Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та просить стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01.12.2016 року по 17.07.2017 року у розмірі 78586 гривень 20 копійок; пені (подвійна ставка НБУ) за період з 01.12.2016 року по 01.11.2017 року у розмірі 271558 гривень 60 копійок; 3% річних за період з 01.12.2016 року по 01.11.2017 року у розмірі 309 гривень 11 копійок. На обґрунтування своїх вимог вказав, що працював на посаді начальника Одеського регіонального відділу управління №3 департаменту закупівель і логістики з посадовим окладом згідно штатного розпису, а саме наказом в.о. голови правління ПАТ «ДПЗКУ» № 127-к. Наказом №924-К від 18.12.2015 року йому оголошено догану на підставі ст.ст. 147-149 КЗпП України. Наказом №927-К від 21.12.2015 року йому оголошено догану на підставі ст.ст. 147-149 КЗпП України. Наказом в.о. голови правління ПАТ «ДПЗКУ» №29-К від 20.01.2016 року його звільнено з займаної посади за порушення п.3 ст. 40 КЗпП України. Не погоджуючись з звільненням він звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою про скасування дисциплінарних стягнень та відшкодування моральної шкоди. 30.11.2016 року Приморський районний суд ухвалив рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволив частково, а саме: скасував наказ в.о. голови правління публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» №924 від 18.12.2015 року про оголошення [PERSON] догани; скасував наказ в.о. голови правління публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» №927 від 21.12.2015 року про оголошення [PERSON] догани; скасував наказ в.о. голови правління публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» №29-к від 20.01.2016 року про звільнення [PERSON] ; поновив [PERSON] на посаді начальника Одеського регіонального відділу управління закупівельної діяльності ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України»; стягнув з публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу з дати звільнення 20.01.2016 року по день винесення рішення у розмірі 109714 гривень 50 копійок. Рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 1 місяць в сумі 11226 гривень 60 копійок допустив до негайного виконання. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ПАТ «ДПЗКУ» звернулося до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою. 14.06.2017 року апеляційний суд Одеської області апеляційну скаргу відхилив, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2016 року залишив без змін. В свою чергу, ПАТ «ДЗПКУ» рішення Приморського районного суду м. Одеси, що підлягало негайному виконанню, щодо поновлення [PERSON] на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 1 місяць в сумі 11226,60 грн. виконало не своєчасно, а саме на посаді ПАТ «ДПЗКУ» поновило [PERSON] лише 17.07.2017 року, а суму у розмірі 11226,60 грн. виплатило тільки 02.11.2017 року. Тобто ПАТ «ДПЗКУ» своєчасно не виконав рішення Приморського районного суду м. Одеси в частині поновлення на роботі [PERSON] , що є наслідком у відповідності до ст.. 235 КЗпП України для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 1 місяць в сумі 11226,60 грн. - починаючи з 01.12.2016 року по 17.07.2017 рік. Також у відповідності до ст.. 625 ЦК України на суму 11226,60 грн., що ПАТ «ДПЗКУ» зобов`язаний виплатити починаючи з 30.11.2016 року - за один місяць, а сплатив цю суму тільки 02.11.2017 року, нараховується індекс інфляції за період та 3% річних за період починаючи з 01.12.2016 року по 01.11.2017 року (а саме з моменту ухвалення рішення першої інстанції). Таким чином сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 1 місяць складає 11226,60 грн., а загальна сума за період з 01.12.2016 року по 17.07.2017 року середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 78586,20 грн. (11226,60х7 місяців); сума пені за період з 01.12.2016 року по 01.11.2017 року складає 271558,60 грн.; інфляція за період з 01.12.2016 року по 01.11.2017 року складає 12629,92 грн; 3% річних за період з 01.12.2016 року по 01.11.2017 року становить 309,11 грн. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Направив до суду відзив в якому вказав, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, ПАТ «ДПЗКУ» видано наказ від 17.07.2017 року №495-к про поновлення позивача на роботі, з яким він ознайомлений 17.07.2017 року. Також, на виконання рішення Приморського районного суду від 30.11.2016 року було нараховано позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 109714,50 грн., з урахуванням всіх відрахувань згідно платіжного доручення від 02.11.2017 року №11327348 було перераховано [PERSON] 97357, 58 грн. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дати видачі трудової книжки. Виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу не передбачається, оскільки вказана виплата не є оплатою за виконану роботу працівником. Отже, оплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу є свого роду компенсацією працівнику за незаконне звільнення та не є винагородою за виконану роботу і не відноситься до заробітної плати, в силу того, що право на її отримання виникає виключно на підставі рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі. Разом з тим, суми нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні не входять до складу фонду заробітної плати згідно з підпунктом 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713. Таким чином, оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника не відноситься до фонду оплати праці, з позовом [PERSON] звернувся лише у жовтні 2018 року, тоді як право на пред`явлення цієї вимоги у позивача виникло з моменту, коли він дізнався про порушення свого трудового права, тобто з 17.07.2017 року. Середній заробіток за час вимушеного прогулу не є заробітною платою, тому строк звернення позивача до суду з вимогою про його стягнення обмежується трьома місяцями відповідно до ст. 233 КЗпП України. Позивач не подав жодних доказів в розумінні ст. 77 ЦПК України, щодо поважності причин не подання позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу протягом 14 місяців. Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України, роз`яснено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що роботодавець, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Крім того, сума середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу у розмірі 78586,20 грн. є необґрунтованою та безпідставною і розрахованою з порушенням порядку №100. Відповідно до ч. 2 ст. 626 ЦК України - боржник, який прострочив виконання грошового та зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи наведене, індекс інфляції, нарахування пені та 3% річних застосовуються в разі порушення договірних зобов`язань, поширюється на договірні відносини та жодним чином не поширюються на нарахування заробітної плати працівникам. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року по справі №6-2759цс15, де суд зазначив: «відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав: судом об`єктивно встановлено, що рішенням Приморського районного суду від 30.11.2016 року скасовано наказ в.о голови правління публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» №924 від 18.12.2015 року про оголошення [PERSON] догани; скасувано наказ в.о голови правління публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» №927 від 21.12.2015 року про оголошення [PERSON] догани; скасовано наказ в.о голови правління публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» №29-к від 20.01.2016 року про звільнення [PERSON] ; поновлено [PERSON] на посаді начальника Одеського регіонального відділу управління закупівельної діяльності ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України»; стягнуто з публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу з дати звільнення 20.01.2016 року по день винесення рішення у розмірі 109714 гривень 50 копійок. Рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 1 місяць в сумі 11226 гривень 60 копійок допущено до негайного виконання. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.06.2017 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2016 року залишено без змін. 17.07.2017 року [PERSON] було поновлено на посаді начальника Одеського регіонального відділу управління закупівельної діяльності ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», що визнається сторонами по справі. До суду не надано доказів тому, що [PERSON] у період з 30.11.2016 року по 17.07.2017 року звертався до виконавчої служби стосовно виконання рішення суду в частині негайного виконання. 01.11.2017 року заступником начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь [PERSON] суму в розмірі 109714,50 грн. 02.11.2017 року ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» виплатила [PERSON] 97357, 58 грн. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відповідно до рішення суду, що підтверджується платіжним дорученням №11327348 від 02.11.2017 року. Відповідно до ст. 235 КЗпП України - у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновленні на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Враховуючи вищевикладене [PERSON] мав звернутися з відповідною заявою до Приморського районного суду м. Одеси про виплату середнього заробітку у відповідності до вимог ст. 236 КЗпП України. Крім того, вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення пені, інфляційних та 3% річних за період з 01.12.2016 року по 01.11.2017 року, суд враховує, що до суду не надано доказу тому, що Приморським районним судом м. Одеси виносилась ухвала про виплату [PERSON] середнього заробітку за період з 01.12.2016 року по 01.11.2017 року, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Outcome: dismissed