Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 34 468,50 грн., з яких 15 000,00 грн. - боргу; 2 500,00 грн. - 20% річних; 1 968,50 грн. - інфляційних втрат та 15 000,00 грн. моральної шкоди. Після збільшення позовних вимог позивач просить суд стягнути з відповідача 35 350,00 грн. заборгованості, що складає: 15 000,00 грн. - боргу; 3 250,00 грн. - 20% річних станом на 07.10.2014 р.; 2 100,00 грн. - інфляційних втрат станом на 07.09.2014 р. та 15 000,00 грн. моральної шкоди. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі та просив задовольнити уточнені позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про розгляд справи повідомлявся належним чином судовими повістками, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.09.2013 року між сторонами укладено договір позики на суму 15000,00 грн. В підтвердження боргових зобов'язань перед [PERSON], 06.09.2013 року, [PERSON] власноручно написав розписку, якою підтвердив отримання в борг у позивача коштів у розмірі 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) грн. та зобов'язався повернути його до 06.10.2013 року. Однак, в зазначені строки [PERSON] не виконав свої зобов'язання та не повернув кошти узяті в борг, у зв'язку з чим позивач звернулася з позовом до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2 ст. 1047 цього ж Кодексу визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оцінюючи докази в їх сукупності та відповідно до наведених вимог Цивільного кодексу України, представлена позивачем розписка відповідача як позичальника є достовірним доказом в підтвердження вимог про стягнення з [PERSON] отриманих ним в борг коштів у сумі 15 000 грн., а тому суд вважає позов [PERSON] в частині стягнення боргу необхідно задовольнити. Відповідно до п. 6 договору позики, у випадку несвоєчасного повернення позики позичальник сплачує суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, 20% річних від простроченої суми та моральну шкоду. Ст. 1050 ЦК України встановлено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. На підставі ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом проведено перерахунок заявлених до стягнення суми інфляційних нарахувань за період з 07.10.2013 р. по 07.09.2014 р. та встановлено, що нарахована сума відповідає обставинам справи та чинному законодавству, а тому є обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню в заявленому розмірі. При перерахунку суми 20% річних за період з 07.10.2013 р. по 07.10.2014 р. судом встановлено, що правомірним є стягнення 3 008,22 грн. Тому у цій частині позовні вимоги належить задовольнити частково, у розмірі 3 008,22 грн. Моральна шкода, заподіяна фізичній чи юридичній особі, може відшкодовуватись у випадках, коли можливість такого відшкодування передбачена нормами Конституції України чи випливає з її положень та в інших випадках, передбачених чинним законодавством або угодою сторін. Положеннями ст. 23 ЦК України передбачено право фізичної особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з п. п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинно бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача моральної шкоди суд приймає до уваги те, що позивач дійсно пережив моральні страждання внаслідок неповернення позики. Проте позивачем вказаний розмір моральної шкоди необґрунтовано, а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, виходячи з принципів розумності та справедливості, враховуючи також те, що позивач за захистом своїх порушених прав змушений був звернутися до суду, тому визначає розмір моральної шкоди в сумі 200,00 грн. В решті позовних вимог слід відмовити. Ухвалою суду від 12.08.2014 року було вжито заходи забезпечення позову у виді заборони [PERSON] чи іншим особам вчинення дій щодо проведення вилову риби на орендованій земельній ділянці водного фонду (ставку), що розташована на території Заліської Другої сільської ради, переданої в оренду [PERSON] за договором від 08 серпня 2006 року та заборони [PERSON] відчуження земельної ділянки площею 4,45 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Заліської Другої сільської ради Кам'янець-Подільського району. Згідно з ч.6 ст.154 ЦПК України суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. З огляду на ці обставини суд вважає, що вжитий ним захід забезпечення позову належить скасувати. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору.

Outcome: partial