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи, винна особа, яка поширювала таку інформацію, несе цивільно-правову відповідальність. Пунктом 2 ч.2 ст.47 ЗУ «Про інформацію» визначено, що до відповідальності також притягається особа, яка надала інформацію, що не відповідає дійсності (недостовірну інформацію). Стаття 302 ЦК України встановлює обов'язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності, у даному ж випадку поширена відповідачем інформація перевірена не була. В судовому засіданні 19.02.2016 року представником позивача [PERSON] подано заяву про збільшення позовних вимог (а.с.166-167т.І), в якій позивач зазначив, що йому завдано моральної шкоди, яка полягає у психічних переживаннях та душевних стражданнях, що зазнали він і його сім'я у зв'язку із розміщенням та поширенням на шпальтах веб-сайту мережі Інтернету http://agroolkar.com.ua/ в розділі «СПИСОК ЗЛОСТНЫХ ДОЛЖНИКОВ УКРАИНЫ В АГРАРНОМ СЕКТОРЕ. Должник ООО Трейдагропостач-61» недостовірних, таких, що не відповідають дійсності, порушують права, свободи, ганьблять честь і гідність, ділову репутацію, відомостей щодо нього, його сім'ї та розміщення його персональних даних без дозволу. Тому, просить стягнути з відповідачів - [PERSON] та ПП «O.L.KAR. ФАРМ-СЕРВІС» на його користь моральну шкоду в сумі по 50000 грн. з кожного. В судові засідання, призначені на 25.04.2016 року та 24.05.2016 року, позивач [PERSON] та його представник - [PERSON], що діє за довіреністю від 20.10.2015 року (а.с.67, т. 1), не з'явилися, позивач подав заяви про розгляд справи за його відсутності та за відсутності його представника (а.с.246-247 т.І, 14-15 т.ІІ). Крім того, в заяві від 24.05.2016 року зазначив про те, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, вважає їх такими, що підлягають задоволенню з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, з врахуванням наданих доказів. В цій же заяві позивач [PERSON] змінив позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, зазначивши, що моральну шкоду просить стягнути в сумі 100000 грн. саме з [PERSON], який є власником сайту, на якому були розміщені недостовірні та такі, що не відповідають дійсності дані, які порушують права, свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію позивача. До того ж, позивач просить суд, у випадку встановлення ще інших осіб, крім [PERSON], який є власником сайту, які є винними у поширенні недостовірної інформації, розмір моральної шкоди стягнути з них солідарно в залежності від ступеня вини кожного (а.с.14-15 т.ІІ). 25.04.2016 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів залучено ПП «O.L.KAR. Офіс-Сервіс» (а.с.249 т.І). В судовому засіданні 09.03.2016 року представник позивача - [PERSON], що діє за довіреністю від 20.10.2015 року (а.с.67, т. 1), підтримала позовні вимоги [PERSON], з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 19.02.2016 року, зсилаючись на ті самі обставини. Суду пояснила, що ПП «O.L.KAR. ФАРМ-СЕРВІС» є замовником послуги з розміщення сайту agroolkar.com.uа, а [PERSON] є власником означеного сайту, на якому розміщена інформація, що порушує права позивача, ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію, у зв'язку із чим відповідачі повинні нести відповідальність спільно. На початку вересня 2015 року позивачем було виявлено на сайті agroolkar.com.uа статтю про нього, що містила персональні дані та іншу інформацію, яка є недостовірною та порушує права. Після виявлення цієї інформації позивачем 15.09.2015 року було надіслано претензію відповідачеві про видалення вказаної інформації, яка залишена останнім без належного реагування. Вся інформація, яка розміщена на сайті agroolkar.com.uа в розділі «СПИСОК ЗЛОСТНЫХ ДОЛЖНИКОВ УКРАИНЫ В АГРАРНОМ СЕКТОРЕ. Должник ООО Трейдагропостач-61» щодо позивача, окрім персональних даних останнього, є недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], який є публічною особою, політиком, ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, не має відношення до ТОВ «Трейдагропостач-61», проте, в статті на сайті відповідача позивача ототожнюють із злочинною та корупційною діяльністю, розкраданням державних коштів і майна. Тому вважає, що вся інформація, яка розміщена на сайті agroolkar.com.uа в розділі «СПИСОК ЗЛОСТНЫХ ДОЛЖНИКОВ УКРАИНЫ В АГРАРНОМ СЕКТОРЕ. Должник ООО Трейдагропостач-61» щодо позивача підлягає визнанню недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує права та свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача, а також визнанню цієї інформації наклепом. У зв'язку із цим слід зобов'язати відповідачів спростувати поширену інформацію щодо позивача шляхом офіційного вибачення директора ПП або автора статті із зазначенням, що ними була поширена недостовірна, така, що не відповідає дійсності, порушує права, свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію, інформація щодо [PERSON] Крім того, представник позивача [PERSON] вважає, що відповідачі повинні видалити усі відомості, поширені щодо [PERSON] на сайті agroolkar.com.uа, при цьому витрати щодо видалення інформації слід покласти на відповідачів. До того ж, просить стягнути з відповідачів моральну шкоду на користь позивача в розмірі по 50000 грн. з кожного, враховуючи, що поширена щодо позивача недостовірна інформація порушує права останнього на повагу до честі, гідності, ділової репутації і полягає у психічних переживаннях та душевних стражданнях, що зазнав позивач та його сім'я у зв'язку із розміщенням недостовірної інформації відповідачами. Представник відповідача ПП «O.L.KAR. ФАРМ-СЕРВІС» - директор ПП [PERSON], відповідач [PERSON], представник відповідачів [PERSON], що діє від імені ПП на підставі довіреності від 24.03.2016 року (а.с.207 т.І), а від імені [PERSON] на підставі довіреності від 29.03.2016 року (а.с.208 т.І), - позов не визнали, заперечували щодо його задоволення. Так, в судовому засіданні 09.03.2016 року представник відповідача ПП «O.L.KAR. ФАРМ-СЕРВІС» - директор ПП [PERSON] суду пояснив, що вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими з наступних підстав, зокрема, ПП є лише замовником послуги хостингу, яка полягає в розміщенні сайту в мережі Інтернет на серверних потужностях певних компаній. Відповідач замовив лише виключно послугу хостингу - розміщення вебсайту з доменним іменем agroolkar.com.ua на потужностях ТОВ «Інтернет Інвест» приблизно у 2009 році, проте жодних відносин, пов'язаних з власністю, розпорядженням чи використанням сайту - немає. Без доменного імені розмістити будь-яку інформацію на цьому сайті неможливо. Доменне ім'я належить іншій особі. До того ж, ПП не має відношення до створення, розміщення на сайті будь-яких відомостей, в тому числі, щодо позивача. Належним відповідачем в разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет, за приписами п.12 постанови Пленуму ВСУ за №1 від 27.02.2009 року, є автор відповідного матеріалу та власник веб-сайта, отже ПП «O.L.KAR. Фарм-Сервіс», не будучи власником сайту та автором розміщеної на ньому інформації, не є належним відповідачем, у зв'язку із чим у позовних вимогах [PERSON] до ПП слід відмовити в повному обсязі. Крім того, 29.04.2015 року для належного функціонування і наповнення сайту, послуги по використанню прав хостингу передані від ПП «O.L.KAR. Фарм-Сервіс» до ПП «O.L.KAR. Офіс-Сервіс», що підтверджується відповідним договором, після чого останнє несе відповідальність за ту інформацію, яку розміщує на сайті. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 09.03.2016 року позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив у задоволенні позову щодо нього відмовити. Суду пояснив, що є директором ПП «O.L.KAR-АгроЗооВет-Сервіс» та власником доменного імені agroolkar.com.ua, яке зареєстрував приблизно у 2009 році з метою розміщення на сайті інформації про роботу підприємства, випуск продукції підприємством, проте, сайт інформацією не наповнював, так як не є спеціалістом у галузі інформаційних технологій. У 2015 році вирішив розпочати роботу сайту, тому, для належного функціонування сайту 30.04.2015 року передав права на експлуатацію використання акаунту ПП «O.L.KAR. Офіс-Сервіс», в якому наявні відповідні спеціалісти. Після передачі прав йому не було відомо, яку інформацію на сайті agroolkar.com.ua розміщувало ПП «O.L.KAR. Офіс-Сервіс». Власником доменного імені він залишився, але відповідальності за розміщення інформації на сайті нести не може, так як її розміщує ПП «O.L.KAR. Офіс-Сервіс». За хостинг та доменне ім'я оплату здійснює ПП «O.L.KAR. Фарм-Сервіс». Представник відповідачів - [PERSON] та ПП «O.L.KAR. ФАРМ - СЕРВІС» [PERSON], що є також представником ПП «O.L.KAR. Офіс-Сервіс», від імені якого діє на підставі довіреності від 20.05.2016 року (а.с.25, т.ІІ), в судовому засіданні 24.05.2016 року позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити. Суду пояснив, що відповідач ПП «O.L.KAR. Фарм-Сервіс» є лише замовником розміщення сайту agroolkar.com.ua, до наповнення його змістом відношення не має, відомостями про інформацію, яка розміщується на сайті, не володіє, окрім того, передав права хостингу іншій особі - ПП «O.L.KAR. Офіс-Сервіс». З зазначених вище підстав у сукупності ПП «O.L.KAR. Фарм-Сервіс» не може відповідати за позовними вимогами [PERSON], у зв'язку із чим у позові до ПП просить відмовити. Також, просить відмовити у позові до [PERSON], оскільки позовні вимоги до відповідача обґрунтовуються з посиланням на норми законодавства, які вже не діють, або відсутні взагалі, а також на роз'яснення Пленуму ВСУ, які втратили чинність, спосіб захисту цивільного права, обраний позивачем, не передбачений нормами ЦК України. Так, обґрунтовуючи позов щодо захисту персональних даних і заборони їх обробки позивач зсилається на ч.5 ст.6 ЗУ «Про захист персональних даних», приписами якої встановлено погодження суб'єкта персональних даних лише на визначення цілі або мети, з якою обробляються персональні дані, натомість, заборона обробки даних, що є конфіденційною інформацією про фізичну особу без її згоди, встановлена ч.6 ст.6 вказаного вище Закону. На сайті agroolkar.com.ua було розміщено дату народження позивача, ідентифікаційний код та адресу. Проте, дата народження позивача не є інформацією з обмеженим доступом у відповідності до ЗУ «Про інформацію» та вільно розміщена на багатьох сайтах, в тому числі і «Вікіпедії» (вільній енциклопедії), ідентифікаційний номер та адресу позивача отримано у листі ТОВ «Трейдагропостач-61», що надійшов на адресу ПП «O.L.KAR-АгроЗооВет-Сервіс», директором якого є відповідач [PERSON], у якості відповіді на запит. Крім того, адреса на сайті та в позовній заяві не відповідає фактичній адресі позивача. В обґрунтування позову позивач посилається на рішення Конституційного Суду України від 30.10.1997 року щодо тлумачення частин 4, 5 ст.23 ЗУ «Про інформацію», проте діюча редакція закону містить лише першу та другу частини. Позивачем у обґрунтування позову наведені визначення честі, гідності та ділової репутації з посиланням на встановлення цих визначень вітчизняною доктриною права, проте це суперечить роз'ясненням, що містяться в п.4 постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року №1, з яких вбачається, що чинне законодавство не містить таких визначень, оскільки вони є морально-етичними категоріями та одночасно особистими немайновими правами. При цьому, при визначенні поняття наклепу позивач посилається на постанову Пленуму ВСУ від 28.09.1990 року №7, що втратила чинність. Нормами діючого ЦК України не передбачено такого порядку захисту цивільного права, як визнання наклепом дій, що полягають у поширенні певної інформації. Позивач зазначає, що його охарактеризовано як злочинця, проте на сайті відсутні будь-які посилання на наявність обвинувального вироку суду стосовно нього; робить висновок, що розміщена на сайті інформація не є оціночним судженням, а в якості доказу вказує на висловлювання «На Кировоградщине два [PERSON]: [PERSON] и [PERSON]», «Когда государственный карман - как собственный», які, проте, враховуючи приписи ч.2 ст.30 ЗУ «Про інформацію», - є саме оціночними судженнями та не підлягають спростуванню і доведенню їх правдивості, оскільки є порівнянням, мовно-стилістичним засобом. Крім цього, інформація стосовно позивача аналогічного змісту тій, що розміщена на сайті agroolkar.com.ua, була наявна на інших Інтернет-сторінках ще у жовтні 2014 року, зокрема: 02.10.2014 року на сторінці ГолосUA, 03.10.2014 року на сторінці фраза.UA. Саме статті, розміщені на сайтах означених Інтернет-видань були джерелом тієї статті, яка розміщена на сайті agroolkar.com.ua. Інформація про посади, які займав позивач, про його діяльність як народного депутата та депутата Київської обласної ради, знаходиться у вільному доступі на Інтернет-сторінці Верховної Ради України, а також «Вікіпедії». Твердження позивача про те, що він не має відношення до діяльності ТОВ «Трейдагропостач-61» спростовується тим, що з 08.08.2014 року по 14.08.2014 року [PERSON] був єдиним керівником підприємства, а з 08.08.2014 року по 18.08.2014 року - єдиним власником підприємства, при цьому, ТОВ заборгувало грошові кошти в сумі 295497,97 грн. ПП «O.L.KAR-АгроЗооВет-Сервіс», що підтверджується рішенням Господарського суду Київської області від 23.04.2015 року. Крім того, просить суд врахувати, що позивач є політиком, публічною особою, державним діячем та веде громадсько-політичне життя, про що зазначає у позовній заяві, тобто позиціонує свою особу, як публічну. Тому, як особа публічна, в силу роз'яснень п. 21 постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року №1, підлягає ретельному громадському контролю, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. До того ж, позовні вимоги позивача не обґрунтовані належними нормами права, зокрема останній з посиланням на ст.5 ЗУ «Про інформацію» наводить основні принципи інформаційних відносин, тоді як стаття стосується права на інформацію, а принципи викладені у ст.2 вказаного Закону. Також позивач вказує, що статтею 9 вище вказаного Закону встановлено право на інформацію, тоді як стаття визначає основні види інформації. Крім того, позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, зсилається на положення п.п.6 та 7 ст.47 ЗУ «Про інформацію», але у Законі стаття 47 відсутня. Заперечуючи щодо позову [PERSON], [PERSON], як представник третьої особи - ПП «O.L.KAR. Офіс - Сервіс», підтвердив факт укладення 29.04.2015 року договору між ПП «O.L.KAR. Офіс - Сервіс» та ПП «O.L.KAR. Фарм - Сервіс» про передачу прав на виключне використання хостингу та отримання реквізитів для його використання, а 30.04.2015 року - договору з [PERSON] про передачу прав на виключне користування акаунтом, на якому розміщений сайт з доменним ім'ям agroolkar.com.uа, та отримання реквізитів для використання акаунту та домену. З метою інформування суб'єктів, що працюють на ветеринарному ринку України про наявність недобросовісних контрагентів на сайті був запроваджений розділ «Список злостных должников Украины в аграрном секторе», куди було включено боржника - товариство «Трейдагропостач-61». При цьому джерелами всієї інформації щодо позивача [PERSON], за виключенням ідентифікаційних даних та стану взаємодії з ПП «O.L.KAR. АгроЗооВет - Сервіс», були відповідні статті в мережі Інтернет. Крім цього, вказаний розділ було видалено з сайту agroolkar.com.uа ще в листопаді 2015 року зв'язку з відсутністю ефективності його існування. Також, ствердження позивача щодо непричетності до діяльності товариства «Трейдагропостач-61», яке не провело розрахунок з рядом постачальників, в тому числі з ПП «O.L.KAR. АгроЗооВет - Сервіс», директором якого є відповідач [PERSON], спростовується витягом з державного реєстру, згідно з яким [PERSON] був у певний час його одноосібним власником, матеріалами листування з ПП «Стард» та ПП «Сама», з учасником ТОВ «Трейдагропостач-61» [PERSON] Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, загальновідомим є факт, що позивач [PERSON] був депутатом Верховної Ради України ІV скликання; заступником міністра агропромислової політики України; міністром охорони навколишнього природного середовища України; очолював Державний комітет України з державного матеріального резерву. З 16.11.2010 року по жовтень 2015 року позивач був депутатом Київської обласної ради VІ скликання (а.с.168 т.І). Крім того, судом встановлено, що нетривалий проміжок часу позивач [PERSON] був директором ТОВ «Трейдагропостач-61» (з 08.08.2014 року по 14.08.2014 року) та єдиним учасником вказаного товариства (з 08.08.2014 року по 18.08.2014 рок), що підтверджується повідомленням товариства від 18.08.2014 року (а.с.226 т.І) та витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.241 т.І). Таким чином, судом встановлено, що позивач приймає участь у політичній, економічній діяльності держави, працював депутатом на виборних посадах та на посадах в органах виконавчої влади, тобто є політиком та публічною особою. До того ж, судом встановлено, що у 2015 році в мережі Інтернет на сайті http://agroolkar.com.ua/ була розміщена інформація під назвою «СПИСОК ЗЛОСТНЫХ ДОЛЖНИКОВ УКРАИНЫ В АГРАРНОМ СЕКТОРЕ», де під номером 3 зазначено ТОВ «Трейдагропостач-61», а в розділі «Должник ООО Трейдагропостач-61» була розміщена інформація про місцезнаходження товариства, номери контактних телефонів. ТОВ «Трейдагропостач-61», як вбачається із рішення Господарського суду Київської області від 23.04.2015 року (а.с.242-244 т.І), заборгувало ПП «O.L.KAR. АгроЗооВет - Сервіс» за поставлену, в тому числі, в липні 2014 року продукцію грошові кошти в сумі 295497,97 грн., не провівши розрахунки, в тому числі і в період, коли [PERSON] був директором та одноосібним засновником товариства (а.с.241 т.І). Крім того, в цьому розділі була розміщена інформація про [PERSON], яка видалена із сайту в листопаді 2015 року. Так, в зазначеному розділі була розміщена автобіографічна інформація про [PERSON] (число, місяць, рік народження, місце народження, ідентифікаційний код, адреса реєстрації), що, в силу вимог ст.2 ЗУ «Про захист персональних даних» є персональними даними про особу позивача, так як є сукупністю відомостей, які дозволяють його конкретно ідентифікувати (а.с.15 т.І). Відповідно до довідки ТОВ «Інтернет Інвест» від 10.11.2015 року, товариство надає послуги з розміщення сайту (хостингу). Замовником послуги хостингу (розміщення сайту) http://agroolkar.com.ua/ на підставі публічного (сервісного) договору, згідно із ст.ст.633, 641, 642 ЦК України, є Приватне підприємство «O.L.KAR. ФАРМ-Сервіс», що оплатило послугу хостингу (а.с.125 т.І). З довідки №9 від 10.11.2015 року ФОП [PERSON] вбачається, що на його обслуговуванні знаходиться домен agroolkar.com.ua, який зареєстрований в акаунті користувача, що належить [PERSON] (а.с.123 т.І). Таким чином, власником доменного імені agroolkar.com.ua є [PERSON] Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.12 постанови Пленуму ВСУ за №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (…). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Отже, враховуючи, що автор інформаційного матеріалу щодо [PERSON], розміщеного на веб-сайті agroolkar.com.ua, не зазначений, то належним відповідачем у справі за позовом [PERSON] є [PERSON], а позовні вимоги до Приватного підприємства «O.L.KAR. ФАРМ-Сервіс», що лише оплатило послугу хостингу (розміщення сайту в мережевому просторі), - є безпідставними. Виходячи із змісту позовної заяви та пояснень в судовому засіданні представника позивача [PERSON], позивач вважає, що відповідачі, без його згоди розмістивши на сайті http://agroolkar.com.ua/ в мережі Інтернет автобіографічні дані про нього, порушили право на захист персональних даних, право недоторканості приватного життя і це право підлягає захисту в порядку, передбаченому для захисту особистого немайнового права, зокрема, для захисту честі, гідності та ділової репутації, шляхом видалення усіх вказаних відомостей із сайту в мережі Інтернет. Проте, таке ствердження позивача не ґрунтується на законі та не є належним способом захисту, оскільки не регулюється нормами ст.ст.297, 299 ЦК України, а регулюється нормами ЗУ «Про захист персональних даних», якими передбачено відповідальність за порушення у сфері персональних даних. Також судом встановлено, що у розділі «Должник ООО Трейдагропостач-61» в мережі Інтернет на сайті http://agroolkar.com.ua/, крім автобіографічних даних про [PERSON], було викладено фотоматеріали, в тому числі із зображенням позивача та статтю щодо нього з наступними заголовками, мовою оригіналу: «На Кировоградщине два [PERSON]: [PERSON] и [PERSON]», «Депутатская неприкосновенность - превыше всего», «Когда государственный карман - как собственный» (а.с.15-16 т.І). Виходячи із змісту позовної заяви та пояснень в судовому засіданні представника позивача [PERSON], ця стаття в цілому містить недостовірну інформацію, таку, що не відповідає дійсності, порушує права, свободи, ганьбить честь, гідність і ділову репутацію позивача, підлягає визнанню саме такою, а також - визнанню наклепом, до того ж має бути спростована шляхом публікації офіційного вибачення директора підприємства або автора статті та видалення її із сайту за рахунок відповідачів. Суд вважає ці ствердження помилковими, виходячи з наступного. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.3 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вибір способу захисту особистого немайнового права належить позивачеві. Разом з тим особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку із цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо. Суд констатує той факт, що позивач [PERSON] обрав спосіб захисту свого немайнового права (захисту честі, гідності, ділової репутації), не передбачений нормами статей 16, 275, 277, 278, 297, 299 ЦК України, оскільки вказаними нормами не передбачено такого способу захисту права як визнання відомостей наклепом, примусове зобов'язання вибачитися перед позивачем. На недопустимості вжиття такого способу захисту прав як зобов'язання публічно вибачитися за розповсюдження недостовірної інформації наголосив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 26.06.2013 року у справі №6-8073св13. Нормами ЦК України не передбачено такого способу захисту права як визнання інформації наклепом. При цьому, суд вважає помилковим посилання позивача та його представника на те, що нормами ЦК України визначено поняття «наклеп» як поширення завідомо неправдивої інформації, що ганьбить особу потерпілого, а також посилання на роз'яснення, що містяться в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 28.09.1990 року «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій» і норми ст.48 ЗУ «Про інформацію», оскільки, нормами ЦК України взагалі не передбачено такого поняття як «наклеп», а вказана вище постанова Пленуму ВСУ втратила чинність у зв'язку із прийняттям 27.02.2009 року постанови за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». При цьому Закон України «Про інформацію» містить лише 40 статей. Також, з роз'яснень, що містяться в пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вбачається, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її в пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі… Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені)… Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій, і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.19 постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.2 ст.30 ЗУ «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (абзац 2 п.19 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці. Виходячи зі змісту інформаційного матеріалу про позивача, що був розміщений у 2015 році в мережі Інтернет на сайті http://agroolkar.com.ua/ у розділі «Должник ООО Трейдагропостач-61» з наступними заголовками, мовою оригіналу: «На Кировоградщине два [PERSON]: [PERSON] и [PERSON]», «Депутатская неприкосновенность - превыше всего», «Когда государственный карман - как собственный» (а.с.15-16 т.І), вбачається, що вказаний інформаційний матеріал та висловлювання в коментарях до нього носять характер оціночних суджень, оскільки викладені з використанням мовностилістичних засобів - порівняння, алегорії, гіперболи, а також критичних зауважень, припущень, проте, не містять вказівок про встановлені факти, наприклад, притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за вироком суду і визнання винуватим у вчиненні злочину, або вказівок про час, місце, спосіб заволодіння державними фінансовими ресурсами за допомогою державних посад. У зв'язку із цим така інформація не може бути перевірена на відповідність фактичним даним, так як містить роздуми, критичну оцінку певних фактів і недоліків, які є вираженням суб'єктивної думки і поглядів автора статті, її не можна перевірити на предмет відповідності дійсності та спростувати, що виключає доведення її правдивості. Судження, висловлені в статті на сайті http://agroolkar.com.ua/ у розділі «Должник ООО Трейдагропостач-61» з приводу діяльності позивача на державних та виборних посадах, які містять критику цієї діяльності, не є, на думку суду, фактичними твердженнями, а носять характер оціночних суджень, що виключає доведення їх правдивості. До такого висновку суд дійшов з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, яка застосовується судами відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини». Так, у рішенні в справі «Українська Прес-група проти України» Європейський суд висловив правову позицію про те, що «українське право і практика чітко запобігали тому, щоб суди розрізняли оціночні судження, справедливі коментарі чи твердження, що не підлягають доказуванню, а отже, містили не гнучкі елементи, які в разі їх застосування могли стати причиною прийняття рішень, що не узгоджуються зі статтею 10 Конвенції». У статтях про політичних діячів висловлювалися оціночні судження, які, будучи використаними в ході політичної риторики, не підлягали доведенню, що не було враховано національними судами. Хоч публікації про політичних діячів і містили критику та були образливими і навіть шокуючими, проте політичні лідери, обираючи свою професію, були відкритими для суворої критики і пильного нагляду; це є той тягар, який політики мають прийняти в демократичному суспільстві. У рішенні від 21.02.2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд висловив правову позицію про те, що висловлювання заявника могли бути визнані провокативними, грубими та агресивними, але вони становили оціночні судження. Використання навіть «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом із змістом вираження». Також, Європейським судом висловлено правову позицію у рішенні від 23.06.2009 року у справі «Бодрожич та Вуіїн проти Сербії» про те, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч.1 ст.10 Конвенції, утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї «інформації» чи «ідей», які «приємно» отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. У рішенні «Ляшко проти України» Європейський суд висловив правову позицію про те, що статті були викладені у надзвичайно жорстоких термінах. Проте з огляду на той факт, що вони були написані з питань серйозного суспільного інтересу та стосувалися публічних осіб та політиків, суд вважав, що застосована термінологія не може вважатися надмірною. Суд також вказав, що заявник національними судами був поставлений в умови, коли він повинен був доводити правдивість оціночних суджень, що неможливо виконати. В рішенні від 29.06.2005 року у справі «Соколовскі проти Польщі» Європейський суд висловив правову позицію, що, відповідно до усталеної практики Суду за частиною 2 статті 10 Конвенції можливості обмеження політичної дискусії, дебатів з питань суспільного інтересу є мізерним, адже свобода вираження поглядів утворює одну із важливих засад демократичного суспільства та є основною умовою для його прогресу і самореалізації кожної особи. Ухвалюючи це рішення, суд також виходить із того, що позивач, як Народний депутат України ІV скликання, депутат Київської облради VІ скликання, є публічною особою, що тягне за собою ширші межі допустимої інформації порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян, як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003. Виходячи з роз'яснень, що містяться у п.21 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ вказаної категорії суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя, у якій зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконують або виконували свої функції. Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (абзац 4 п.21 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Згідно з правовою позицією Європейського суду, висловленою в рішенні у справі «Федченко проти Росії», особа, яка за власною волею погоджується зайняти публічну посаду, повинна бути готовою терпіти значний обсяг публічної критики. Також, суд вважає, що зі змісту оспорюваної інформації, розміщеної у 2015 році в мережі Інтернет на сайті http://agroolkar.com.ua/ в розділі «Должник ООО Трейдагропостач-61» не вбачається, що така інформація ганьбить честь та гідність позивача, завдає шкоди його діловій репутації. При цьому, суд зауважує, що доказів цього позивачем суду не надано, тоді як з роз'яснень, що містяться в п.18 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вбачається, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Ці обставини встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно із статтями 11 та 212 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки встановлено, що інформаційний матеріал про позивача, розміщений на сайті http://agroolkar.com.ua/ в розділі «Должник ООО Трейдагропостач-61» у 2015 році, є оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню, то позивачеві не заподіяно і моральної шкоди, тому суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. При вирішенні даного цивільного спору, суд констатує той факт, що джерелом інформаційного матеріалу, розміщеного у 2015 році в мережі Інтернет на сайті http://agroolkar.com.ua/ в розділі «Должник ООО Трейдагропостач-61» під наступними заголовками: «На Кировоградщине два [PERSON]: [PERSON] и [PERSON]», «Депутатская неприкосновенность - превыше всего», «Когда государственный карман - как собственный» (а.с.15-16 т.І), є публікації від 02.10.2014 року на Інтернет-сторінці Голос.UA та від 03.10.2014 року на Інтернет-сторінці фраза.UA. під назвою «У послужному списку кандидата від Кіровоградщини - кримінал та корупція», «Ставленник режима Януковича пытается прорваться в парламент на Кировоградщине», автор яких не відомий і які можна прочитати у вільному доступі в мережі Інтернет і на теперішній час. Крім того, суд звертає увагу на те, що інформаційний матеріал щодо позивача, розміщений у 2015 році в мережі Інтернет на сайті http://agroolkar.com.ua/ в розділі «Должник ООО Трейдагропостач-61», вилучений із сайту в листопаді 2015 року, у зв'язку із тим, як вбачається із пояснень третьої особи, що стала очевидною відсутність ефективності його існування в сенсі впливу на боржників (а.с.16 т.ІІ). Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини щодо захисту особистих немайнових прав від протиправних посягань, які регулюються Конституцією України, ЦК України, ЗУ «Про інформацію», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з ст.28 Конституції України, кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (ч.4 ст.32 Конституції України). Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження поглядів і переконань… Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ч.ч.1, 3 ст.34 Конституції України). Відповідно до ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна людина має право свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів… Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень або покарання, які встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням або злочинам, для захисту здоров'я і моралі, для захисту репутації або інших прав людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Виходячи з аналізу норм ст.34 Конституції України та ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право на оприлюднення поглядів, оцінок, думок, суджень має будь-яка особа. З огляду на це, висловлення оціночних суджень, якщо вони не містять елементів образи фізичної особи, не може бути визнано проявом неправомірної поведінки. Стаття 10 Конвенції передбачає різницю між «інформацією» та «ідеями». Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини «Лінгенс проти Австрії» 1986 року зазначена позиція Суду про те, що свобода висловлювань не обмежується фактичними даними, які можна підтвердити, вона включає також погляди, критику, припущення. Таким чином, стаття 10 Конвенції поширюється не лише на «правдиву інформацію». Особа, що висловила свої погляди, а не факти, не може бути зобов'язана доводити їх правдивість - це є порушенням ст.10 Конвенції, про що зазначено у рішенні Європейського суду «Торгейрсон проти Ісландії» 1992 року. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту (ч.1, 2 ст. 269 ЦК України). Відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканість, право на недоторканість особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов… (ч.1 ст.270 ЦК України). Фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно (ч.1 ст.271 ЦК України). Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення (ст.275 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі і на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її честі, гідності, своєї ділової репутації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1 ст.277 ЦК України). Згідно зі ст.ст.23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ч.2 ст.30 ЗУ «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів… Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає. При цьому, при оцінці доказів, суд не приймає до уваги ствердження відповідача [PERSON] та його представника Комара О.Г. про те, що наявність договору від 30.04.2015 року «Про передачу прав на виключне користування акаунтом та доменом», укладеного між відповідачем та ПП «O.L.KAR. ОФІС-Сервіс», є однією із підстав для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], оскільки за умовами вказаного договору власник сайту [PERSON] не передав право власності на доменне ім'я, а передав лише право користування акаунтом, на якому розміщений сайт з доменним іменем agroolkar.com.ua (а.с.21-24 т.ІІ).

Outcome: dismissed