Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] звернувся до суду із позовом до приватного акціонерного\~товариства «Українське\~Дунайське пароплавство» (далі: УДП) про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 2677грн. 98коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 164793грн. 60коп., відшкодування шкоди завданої здоровю в сумі 760000грн. та відшкодування втраченого заробітку в сумі 134222грн. 72коп. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, дав пояснення, що позивач працював у відповідача УДП на посаді змінного капітану змінного механіка з 6 липня 2010 року по 6 травня 2015 року. Позивач вважає, що за час роботи йому не доплатили заробітну плату за відпрацювання за відсутнього працівника за січень 2014 року - 264грн., за березень 2014 року - 438грн. 48коп., за липень 2014 року - 1162грн. 80коп., за серпень 2014 року - 192грн. 96коп., за березень 2015 року 619грн. 74коп., разом на суму 2677грн. 98коп. Недоплата сталася через неправильний облік робочого часу з боку відповідача. Крім того, вважає, що через не сплату вказаної заборгованості відповідач повинен сплатити середній заробіток, розмір якого позивач розрахував в сумі 164793грн. 60коп. Також, позивач вважає, що відповідач не забезпечував йому під час роботи безпечні умови праці, через що він працював в умовах загрози для його життя, що завдало шкоду його здоровю, яку він оцінив в 760000грн., а також внаслідок вказаної шкоди здоровю вважає, що він втратив заробіток, розмір якого розрахував в сумі 134222грн. 72коп. \~ \~ \~ \~Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що у відповідача УДП немає заборгованості по заробітній платні перед позивачем, ніякої шкоди здоровю позивача відповідачем не завдавалося. У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Перевіривши матеріали справи, вислухавши осіб, що беруть участь у справі, суд вважає позов не обґрунтованим і таким, що не може бути задоволеним. Так, в судовому засіданні встановлено, підтверджено та визнано сторонами, а тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України не потребує доказуванню, що позивач працював у відповідача УДП на посаді змінного капітану змінного механіка з 6 липня 2010 року по 6 травня 2015 року. Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.ст.115,116 КЗпП України заробітна платня сплачується робітнику щомісячно, а у разі звільнення розрахунок проводиться в день звільнення. На підставі розрахункового листка за травень 2015 року [PERSON] було нараховано всього 37535грн. 53коп., з яких утримано податки та інших платежі у розмірі 8432грн. 83коп., та до виплати становила сума у розмірі 29102грн. 70коп., які позивач отримав. У зв'язку з вищезазначеним, заборгованість УДП перед [PERSON], по виплаті нарахованої заробітної платі - відсутня. У своїй позовній заяві позивач надає розрахунок заборгованості по заробітній платі за січень, лютий, липень, серпень 2014 року та березень 2015 року, всього на суму 2677грн. 98коп., але за текстом своїх позовних вимог, позивач зазначає що це заборгованість за роботу тимчасово відсутнього працівника (отработка за недостающего) та вважає, що це є також основна заробітна плата. Відповідно до позовної заяви, позиція позивача базується на Акті перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування №15-03-009/0084 від 15 лютого 2016 року (далі: акт перевірки). Дійсно в УДП було проведено планову перевірку з питань додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, за результатами цієї перевірки було складено акт перевірки, відповідно до якого по пароплавстві були виявлені порушення щодо несвоєчасного проведення розрахунку по заробітній платі працівників, не виплата своєчасних відпускних працівникам, не ознайомлення під розпис працівників про внесення змін до трудових книжок на підставі наказів та інші порушення. Що стосується позивача, то на сторінці 24 акту перевірки зазначено, що: «при дослідженні бухгалтерської документації встановлено, що [PERSON] за час роботи, нараховувалася та була виплачена оплата за відсутнього за штатом працівника. При звільненні [PERSON] була виплачена заробітна плата за відпрацьовані дні, компенсація невикористаних днів відпочинку в кількості 81.3 робочих днів згідно ст.120 КЗпП України у подвійному розмірі в сумі 27422,35 грн., компенсація за невикористані дні основної щорічної відпустки. Проте кінцевий розрахунок був проведений з порушенням ст.116 КЗпП України». Також, у своєму листі ГУ Держпраці в Одеській області від 15 лютого 2016 року за №15Г- 47/03-13-951 на ім'я [PERSON], також зазначається що при звільнені пароплавство провело повний розрахунок, але з порушенням вимог ст.116 КЗпП України. Тобто за результатами перевірки не було встановлено, що УДП неправильно нараховувало (чи не до нарахувало) основну та додаткову заробітну плату позивачу. Також суд враховує, що в УДП діє особлива специфіка роботи. Посада «змінного помічника капітану-старшого механіка» відноситься до посади плаваючого складу судів внутрішнього плавання річкового транспорту, створеної відповідно до Національного класифікатору України «Класифікатор професій ДК 003:2010» за основною посадою «капітан механік судовий» код КП 1226.2. На таких працівників, зайнятими посадами з категорії працівників плавскладу, поширюються норми, передбачені законодавчими та нормативно-розпорядчими актами. Відтак, на таку категорію працівників розповсюджується «Положення про робочий час та час відпочинку плаваючого складу морського та річкового транспорту», затверджене наказом Міністерства інфраструктури України від 29 лютого 2012 року №135 (далі за текстом - Положення № 135). Відповідно до абзаців 1 та 4 п. 2.12 Положення №135, судновласник запроваджує підсумований облік робочого часу для членів екіпажів, ураховуючи умови експлуатації судна і роботу в вихідні, неробочі і святкові дні, графік вахт і робіт. Для членів екіпажів річкового транспорту, для яких неможливо встановити робочий день нормальної тривалості, запроваджується підсумований облік робочого часу. Відповідно до п. 1 Наказу Мінсоцполітики №138 від 19 квітня 2006 року «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу», встановлено, що відповідно до ст.61 КЗпП підсумований облік робочого часу запроваджується на безперервно діючих підприємствах, в установах і організаціях (далі - підприємствах), а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або тижнева тривалість робочого часу. Також,\~в п.2\~Методичних рекомендаціях\~зазначено,\~шо підсумований\~облік робочого\~часу запроваджується\~на підприємстві\~роботодавцем за\~погодженням з\~виборним органом\~первинної профспілкової\~організації,\~а у\~разі його\~відсутності це питання відповідно до ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» може бути врегульовано колективним договором. Пунктом 4 цих же Методичних рекомендацій передбачено, що виходячи з виробничих потреб, роботодавець за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації або в колективному договорі може встановлювати з урахуванням характеру і умов праці тривалість роботи протягом дня за підсумованим обліком робочого часу до 12 годин робочого часу на зміну. Таким чином, виходячи з вищенаведеного в УДП застосування підсумованого обліку робочого часу, має місце лише при наявності офіційного запровадження такої процедури на підприємстві. Офіційним запровадженням такої процедури, є той факт, який підтверджується та передбачається колективним договором за погодженням з профспілковою організацією. Таким чином, у пароплавстві на весь плавсклад, на усі види флоту, встановлений підсумований облік робочого часу з застосуванням облікового періоду тривалістю рік. Таким чином, враховуючи сумарний облік робочого часу, у відповідності до табелів обліку робочого часу, позивачу по основній посаді, пароплавство виплатило належну заробітну плату по окладу та оплатило в подвійному розмірі години відпрацьовані понад норму встановлену законодавством. У позивача вимог, щодо виплати та повного розрахунку по основної заробітної плати до відповідача не має. Основні вимоги позивача, випливають з того, що відповідачем не виплачена позивачу заробітна плата за роботу відсутнього працівника (обработка недостающего). У даному випадку, позивач виконував роботу за тимчасово відсутнього працівника та у зв'язку з цим отримував - доплату відповідно до наказів по пароплавству. Трудове законодавство встановлює, що доплата - це додаткова (до основного) плата за більшу, ніж передбачено нормами, кількість праці. До доплат належить відносити виплати, пов'язані з додатковим, у порівнянні із трудовим договором, обсягом робіт або особливими умовами праці. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з: основної заробітної плати, це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткової заробітної плати, це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до пп.2.2.1 п. 2.2 та п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять: надбавки та доплати до тарифних ставок (окладів, посадових окладів) у розмірах, передбачених чинним законодавством, у тому числі за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника. Додаткові функції з виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника покладають на конкретного співробітника підприємства виданням відповідного наказу керівника. За додаткове навантаження з виконання обов'язків тимчасово відсутнього співробітника працівникові підприємства, на підставі ст.105 КЗпП України, здійснюється відповідна доплата. Розміри доплат за сумісництво професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі. Конкретний розмір доплати визначає керівник підприємства в наказі про покладання на працівника додаткових функцій з виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника. КЗпП України й підзаконні акти України не регулюють порядок сумісництва професій і виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників. Прийнято вважати, що ці питання регулюються нормативними актами колишнього СРСР: - Роз'ясненням Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦСПС про Порядок оплати тимчасового заступництва від 29.12.1965 р. № 30/39 Про порядок оплати тимчасового заступництва;/ - Постановою № 1145. Відповідно до Інструкції №53-ВЛ від 14.05.1982 р. розробленої на підставі постанови Ради Міністрів СРСР №1145 «По применению постановления Министров СССР от 04.12.1981 г. №1145 «О порядке и условиях совмещения профессий (должностей)», передбачено, що розміри доплат за суміщення професій (посад), розширення зон обслуговування або збільшення обсягів виконуваних робіт оформлюються наказом (розпорядженням) адміністрації (абз. 1 п. З Інструкції № 53) і встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі (ст.105 КЗпП). У наказі в обовязковому порядку вказують назву професії (посади), за якою відбувається суміщення, та розмір доплати. Виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника має місце, коли працівник підприємства разом із своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, виконує обов'язки іншого, тимчасово відсутнього, працівника (ст. 105 КЗпП і п. 2 Постанови № 1145). Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату прані» встановлено, шо в тому разі, коли умови про розміри доплат за виконання працівником поряд з основною роботою додаткової роботи за іншою професією чи посадою (суміщення професій, посаді або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від основної роботи не були визначені відповідно до ст.105 КЗпП України у колективному договорі чи погодженні інакше за відсутності останнього, розмір доплати за таку робочу, виконану за розпорядженням власника або з його відома, визначається судом з урахуванням складності, характеру, обсягу, а також ступеня використання робочого часу та тарифної ставки працівника. У відповідності до цього, за роботу тимчасово відсутнього працівника [PERSON] отримував доплату на підставі наказу у розмірах згідно Колективного договору. У відповідності до законодавства на доплати не розповсюджуються нічні та вечірні години, таким чином позивач неправомірно розрахував заборгованість, та просить її стягнути з відповідача. А тому вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі задоволенню не підлягають. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, то вони також задоволенню не підлягають, тому що за відсутності заборгованості, як встановлено вище, немає й затримання розрахунку. Крім того, суд враховує, що відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за вирішенням спору про оплату праці працівники можуть звернутись до обраної на підприємстві (в установі, організації) КТС або до суду в строки, передбачені статтями 225,228,233 КЗпП. Відповідно до\~ст.\~233\~КзПП України\~працівник може\~звернутися з\~заявою про\~вирішення трудового\~спору безпосередньо до суду в тримісячний\~строк з\~дня,\~коли він\~дізнався або\~повинен був\~дізнатися про\~порушення свого\~права.\~Без обмеження\~будь-яким\~строком відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України працівник має право звернутись до суду із позовом про стягнення належної (нарахованої йому), без обмеження будь яким строком. При звільненні [PERSON] була нарахована заробітна плата та компенсацію за відсутнього працівника, нарахована заробітна плата була отримана позивачем, що підтверджено його особистим підписом у відомісті від 14 травня 2015 року. Позивач [PERSON]\~звернувся до\~суду із\~позовною заявою\~у який\~просить виплатити\~йому заробітну плату\~у розмірі\~2677грн.98коп. Заборгованість перед позивачем по заробітній платі у УДП відсутня, тому у даному випадку щодо вимог\~донарахування позивачу\~недонарахованої заробітної\~плати у\~розмірі 2677грн.\~98коп.\~повинен застосовуватись\~строк звернення\~до суду зазначений у ст.233\~КЗоТ України,\~а саме три місяці. Позовна заява\~була подана\~до Ізмаїльського\~міськрайонного суду\~5\~липня 2017\~року,\~тобто позивач\~без поважних\~причин пропустив\~тримісячний строк\~звернення до\~суду,\~що відповідно до ст.267 ЦК України та п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» є підставою для відмови в позові, про що заявляв відповідач. Щодо позовної\~вимоги позивача\~про стягнення\~середнього заробітку\~з УДП,\~то середній\~заробіток стягується\~з дня\~звільнення по\~день фактичного\~розрахунку,\~що передбачено\~ст.117\~КЗпП України,\~якою зазначено,\~що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до\~Рішення Конституційного\~суду України\~від 22\~лютого 2012\~року по\~справі №\~1-5/2012,\~для звернення\~працівника до\~суду з\~заявою про\~вирішення трудового\~спору щодо\~стягнення середнього\~заробітку за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку встановлено\~тримісячний строк,\~перебіг якого\~розпочинається з\~дня,\~коли звільнений\~працівник дізнався\~або повинен\~був дізнатися\~про те.\~шо власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним, тобто з дня отримання повного розрахунку з 14 травня 2015 року. Тому позивачем також пропущений 3-х місячний строк звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, що також є підставою у відмові в позові. Щодо вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди через пошкодження здоровя та втрату заробітку, то суд враховує наступне. Відповідно до ст.ст.22,1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Тобто однією з вимог є наявність самої шкоди. Але, позивач в порушення вимог ст..81 ЦПК України не надав суду жодного доказу належного, допустимого та достовірного у відповідності до ст.ст.77-79 ЦПК України в підтвердження своїх вимог, окрім власних пояснень. Позивач не надав жодного документу в підтвердження погіршення його здоровя та втрати якогось заробітку через дії відповідача, не зазначив, в чому полягає шкода його здоровю, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачу, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Тому ці вимоги також не підлягають задоволенню. Тому суд доходить висновку, що всі вимоги позивача [PERSON] є безпідставними, надуманими, такими, що не базуються на нормах закону, а тому задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed