Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

[PERSON] звернувся з вказаним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компаньйон Фінанс» та просить визнати недійсним кредитний договір (заяву) № 54643, що укладений 11.01.2016 року між ним та відповідачем. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 11.01.2016 року між ним та відповідачем укладено зазначений вище кредитний договір відповідно до умов якого він отримав кредит у загальному розмірі 2035,00 грн. строком з 11.01.2016 року по 25.01.2016 року зі сплатою 2,00% в день за користування кредитом. На думку позивача при укладанні вказаного кредитного договору порушені його права споживача, так як працівники банку не ознайомили його ні в усній, ні в письмовій формі з умовами кредитування, не надали інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідачем також порушено вимоги п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суду» та включено до договору умову щодо вирішення спорів, розбіжностей, вимог та претензій у Постійно діючому Незалежному третейському суді. Позивач також вказує, що відповідачем при отриманні кредиту йому були навязані послуги зі страхування життя як обовязкова умова для отримання кредиту , в той час як таке страхування є добровільним. Відповідач не мав права включати такі послуги до кредитного договору, тому такі положення є несправедливими. Крім того, спірний договір містить положення, що не відповідають вимогам Закону України «Про захист персональних даних» в частині надання Банку безвідкличної згоди на обробку його персональних даних. Позивач у судове засідання не зявився, до суду подав клопотання про проведення судового розгляду за його відсутності, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом, про причини неявки суд не повідомив. У зв'язку з неявкою відповідача та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Крім того, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у звязку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, та оцінивши отримані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 11.01.2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем укладено кредитний договір (заяву) № 54643. Згідно з п 1.1.1. кредитного договору Кредитор зобов'язується надати Позичальнику Кредит, а Позичальник зобов'язується використати Кредит за цільовим призначень повернути Кредитору основну суму Кредиту, сплатити проценти за користування Кредитом, а також виконати інші обов'язки, визначені цим Договором. Відповідно до інформаційного блоку Кредитного договору сума кредиту становить 2035,00 грн. на будь-які поточні потреби та сплату комісії за видачу кредиту строком по 25.01.2016 року зі сплатою фіксованої процентної ставки 2,00% в день, що становить 732,00% річних. Згідно до умов Кредитного договору та Графіка погашення кредиту здійснюється 25.01.2016 року в розмірі 2035,00 грн. та 610,50 грн. в рахунок погашення відсотків за користування кредитом (а.с. 9). Відповідно до положень ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6\~ст. 203 цього Кодексу. За положеннями\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Твердження позивача, що перед укладенням договору банком не надавалася інформація про умови кредитування, передбачена ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. За змістом п. 6.2. Кредитного договору позичальник підтверджує, що: він отримав всю інформацію в обсязі та порядку, що передбачені частиною другою статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також зобовязується звертатись до Товариства шляхом відвідування відповідних розділів сайту Товариства за отриманням відомостей про умови кредитування, відомостей про зміни та доповнення, що мали місце в них. Зазначені положення договору не суперечать положенням частини другої\~статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів», яка передбачає, що інформація про продукцію може бути розміщена у місцях, де вона реалізується, а також за згодою споживача доводитися до нього за допомогою засобів дистанційного зв'язку. Зазначені положення кредитного договору, з урахуванням положень частини другої\~статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» суд оцінює як достатній доказ належного виконання відповідачем вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки підписуючи кредитний договір позивач підтвердив, що він ознайомлений з його умовами та цілком погоджується із ними. Суд вважає, що якщо позивач не ознайомився з умовами договору до його підписання, це не може бути підставою для визнання договору недійсним, а твердження позивача, що працівники відповідача не надали йому можливості ознайомитись з текстом договору не підтверджені належними доказами. Крім того, суд вважає, що уклавши кредитний договір та приступивши до його виконання, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх внутрішній волі та спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені. При цьому, відповідно до\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Цього зроблено не було, споживач кредитний договір підписав, отримав кредитні кошти, розпорядився ними на власний розсуд, а отже, визнавав у повному обсязі умови договору та погоджувався з ними. Згідно з\~п.\~3.6\~ Кредитного\~договору Позичальник\~надає Кредитору\~безумовну,\~безвідкличну та\~не обмежену\~строком дії\~згоду на\~збір,\~накопичення,\~зберігання,\~адаптування,\~зміну,\~поновлення,\~використання,\~обробку,\~знеособлення,\~знищення будь-яких\~його персональних\~даних. Згідно зі ст.2 Закону України «Про захист персональних даних»\~обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем. Відповідно до п.1 ст.11 Закону України «Про захист персональних даних» однією з підстав для обробки персональних даних є згода суб'єкта персональних даних на обробку його персональних даних. Частиною 1 ст.\~8\~Закону України\~«Про захист\~персональних даних»\~ визначено, що особисті немайнові права на персональні дані, які має кожна фізична особа, є невід'ємними і непорушними. Пунктом 11 ч. 2 ст.\~8\~ Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що суб'єкт персональних даних має право відкликати згоду на обробку персональних даних. Аналіз положень Закону України\~«Про захист\~персональних даних»\~ дає підстави дійти висновку про те, що право особи на відкликання згоди на обробку персональних даних може стосуватись майбутньої обробки персональних даних, але не тих даних, які вже були оброблені. Рішення та процеси, які були здійснені під час обробки персональних даних, не можуть бути анульованими. Таким чином, положення кредитного договору щодо безвідкличності згоди позивальника стосуються саме даних, що обробляються при виконанні кредитних зобов'язань і не суперечать положенням чинного законодавства. Таким чином, заявлені позивачем вимоги у зазначеній частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Щодо заявлених вимог про порушення відповідачем норм, встановлених п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суду», суд приходить наступного висновку. Пунктом 3.10 Кредитного договору передбачено, що всі спори, розбіжності, вимоги та претензії, які виникають при виконанні Договору чи звязку з ним або випливають з них підлягають вирішенню у Постійно діючому Незалежному третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» згідно з його Регламентом. Згідно з пунктом 14 частини\~першої\~статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Частиною 1 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 21.01.2016 року по справі № 6-2712цс15 системний аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки Законом виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Незалежно від предмета й підстав спору, а також незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, підлягає визнанню недійсним положення кредитного договору (п.п. 3.10) щодо вирішення спорів, розбіжностей, вимог та претензій у Постійно діючому Незалежному третейському суді, оскільки законодавцем прямо заборонено здійснювати розгляд зазначеної категорії спорів у третейських судах. Правових підстав для визнання кредитного договору недійсним в цілому суд не вбачає. Тому заявлені вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, останній від сплати судового збору звільнений на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому судові витрати по сплаті судового збору необхідно стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial