Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ ««Укртрансгаз» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позовна заява мотивована тим, що 16 травня 2002 року відповідно до наказу № 75-к його було прийнято на посаду оператора ГРС «Вінниця Східна» Бердичівського ЛВУМГ філії УМГ Київтрансгаз ПАТ «Укртрансгаз» в службу ГРС по 4 розряду з 17 травня 2002 року. 01.05.2004 р. йому було встановлено 5 тарифно - кваліфікаційний розряд. 05 грудня 2017 року наказом № 191-к позивача було звільнено із займаної посади згідно п.4 ст. 40 КЗпП України. Вказане звільнення позивач вважає незаконним та безпідставним, оскільки було порушено законний порядок накладення дисциплінарного стягнення. З наказом про звільнення з роботи у день звільнення ознайомлено не було, з даним наказом було ознайомлено на наступний день 6 грудня 2016 року та вручено трудову книжку. Однією з підстав для звільнення вказано акт від 24.11.2017 року про відмову надати пояснення про причину відсутності на роботі 23.11.2017 р. Однак, позивач вважає, що даний акт є таким, що не відповідає дійсності, оскільки 24 листопада він був вихідний. Таким чином, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому він просив визнати незаконним та скасувати наказ начальника Бердичівського ЛВУМГ [PERSON] № 191-К від 5 грудня 2017 року, поновити його на посаді оператора 5 розряду газорозподільної станції «Вінниця -Східна», стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 листопада 2016 року по 24 листопада 2017 року та починаючи з 6 грудня 2017 року по дату ухвалення рішення. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав за обставин зазначених у позові. Додатково пояснив, що дійсно 23.11.2017 року на робочому місці не перебував, оскільки вирішував свої сімейні питання, зустрічався із юристом. Позовні вимоги просив задоволити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Надала суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позивач був звільнений відповідно до норм КЗпП України за прогул на підставі п.4 с. 40 КЗпП України. У задоволенні позову просила відмовити. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він являється начальником служби ГРС, є безпосереднім керівником [PERSON] 13.10.2016 року проводився інструктаж позивачу з охорони праці, у звязку із не складенням екзамену з охорони праці позивач був наказом відсторонений від роботи. [PERSON] вийшов на роботу 24.11.2016 року, однак це була не його зміна, його зміна по графіку 23.11.2017 року. Від надання пояснення щодо прогулу 23.11.2017 року відмовився, сказав, що надасть пояснення на письмовий запит. Свідок [PERSON] поянив, що він являється колегою позивачу. Працюють по графіку № 1 перша зміна. В листопаді 2017 року [PERSON] працював по непарних числах. [PERSON] вийшов на роботу 24.11.2017 р., коли він здавав зміну. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, суд прийшов до наступного висновку. Статтею 43 Конституції України\~громадянам гарантоване право на працю. Зазвичай, таке право громадяни реалізують, укладаючи із підприємством трудовий договір, у якому і визначають усі умови праці. Кодексом законі про працю України передбачено, що працівник вправі реалізовувати свої здібності не лише на одному підприємстві, а укладати трудові договори із двома чи декількома підприємствами одночасно. Тобто, працівник, окрім основного трудового договору, також може укладати трудовий договір за сумісництвом. Судом достовірно встановлено, що 16 травня 2002 року відповідно до наказу № 75-к [PERSON] було прийнято на посаду оператора ГРС «Вінниця Східна» Бердичівського ЛВУМГ філії УМГ Київтрансгаз ПАТ «Укртрансгаз» в службу ГРС по 4 розряду з 17 травня 2002 року, що підтверджується записом у трудовій книжці позивача (а. с. 13). Згідно наказу Бердичівського ЛВУМГ № 398 від 24.11.2016 року з 25 листопада 2016 року позивач був відсторонений від роботи без збереження заробітної плати до проходження ним періодичного медичного огляду (а. с. 57, зворот. ст.). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.09.2017 року у справі № 127/16339/17 за позовом [PERSON] до ПАТ «Укртрансгаз» про визнання незаконними та скасування наказів № 360 від 13.10.2016 р. та № 398 від 24.11 2016 р. відмовлено. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 10 листопада 2017 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.09.017 р. в частині відмови в задоволенні позову про визнання незаконним та скасування наказу № 360 від 13.10.2016 р. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 15.03.2018 року у справі № 127/16339/17 рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.09.2017 року в нескасованій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Вінницької області від 10.11.2017 р. залишено без змін (а. с. 105- 107). 12 жовтня 2017 року Бердичівським ЛВУМГ видано наказ № 244 про втрату чинності наказу № 398 від 24.11.2016 року (а.с.52, зворот. ) Судом встановлено, що згідно акту від 12.10.2017 р. 12.10.2017 року комісія Бедичівського ЛВВУМГ для ознайомлення з наказом № 244 від 12.10.2017 р. та видачі спеціального одягу і взуття оператору ГРС «Вінниця Східна» прибула за місцем його проживання ([ADDRESS]). [PERSON] до комісії не вийшов, на телефонні дзвінки не відповідав (а.с.41). 13 жовтня 2017 року копію наказу Бердичівського ЛВУМГ №244 від 12.10.2017 «про втрату чинності наказу №398 від 24.11.2017» відправлено на адресу [PERSON] цінним листом з повідомленням про вручення, що підтверджується описом відправлення та квитанцією від 13.10.2017 року (а. с. 42). 1 листопада 2017 року відповідачем повторно на адресу позивача цінним листом з повідомленням про вручення, а також курєрською доставкою (ТОВ «Нова пошта») направлено: - копію наказу Бердичівського ЛВУМГ №244 від 12.10.2017 «Про втрату чинності наказу №398 від 24.11.2017»; - копію наказу Бердичівського ЛВУМГ №97 від 05.04.2017 «Про організаційні заходи»; - копію графіка на 2017 рік двозмінної роботи (з надомним чергуванням) операторів ГРС Бердичівського ЛВУМГ філії УМГ «КИЇВТРАНСГАЗ» - SАР 233НЧ_011, що підтверджується наявними у справі описом відправлення та квитанцією відправлення від 01.11.2017 р. ( а. с. 43 - 44). Позивач [PERSON] отримав дане поштове відправлення 22.11.2017 р., про що свідчить його підпис у поштовому повідомленні про вручення поштового відправлення, що не заперечувалось позивачем в судовому засіданні. (а. с. 43). Судом встановлено, що 23.11.2017 року позивач не вийшов на роботу в свою зміну згідно графіку, що підтверджується табелем робочого часу (а. с. 82). Згідно службової записки начальника служби ГРС Бердичівського ЛВУМГ [PERSON] від 04.12.2017 року - 23.11.2017 р. [PERSON] не вийшов на роботу в свою зміну, згідно до графіка. [PERSON] як безпосередній керівник намагався зясувати причину відсутності його на роботі 23.11.2017. На його запитання [PERSON] відповів, що яка різниця, коли він вийшов на роботу, в наказі не зазначено, що потрібно вийти негайно. Будь-яких інших пояснень чи підтверджуючих документів, які б свідчили про поважні причини відсутності [PERSON] на роботі 23.11.2017 протягом усього робочого дня (зміни) не було надано (а. с. 46). Статтею 140 КЗпП України\~визначено, що трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохочення за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов'язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу. Відповідно до \~ст.147 КЗпП України\~за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Згідно зі\~ст. 148 КЗпП України\~дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Згідно п.4 ч.1\~ст.40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно з п. 24\~ Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів»\~при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4\~ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 149 КЗпП України). Так, відповідно до акту від 24.11.2017 року , оператору ГРС «Вінниця Східна» було запропоновано надати пояснення щодо невиходу його 23.11.2017 року на основне місце роботи, від надання письмових пояснень оператор ГРС «Вінниця - Східна» [PERSON] відмовився (а. с. 45). Судом встановлено, що 05.12.2017 р. наказом Бердичівського ЛВУМГ № 191-к [PERSON] звільнено з роботи на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин 23.11.2017 р. (а.с.26). 05 грудня 2017 року копію наказу Бердичівського ЛВУМГ № 191-к від 05.12.2017 р. про звільнення направлено на адресу позивача, що підтверджується описом цінного листа та квитанцією від 05.12.2017 року (а. с. 48). З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що відповідач ПАТ «Укртрансгаз» при звільненні позивача за п. 4\~ст. 40 КЗпП України дотримався вимог чинного законодавства, зокрема щодо з'ясування причин щодо невиходу [PERSON] на роботу, відібрання пояснень у позивача з приводу причин його невиходу на роботу, вручення копії наказу про звільнення. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 12 ЦПК України\~передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed