Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Донецького державного університету управління, мотивуючи свої вимоги тим, що з 03.01.2013 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, обіймаючи посаду директора Маріупольської філії Донецького державного університету управління. Під час розгляду в Іллічівському райсуді м.Маріуполя справи за його позовом до Донецького державного університету управління про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації та середнього заробітку йому стало відомо про видання відповідачем кадрового наказу №41-к від 16.03.2015 року, яким йому скасовано надбавку з 02.03.2015 року, оскільки з вказаним наказом його не було ознайомлено, просить поновити строк на звернення до суду, а також враховуючи те, що трудові відносини між сторонами врегульовані контрактом, пунктом 4.2 якого передбачено, що він як директор філії має отримувати надбавку в розмірі 50% посадового окладу щомісячно за умови виконання зобовязань, зазначених у п.2.1-2.18, які передбачають обовязки директора, при цьому умови контракту можуть бути змінені тільки за угодою сторін у письмовій формі, чого зроблено не було, просив суд скасувати наказ в.о. ректора Донецького державного університету управління [PERSON] №41-к від 16.03.2015 року у частині скасування виплати надбавки в розмірі 50% посадового окладу з 02.03.2015 року, стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати, яка утворилася за період з 02.03.2015 року по 18.05.2015 року, у розмірі 2547,26 гривень та середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 вересня 2016 року по день ухвалення рішення. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, наполягав на відмові в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що строк дії контракту між сторонами був визначений з 03.01.2013 року по 03.01.2015 року, а тому [PERSON] не здійснював функцій щодо організації освітньої діяльності Маріупольської філії, організації роботи викладачів та спеціалістів з січня 2015 року, крім цього він бойкотував розпорядження в.о. ректора, не надавав доступ до документів філії; журнали обліку робочого часу викладачів велися з порушенням вимог МОН; із-за незадовільного ведення навчальної документації, а в більшості випадків її відсутності, на студентів філії не були своєчасно підготовлені накази про переведення, відрахування. Випускникам Маріупольської філії 2014-2015 років до додатків до дипломів не можливо було внести підсумкові оцінки з дисциплін, тому випускникам філії, був занесений запис «прослухав курс». На підставі цих та інших недоліків з 02.03.2015 р. за наказом в.о. ректора надбавка у розмірі 50 % від посадового окладу [PERSON] була скасована. З усіма розпорядчими документами [PERSON] ознайомлювався, але постійно відмовлявся підписувати будь-які накази, документи, про що складалися відповідні акти з підписами присутніх при цьому осіб. Оскільки [PERSON] відмовився від посади директора центру довузівської підготовки університету, він був звільнений через 2 місяця після попередження 18 травня 2015 року, згідно з п.1. ст. 40 КЗпП з посади директора Маріупольської філії, яка була ліквідована. Вивчивши матеріали справи в їхній сукупності, допитавши сторони, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, при цьому суд виходить з наступного. Статтею 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади тощо. Відповідно до ст.21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Частиною 2 ст.36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є закінчення строку (п.2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення. Згідно із ст.39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. При зверненні до суду позивач додав до позову копію контракту, укладеного між ним та Донецьким державним університетом управління, який не містить відомостей про період роботи позивача, дати укладання і підписання контракту (а.с.10-15). Натомість відповідачем наданий контракт, завірений належним чином, з якого вбачається, що між [PERSON] та Донецьким державним університетом управління укладено контракт 03.01.2013 року, згідно з яким позивача призначено на посаду директора Маріупольської філії Донецького державного університету управління на період з 03.01.2013 року по 03.01.2015 року (а.с.63-68). За умовами п.6.1.1. підставами для розірвання контракту є закінчення дії контракту, контракт не може «переходити» в договір на невизначений строк відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України, коли жодна із сторін не поставила питання про його припинення та ст.39-1 КЗпП України. Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що з позивачем був укладений новий контракт чи продовжено дію цього контракту після 03.01.2015 року, суду не надано. Наказом ректора від 02.01.2015 року №2-к на період з 3 січня по 30 червня 2015 року ряду співробітників вузу встановлено надбавку до посадового окладу, у тому числі [PERSON] у розмірі 50% посадового окладу. З матеріалів справи вбачається, що наказом в.о. ректора Донецького державного університету управління [PERSON] №41-к від 16.03.2015 року [PERSON] було скасовано виплату надбавки в розмірі 50% посадового окладу з 02.03.2015 року. Таким чином, суд вважає, що після спливу строку дії контракту позивач продовжував обіймати посаду директора на загальних підставах, передбачених КЗпП України, надбавка з 03.01.2015 року була визначена не контрактом, строк дії якого тривав з 03.01.2013 року по 03.01.2015 року, а наказом ректора від 02.01.2015 року №2-к на період з 3 січня по 30 червня 2015 року, а тому підстав вважати, що не можна було в односторонньому порядку вирішувати це питання не вбачається. Окремо слід також зазначити, що за умовами п.4.3. контракту, укладеного між сторонами 03.01.2013 року, у разі невиконання умов п.2.1-2.18 цього контракту, надбавка, встановлена п.4.2. за розпорядженням ректора не сплачується повністю або частково (а.с.65). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебував на лікарняних у період: з 23.01.2014 р. по 07.02.2014 р. 16 календарних днів; з 22.12.2014 р. по 31.12.2014 р. 10 календарних днів; з 12.01.2015 р. по 23.01.2015 р. 12 календарних днів; з 19.02.2015 р. по 27.02.2015 р. 8 календарних днів; з 18.03.2015 р. по 27.03.2015 р. 8 календарних днів; з 28.03.2015 р. по 10.04.2015 р. 10 календарних днів, отже фактично у повному обсязі обовязки директора не виконував. Крім того, у довідці №02-10/48 від 02.02.2017 року, наданій ректором Донецького державного університету управління, зазначено, що у 2013 році з [PERSON] був укладений контракт від 03.01.2013 р. № 412 строком на два роки до 03.01.2015 р. Дія контракту закінчена 02 січня 2015 року, про що він не повідомив нового виконуючого обов'язки ректора. Контракт па новий строк з [PERSON] не укладався. З 3 січня 2015 року директору Маріупольського філіалу [PERSON] наказом в.о. ректора була встановлена надбавка у розмірі 50 % від посадового окладу. Оскільки з кінця 2014 року згідно з наказом МОН від 18.11.2014 р. № 1348 ДонДУУ проводить свою діяльність на базі Маріупольської філії у місті Маріуполі, з січня 2015 року розпочався процес реорганізації Маріупольської філії. Наказом від 02 січня 2015 року № 1-к, 13 викладачів та спеціалістів Маріупольської філії, за їх згодою, були переведені на кафедри та структурні підрозділи головного університету. У штаті Маріупольської філії залишився обслуговуючий персонал (двірник, сторожа, прибиральниці,секретар,комендант). 17 березня 2015 року Вчена рада університету прийняла рішення про реорганізацію університету шляхом приєднання (злиття) до нього структурного підрозділу Маріупольської філії ( наказ від 17.03.2015 № 105) . На засіданні Вченої ради був присутній [PERSON] і також проголосував за це рішення (Протокол від 17.03.2015 р.). З попередженням, у якому йому була запропонована робота на посаді директора центру довузівської підготовки, [PERSON] ознайомився, але відмовився від підпису, про що був складений акт з підписами присутніх посадових осіб. З 18 березня 2015 року останні працівники Маріупольської філії, за їх згодою, були переведені до штату університету (наказ від 18 березня 2015 року № 42-к). Фактично [PERSON] не здійснював функцій щодо організації освітньої діяльності Маріупольської філії, організації роботи викладачів та спеціалістів з січня 2015 року, крім цього він бойкотував розпорядження в.о. ректора, не надавав доступ до документів філії; журнали обліку робочого часу викладачів велися з порушенням вимог МОН; із-за незадовільного ведення навчальної документації, а в більшості випадків її відсутності, на студентів філії не були своєчасно підготовлені накази про переведення, відрахування. Випускникам Маріупольської філії 2014,2015 років до додатків до дипломів не можливо було внести підсумкові оцінки з дисциплін, тому випускникам філії був занесений запис «прослухав курс». На підставі цих та інших недоліків з 02.03.2015 р. за наказом в.о. ректора надбавка у розмірі 50 % від посадового окладу [PERSON] була скасована. Керівник ВНЗ, згідно з Законом «Про вищу освіту», Статутом університету, постановою КМУ від 30.08.2002 р. №1298 та Колективним договором має право як встановлювати, так і скасовувати доплати та надбавки працівникам університету за результатами їх роботи. З усіма розпорядчими документами [PERSON] ознайомлювався, але постійно відмовлявся підписувати будь-які накази, документи, про що складалися відповідні акти з підписами присутніх при цьому осіб. Оскільки [PERSON] відмовився від посади директора центру довузівської підготовки університету, він був звільнений через 2 місяця після попередження 18 травня 2015 року згідно з п.1. ст. 40 КЗпП з посади директора Маріупольської філії, яка була ліквідована. Враховуючи вищенаведене, підстав для скасування наказу в.о. ректора Донецького державного університету управління [PERSON] №41-к від 16.03.2015 року у частині скасування виплати надбавки [PERSON] в розмірі 50% посадового окладу з 02.03.2015 року, не вбачається. У звязку із відмовою в задоволенні вимоги про скасування наказу, не вбачається передбачених законом підстав для стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати, яка утворилася за період з 02.03.2015 року по 18.05.2015 року, у розмірі 2547,26 гривень та середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 вересня 2016 року по день ухвалення рішення. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Представник позивача заявив про поновлення строку на звернення до суду з зазначеним позовом. У випадку, якщо суд визнає поважним причини пропуску строку звернення до суду, порушене право підлягає захисту. Оскільки зібраними по справі доказами не підтверджуються доводи позивача, наведені в позовній заяві, позов задоволенню не підлягає саме за цих обставин, а не через сплив строку звернення до суду.

Outcome: dismissed