Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із наведеним вище позовом, в обґрунтування якого зазначав наступне. 20 лютого 2016 року у друкованому засобі масової інформації - газеті «Роз-інформ» під авторством [PERSON], яка станом на вказану дату займала посаду головного редактора газети, на першій шпальті випуску № 8 (1073) надруковано статтю під назвою: «[PERSON] маємо жити без страху», в якій тиражем у 1\~702 екземпляра, поширено недостовірну інформацію щодо його роботи на посаді заступника голови Розівської районної державної адміністрації Запорізької області (далі Розівська РДА), а саме: - «...Насправді ж заступник голови РДА [PERSON] та начальник служби у справі дітей [PERSON] починають викликати до себе в кабінет людей із категорії соціально незахищених і примушують їх писати заяви на керівника і працівників РЦСССДМ...»; - «... примусові заяви посипалися одна за одною. Дивно, що тепер вони писалися під диктовку в кабінеті заступника голови РДА [PERSON]...». Посилаючись на недостовірність оскаржуваної інформації, позивач зазначав, що відповідно до специфіки роботи Розівської РДА виклик, прийом громадян, відбувався з відома і через головного спеціаліста відділу організаційної роботи апарату РДА, посаду якого на той час займала [PERSON] При цьому доступ до його службового кабінету обмежений і без його дозволу сторонні особи у кабінет увійти не могли. Крім того, що інформація викладена у вказаній частині публікації взагалі не відповідає дійсності та є наклепом, оскільки він жодного разу під час роботи на посаді заступника голови Розівської РДА не викликав до себе в кабінет соціально незахищених осіб і, тим більше, не примушував їх до будь-яких дій. Крім того, вказував, що відповідно до його посадових обовязків, до його компетенції відносилась робота по спрямуванню, координації та контролю діяльності, окрім іншого, Служби у справах дітей (далі ССД) та Розівського районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді (далі РЦСССДМ). За період перебування на посаді заступника голови Розівської РДА, він жодних нарікань по роботі не мав, в тому числі і по вказаному напрямку діяльності, до дисциплінарної чи матеріальної відповідальності не притягувався. По службі, з боку керівництва Розівської РДА та підлеглих працівників, характеризувався з позитивної сторони, як кваліфікований виконавець та ефективний керівник. З огляду на викладене, позивач просив визнати недостовірною та такою, що порушує його особисте немайнове право на честь, гідність та ділову репутацію зазначену інформацію та зобовязати газету «Роз-інформ» спростувати цю інформацію у той спосіб, яким вона була поширена, а саме шляхом публікації у найближчому випуску газети на першій шпальті у колонці головного редактора та за його підписом, шрифтом того ж розміру, що й оскаржувана інформація, виклавши таку статтю-спростування: 20 лютого 2016 року головним редактором газети «Роз-інформ» [PERSON] у випуску № 8 (1073) за власним авторством було розміщено статтю під назвою «[PERSON] маємо жити без страху». У вказаній статті [PERSON] розміщено неправдиву інформацію щодо роботи [PERSON] на посаді заступника голови Розівської РДА, а саме щодо наступного: 1) зазначено, що під час роботи на посаді заступника голови Розівської РДА [PERSON] викликав до себе в кабінет соціально незахищених осіб і примушував їх писати заяви негативного характеру стосовно діяльності посадових осіб РЦСССДМ. Зазначена інформація є неправдивою, [PERSON] жодного разу під час роботи на посаді заступника голови Розівської РДА не викликав до себе в кабінет соціально незахищених осіб і, тим більше, не примушував їх до будь-яких дій; 2) зазначено про використання кабінету заступника голови Розівської РДА під час зайняття цієї посади [PERSON] для примусу осіб на написання звернень негативного характеру стосовно діяльності посадових осіб РЦСССДМ. Зазначена інформація є неправдивою, під час перебування [PERSON] на посаді заступника голови Розівської РДА у власному службовому кабінеті ніхто не писав під примусом «під диктовку» жодних заяв. Крім того, позивач просив стягнути з газети «Роз-інформ» та [PERSON] солідарно, моральну шкоду в розмірі 10\~000 грн., посилаючись на те, що внаслідок поширення неправдивої інформації йому було спричинено моральну шкоду, яка виникла через моральні страждання, приниження честі та гідності, фактично знищення ділової репутації, порушення нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя на посаді заступника голови Розівської РДА, порушення дружніх стосунків з більшістю співробітників, інших осіб, що призвело до його подальшого - 16.03.2016 року звільнення із вказаної посади та зміни місця проживання. Також позивач просить стягнути з відповідачів солідарно, судовий збір в розмірі 2\~240 грн. В неодноразово призначені по вказаній справі судові засідання представник газети «Роз-інформ» з невідомих причин не зявився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а тому суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність останнього. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі та просили позовні вимоги задовольнити, посилаючись на недостовірність викладеної у статті частини оскаржуваної ними інформації, з підстав наведених у позові. Крім того, під час судового розгляду справи вказували, що висвітлені автором статті начебто проблеми насилля в сімї щодо дітей не відповідають дійсності, оскільки такої проблеми не існувало. Поширення недостовірної інформації є проявом відповідного реагування «помсти» автора через наявність нарікань з боку позивача, як заступника голови на роботу її доньки спеціаліста РЦСССДМ [PERSON], а також, що подання [PERSON] та [PERSON] скарг на дії фахівців РЦСССДМ, є фактом неналежного виконання своїх посадових обовязків фахівцем цього центру [PERSON] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечуючи проти позову, просила у його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що наведена у її статті інформація нею перевірялась та є достовірною. Окрім того, вказувала, що нею піднімалась не проблема насилля в сімї щодо дітей, а можлива загроза застосування такого насилля, на яку вона як журналіст намагалась привернути увагу посадових осіб та громадськості. Заслухавши учасників судового процесу, пояснення свідків, дослідивши в судовому засіданні матеріали цивільної справи та надані сторонами докази, на підтвердження своїх позовних вимог та заперечень, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір, що гарантовано\~\~ст. 34 Конституції України. Вказане право закріплено також у ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до\~\~ст. 9 Конституції є складовою частиною національного законодавства. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обовязок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У звязку з цим ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до ст. ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі та ділової репутації. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації. Згідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Виходячи з положень статті 277 ЦК та ст. 10 ЦПК України обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова), чинне законодавство не містить визначення поняття гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконані нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. Пунктом 15 Постанови детально розяснено порядок застосування судами норм чинного законодавства щодо правового захисту честі, гідності та ділової репутації. Зокрема, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. У пункті 19\~Постанови зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночними судженнями, з огляду на положенні ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України від 02.10.1992 року № 2657-XII «Про інформацію, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні»: редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо: вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень субєктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб. Під час розгляду цивільної справи судом встановлено наступне. 20 лютого 2016 року у друкованому засобі масової інформації - газеті «Роз-інформ» під авторством на той час головного редактора [PERSON], на першій шпальті випуску № 8 (1073) тиражем у 1\~702 екземпляра, надруковано статтю під назвою: «[PERSON] маємо жити без страху», в якій зазначено наступну оскаржувану інформацію: «...Насправді ж заступник голови РДА [PERSON] та начальник служби у справі дітей [PERSON] починають викликати до себе в кабінет людей із категорії соціально незахищених і примушують їх писати заяви на керівника і працівників РЦСССДМ...»; «... примусові заяви посипалися одна за одною. Дивно, що тепер вони писалися під диктовку в кабінеті заступника голови РДА [PERSON]...». Зазначене свідчить про те, що факт поширення інформації, тобто доведення її до відома невизначеного кола осіб відбувся. 17 серпня 2015 року розпорядженням голови Розівської РДА № 31-к, позивач був призначений на посаду заступника голови, яку обіймав до 16 березня 2016 року, після чого був звільнений у звязку із переведенням на іншу роботу, а тому на час поширення оскаржуваної інформації позивач мав статус публічної особи. Згідно до посадових обовязків, позивачу, як заступнику голови Розівської РДА, зокрема підпорядковувались ССД та РЦСССДМ, діяльність яких він спрямовував та координував, і які в силу покладених на них державою функцій повинні здійснювати перші захист прав та інтересів дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, запобігання дитячій бездоглядності, а другі соціальну роботу з сімями, дітьми та молоддю, які перебувають у складних життєвих обставинах та потребують сторонньої допомоги. Як було встановлено в судовому засіданні підставою для поширення відповідачем оскаржуваної інформації, зокрема послугували: заява [PERSON] від 29.01.2016 року (а.с. 159 т. 1, а.с. 29 т. 2), пояснювальна записка останньої від 03.02.2016 року (а.с. 160 т.1, а.с. 15 т. 2), заява [PERSON] від 09.02.2016 року (а.с. 161 т.1) та заява останнього від 11.02.2016 року (а.с. 162 т.1, а.с. 17 т. 2), заява [PERSON] від 11.02.2016 року (а.с. 163 т.1, а.с. 18 т. 2), а також інші дані, які були повідомлені відповідачу при особистому спілкуванні із соціально незахищеними особами, зокрема з [PERSON], про що свідчить доповідна записка директора РЦСССДМ [PERSON] від 04.02.2016 року за № 47/01-11 адресована прокурору Куйбишевського відділу Бердянської місцевої прокуратури [PERSON] (а.с. 156-158 т. 1, а.с. 25-27 т.2), та іншими посадовими особами, яким автор надав особисту оцінку і в подальшому відтворив у своїй статті. Під час судового розгляду справи за клопотанням сторін були допитані свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], з пояснень яких встановлено наступне. Так, свідок [PERSON] у своїх поясненнях, зокрема і додаткових, зазначала, що на момент поширення інформації, та і на даний час займає посаду керівника ССД, вказана у статті інформація є недостовірною, оскільки [PERSON] нікого не примушував писати скарги. При цьому, свідок зазначив, що вона також зверталась до суду за захистом своїх немайнових особистих прав, оскільки стаття зачіпала і її інтереси, у задоволенні її позову було відмовлено, на даний час рішення законної сили не набрало, і знаходиться на стадії апеляційного оскарження. Свідок [PERSON], пояснив суду, що він [PERSON] знає як посадову особу, прочитавши статтю, змінив своє ставлення до нього з позитивного на негативне, стосовно фактичних обставин, викладених у статті йому нічого не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що на час виходу публікації, він займав посаду голови Розівської райдержадміністрації, позивач був його заступником. Стосовно того, чи мали місце в дійсності обставини вказані в статті, йому не відомо. Але вказував, що у ССД, яку очолювала [PERSON] та РЦСССДМ, керівником якого є [PERSON], та які підпорядковувались позивачу, проблеми були, які, на думку свідка, і призвели до випуску статті. При цьому свідок зазначив, що до позивача були нарікання з приводу неналежного виконання своїх професійних обовязків, які і послугували підставою для його звільнення, а публікація статті тільки була однієї з цих підстав. Свідок [PERSON], зокрема і у своїх додаткових поясненнях зазначала, що вона раніше займала посаду заступника голови Розівської районної ради, окрім цього, за фахом є журналістом, і де коли допомагає у написанні статей, у тому числі допомагала відповідачу [PERSON] в стилістичній обробці спірного матеріалу та зауважувала останній, що матеріал написано дещо різко. При цьому свідок зазначала, що поширення спірної інформації є проявом «помсти» з боку автора, оскільки позивач мав зауваження по роботі до доньки відповідача [PERSON] свідка [PERSON], яка на час вказаних подій працювала спеціалістом у РЦСССДМ, що зокрема вбачалося з того, що зазначені у статті особи [PERSON] та [PERSON], є тими соціально незахищеними особами, супровід яких в силу своїх професійних обовязків, здійснювала свідок [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона на час вказаних подій працювала фахівцем у РЦСССДМ, під час своєї роботи здійснювала супровід сімей, як таких, що опинилися в складних життєвих обставинах, зокрема [PERSON], [PERSON], та [PERSON]. Нарікань щодо належного виконання нею своїх професійних обовязків не було. Але з невідомих їй підстав від [PERSON] та [PERSON] надійшли скарги щодо ненадання належних послуг фахівцями РЦСССДМ. Під час перевірки цих звернень, вона разом із директором центру [PERSON] та журналістом [PERSON], виїжджали до родини [PERSON], і остання повідомила, що написала скаргу під тиском начальника ССД [PERSON] Стосовно скарги [PERSON] зазначила, що при виїзді із фахівцем центру [PERSON] у родину [PERSON] під час спілкування з його дружиною [PERSON], а також в телефонній розмові із самим [PERSON], оскільки його вдома не було, зясовано, що [PERSON] надала листок із даними [PERSON] та сказала, що [PERSON] необхідно звернутись до РДА та написати скаргу на дії фахівців центру. В подальшому як [PERSON], так сімя [PERSON] від своїх скарг відмовились, оскільки претензій до фахівців центру не мали. Свідок [PERSON] пояснив суду, що його родина, як така, що опинилися в складних життєвих обставинах перебуває на обліку РЦСССДМ. У лютому 2016 року він зустрів начальника ССД [PERSON], яка поцікавилась в нього чи належним чином його сімї надають допомогу спеціалісти РЦСССДМ, при цьому зазначила, що у разі незгоди з якістю цих послуг він може написати скаргу, у звязку з чим, написала йому на папері куди йому необхідно звернутись для написання скарги, зазначивши дані заступника голови Розівської РДА [PERSON], що в подальшому ним і було зроблено. Але через деякий час до нього до додому приїхали працівники РЦСССДМ [PERSON] та [PERSON] і вимагали відмовитись від скарги. Його на той час не було вдома, оскільки він був на роботі, йому ніхто не телефонував, оскільки в нього не має телефону. Коли він увечері повернувся додому, дружина повідомила йому про необхідність написання заяви про залишення його скарги без розгляду, яку він написав побоюючись наявності у нього проблем. Між тим, пояснити, що послугувало підставою для написання ним 09.02.2016 року скарги на дії фахівців РЦСССДМ, тобто яке неналежне надання фахівцями центру його сімї соціальної допомоги свідок обґрунтовано пояснити не зміг, як то і підстави написання його дружиною [PERSON] заяви від 11.02.2016 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працювала та працює і на даний час на посаді спеціаліста в Розівській РДА, в силу покладених на неї обовязків, вона здійснює супровід громадян при проведенні прийому керівництвом. У лютому 2016 року її до кабінету запросив заступник голови [PERSON] і попросив допомогти [PERSON], який перебував у нього в кабінеті до її приходу, оформити скаргу (написати кому вона адресована), що нею і було зроблено. Під час її перебування в кабінеті тиск на [PERSON] не здійснювався. Крім того, свідок пояснила, що в адміністрації був установлений такий порядок прийому керівництвом громадян, спочатку вона їх записувала на прийом, потім супроводжувала до кабінету і була присутня під час усього прийому в кабінеті. Випадків коли б громадяни могли б самі проходити до службових кабінетів не було. Свідок [PERSON], пояснила суду, що її сімя, як така, що опинилася в складних життєвих обставинах перебуває на обліку РЦСССДМ. Її супровід здійснював спеціаліст цього центру [PERSON], нарікань на роботу останньої у свідка не було, на відміну від роботи начальника ССД [PERSON], яка ігнорувала її звернення. Крім того, зазначила, що в її родині дійсно існували проблеми, повязані із насиллям в сімї з боку її цивільного чоловіка. Свідок [PERSON], пояснила, що вона на час публікації статті та і в даний час працює керівником апарату в Розівській РДА. Щодо обставин, викладених в статті їй нічого не відомо, але вважає, що підставою звільнення [PERSON] послугувала не оспорювана стаття, а неналежне виконання останнім своїх посадових обовязків, що зокрема підтвердилось і після його звільнення, коли вона за дорученням голови РДА була вимушена доопрацьовувати не зроблену останнім роботу. Крім того, свідок пояснив, що у травні 2016 року на урядову гарячу лінію Запорізької облдержадміністрації надійшло звернення щодо неякісної роботи фахівців РЦСССДМ, перевірку якої було доручено їй та на той час в.о. директора центру [PERSON] Під час зясування обставин цього звернення було встановлено, що зазначене повідомлення здійснено [PERSON] Свідок [PERSON] поясняв, що він працює фахівцем РЦСССДМ. У лютому 2016 року на дії фахівців з боку підопічних сімей спеціаліста [PERSON] надійшли скарги, у звязку з цим, ними було зроблено виїзд до сімї [PERSON], і під час спілкування з дружиною останнього [PERSON] та в телефонному режимі із самим [PERSON], оскільки його вдома не було, зясовано, що начальник ССД [PERSON] надала листок із даними [PERSON] та сказала, що [PERSON] необхідно звернутись до РДА та написати скаргу на дії фахівців центру. Побоюючись, що в нього будуть проблеми, оскільки він є особою, раніше судимою, він був змушений написати скаргу. Крім того, свідок вказував, що ним проводилась перевірка звернення на урядову гарячу лінію Запорізької облдержадміністрації, начебто [PERSON] стосовно неналежної роботи фахівців РЦСССДМ, під час якої було зясовано, що дзвінок було зроблено [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що обіймає посаду керівника РЦСССДМ, на дії фахівців центру від сімей, які перебувають у центрі на обліку, надійшли скарги. При здійсненні виїзду до родини [PERSON], разом із фахівцем центру [PERSON] та журналістом, [PERSON], повідомила, що написала скаргу під тиском начальника ССД [PERSON] Стосовно написання скарги [PERSON] повідомила, що обставини написання останнім скарги в кабінеті [PERSON], їй відомо зі слів фахівця центру [PERSON] Крім того, свідок пояснила, що саме вона звернулась до відповідача [PERSON] із проханням висвітлити проблему, яка склалася в районі стосовно ігнорування посадовими особами проблем незахищених осіб, і у звязку з цим, надала їй певний пакет документів. Журналіст після проведення відповідної перевірки цих даних, опублікувала спірну статтю. Предметом розгляду справи є обставини поширення оскаржуваної інформації, а тому аналізуючи надані свідками пояснення, суд доходить висновку, що більшість із них взагалі не стосуються предмету спору у даній цивільній справі. Так, пояснення свідка [PERSON] лише свідчать про заперечення останньою обставин, викладених у спірній статті, які до речі зачіпають і її власні інтереси, що було предметом розгляду в судовому порядку. Пояснення свідка [PERSON] стосовно поширення автором оскаржуваної інформації через ознаки «помсти» взагалі містяться на припущеннях. Пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], не мають ніякого доказового значення у даній справі, а пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], опосередковано вказують на наявність тих обставин, про які автор зазначав у своїй статті. Крім того, в обґрунтування своїх позовних вимог та заперечень сторонами було надано суду певні письмові докази, які піддаючи аналізу та оцінки, суд доходить наступного висновку. Надані сторонами докази, а саме: Розподіл обовязків в Розівській РДА між головою, його першим заступником, заступником голови, керівником апарату, затвердженого розпорядженням голови за № 236 від 14.09.2015 року (а.с. 12-29 т. 1), Розподіл обовязків в Розівській РДА між головою, його першим заступником, заступником голови, керівником апарату, затвердженого розпорядженням голови за № 53 від 11.02.2016 року (а.с. 30-46 т.1), Посадова інструкція головного спеціаліста відділу організаційної роботи апарату Розівської РДА, затвердженого керівником апарату від 05.03.2014 року (а.с. 129-130 т.1), Посадова інструкція головного спеціаліста відділу організаційної роботи апарату Розівської РДА, затвердженого керівником апарату від 02.02.2016 року (а.с.127-128 т. 1), Положення про РЦСССДМ, затвердженого розпорядження голови Розівської РДА від 08.09.2015 року за № 233 (а.с. 88-92 т. 2), Положення про ССД, затвердженого розпорядженням голови РДА від 02.08.2016 року за № 322 (а.с. 82-87 т. 2), лист директора РЦСССДМ [PERSON] від 28.04.2017 року за № 118/01-11 (а.с. 67 т. 2 ), накази РЦСССДМ від 11.02.2016 року за № 18, від 20.04.2015 року за № 9-к (а.с. 63, 66 т. 2), Посадові інструкції фахівця із соціальної роботи та директора РЦСССДМ, затверджених відповідно наказом директора цього центру від 14.10.2013 року за № 30 та заступником голови РДА від 16.01.2012 року (а.с. 59-62, 64-65 т. 2) , протоколу № 4 наради з начальниками відділів апарату, керівниками структурних підрозділів РДА та територіальних органів центральних органів виконавчої влади від 01.02.2016 року (а.с. 7 т. 2), суд розцінює як такі, що не мають під собою ніякого доказового підґрунтя та значення у вказаній справі. Розглядаючи питання належності інших доказів, наданих сторонами, а саме: реєстраційно-контрольної картки Розівської РДА, заведеної за зверненням [PERSON] даних з урядової гарячої лінії (а.с. 161 т.1 зв. ст. а.с. 23 зв. ст. т. 2), запиту в.о. директора РЦСССДМ [PERSON] до ЗОЦСССДМ від 18.05.2016 року за № 180/01-11 (а.с. 165 т. 1, а.с. 21 т. 2), відповіді в.о. директора ЗОЦСССДМ [PERSON] від 19.05.2016 року за № 829/03 (а.с. 166 т.1, а.с. 22 т.2), пояснювальної записки в.о. директора РЦСССДМ [PERSON] від 19.05.2016 року за № 183/01-11 (а.с. 167-168 т.1, 19-20 т.2), пояснення [PERSON] від 26.02.2016 року (а.с. 58 т.2), лист начальника ССД [PERSON] від 22.01.2016 року за № 01-6/17/1 (а.с. 57 т. 2), лист т.в.о. начальника Розівського ВП Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області [PERSON] від 20.10.2016 року за № 1539/53/01-2016 (а.с. 56 т. 2), висновки постійної комісії з питань депутатської діяльності та етики, законності, боротьби з корупцією, захисту прав людини Розівської районної ради Запорізької області від 09.11.2016 року про розгляд заяви [PERSON] (а.с. 55 т. 2), заява [PERSON] від 23.09.2016 року (а.с. 54 т.2), лист начальника Розівського ВП Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області [PERSON] від 10.2016 року за № 1482/53/01-2016 (а.с. 53 т.2), протокол поїздки голови РДА з працівниками соціальних служб в родину [PERSON] від 02.02.2016 року (а.с. 48-49 т.2), лист начальника Розівського ВП Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області [PERSON] від 08.02.2016 року за № 173/53/01-2016 (а.с. 47 т.2), лист начальника ССД [PERSON] від 29.01.2016 року за № 01-6/29 (а.с. 46 т.2), лист начальника Управління соціального захисту населення РДА від 05.02.2016 року за № 113/01-05 (а.с. 42 т.2), протокол № 3 наради з начальниками відділів апарату, керівниками структурних підрозділів РДА та територіальних органів центральних органів виконавчої влади від 18.01.2016 року (а.с. 75-77 т.2), лист директора РЦСССДМ [PERSON] від 20.01.2016 року за № 30/01-11 (а.с. 12 т.2), лист начальника ССД [PERSON] за № 01-6/18 (а.с. 11 т.2), лист директора РЦСССДМ [PERSON] від 18.01.2016 року за № 25/01-11 (а.с. 10 т.2), лист директора РЦСССДМ [PERSON] від 18.01.2016 року за № 29/01-11 (а.с. 9 т.2), лист директора РЦСССДМ [PERSON] від 25.01.2016 року за № 34/01-11, доповідна записка директора РЦСССДМ [PERSON] від 27.01.2016 року за № 38/01-11 (а.с. 13-14 т.2), заява [PERSON] від 04.02.2016 року (а.с. 154 т.1, а.с. 16 т.2), пояснення вчителя Азовської [PERSON] ступеню [PERSON] (а.с. 155 т.1, а.с. 24 т.2), лист начальника УСЗН [PERSON] від 05.02.2016 року за № 01-02-Х-007 (а.с. 1 т. 2), лист начальника УСЗН [PERSON] від 09.02.2016 року за № 01-02-Х-007 (а.с. 30 т. 2) витяг з журналу реєстрації приймання заяв і документів для призначення усіх видів соціальної допомоги за 2016 рік УСЗН (а.с. 31-32 т. 2), суд доходить наступного висновку. Зазначені в цих документах дані не стосуються тієї інформації, достовірність якої оскаржується, а тому вони не відносяться до предмету доказування у вказаній справі. Водночас суд наголошує, що деяка інформація в зазначених документах свідчила про ті проблеми, на які відповідач намагався привернути уваги у своїй статті. Крім того, не приймає до уваги суд і надані відповідачем в якості доказів дані з електронної пошти свідка [PERSON] (а.с. 2-6 т.2), оскільки їх належність та допустимість викликає сумніви. Враховуючи наведені вище обставини, суд доходить висновку, що підставою для поширення спірної інформації у статті «[PERSON] маємо жити без страху» послугували дані, які автор встановив з заяв поданих до Розівської РДА, пояснень фізичних та посадових осіб, яким надав свою особисту оцінку. При цьому метою автора було не поширення інформації направленої на приниження честі, гідності та ділової репутації, а на привернення уваги суспільства на проблеми соціально незахищених осіб, і у звязку з цим, оцінки дій посадових осіб, на яких державою покладено функції по їх захисту. Доводи позивача та його представника стосовно того, що долучені відповідачем до заперечень докази є недопустимими, через відсутність даних про їх належне витребування, оформлення (здійснення офіційного запиту до відповідних органів, їх направлення, завірення), суд відхиляє з наступних підстав. Як було встановлено в судовому засіданні надані відповідачем докази: доповідна записка директора РЦСССДМ [PERSON] від 04.02.2016 року за № 47/01-11, заява [PERSON] від 29.01.2016 року, пояснювальна записка останньої від 03.02.2016 року, заява [PERSON] від 09.02.2016 року та заява останнього від 11.02.2016 року, заява [PERSON] від 11.02.2016 року, були представлені відповідачу свідком [PERSON], а тому законність їх походження не викликає сумнівів, що до речі не заперечували і сам позивач та його представник. Крім того, в подальшому відповідачем під час розгляду справи були надані суду належним чином завірені документи подані нею до заперечень. Стосовно ж інших доказів долучених відповідачем до заперечень, на які посилалися позивач та його представник, то їх доля вирішена судом раніше, про що зазначено вище у судовому рішенні. Посилання позивача та його представника, що поширення інформації в оскаржуваній статті є проявом відповідного реагування «помсти» автора через наявність нарікань з боку позивача, як заступника голови на роботу її доньки спеціаліста РЦСССДМ [PERSON], що підтверджено, на їх думку, доповідною запискою позивача (а.с. 39-41 т.2), суд вважає необґрунтованими, оскільки даних які б свідчили про застосування до [PERSON] заходів дисциплінарного впливу з цього приводу суду надано не було. Окрім того, як вже зазначалося раніше, свідок [PERSON] сама звернулась до відповідача [PERSON], як до журналіста, з ціллю привернути увагу громадськості до проблеми байдужості посадовців до долі соціально незахищених осіб, надавши певний ряд документів. Про відсутність будь-яких проявів «помсти» з боку автора свідчить, на думку суду, і стенограма шостої позачергової сесії Розівської районної ради Запорізької області від 05.02.2016 року (а.с. 169-172 т.1), згідно до якої відповідач [PERSON], як журналіст, на сесії піднімала проблему насилля в сімї. Розглядаючи аргументи позивача та його представника щодо обґрунтованості скарг [PERSON] та [PERSON] щодо неналежного виконання спеціалістом РЦСССДМ [PERSON] своїх посадових обовязків, то суд виходить з такого. При підготовці оспорюваної публікації до друку автор керувався наданими йому документами, зокрема заявами [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також у присутності фахівців РЦСССДМ здійснив виїзд у родину [PERSON], спілкувався з останньої, а тому виклав у статті ті дані, які були у нього в наявності, та яким він надав свою оцінку. При цьому, суд ще раз наголошує, що належне чи то неналежне виконання своїх посадових обовязків спеціалістом [PERSON] не відноситься до предмету спору. Доводи позивача та його представника стосовно того, що суд взагалі безпідставно прийняв надані відповідачем усі докази, оскільки вони були подані із порушенням вимог ч. 1 ст. 131 ЦПК України, суд вважає недоречними. Так, згідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязків, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. З огляду на ці вимоги закону, суд не надаючи перевагу будь-якій із сторін, сприяв сторонам у здійсненні ними своїх процесуальних прав, зокрема і у поданні доказів, більшість з яких надані сторонами із порушенням вимог ч. 1 ст. 131 ЦПК України, і були обумовлені певними обставинами, які виникали під час судового розгляду. Водночас суд не приймає до уваги і доводи відповідача стосовно наявності по вказаному предмету спору судового рішення, яке набрало законної сили, оскільки, як було встановлено в судовому засіданні, до суду із позовом до газети «Роз-інформ» та [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації зверталась лише [PERSON], постановлене у справі рішення знаходиться на стадії апеляційного оскарження, а тому на даний час не набрало законної сили. Крім того, суд зауважує, що позивач, враховуючи його статус публічної особи, на час виходу статті у друк, повинен був усвідомлювати, що його дії знаходяться під ретельною призмою громадської критики, а тому межі допустимої інформації щодо нього можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Про вищенаведене неодноразово наголошувалось і у статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, згідно яких, оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У звязку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Аналогічна позиція знайшла своє закріплення і у судовій практиці Європейського суду з прав людини, яка згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права. Так, проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «[PERSON] проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Аналогічна правова позиція викладена і у рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 ЦК Української РСР (справа про поширення відомостей) (справа № 1-9/2003 від 10.04.2003 р. № 8-рп /2003). Крім того, суд зазначає, що позивачем оскаржується інформація, яка не вся стосується особисто його інтересів, а і іншої особи, але свої позовні вимоги в процесі розгляду справи позивач не уточнив. Аналізуючи наведене, суд доходить висновку, що у задоволенні позову [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації слід відмовити, а тому враховуючи, що вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від первісних вимог, суд відмовляє у задоволенні позову і в цій частині. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд відмовляє у задоволенні вимог позивача про стягнення судових витрат, у звязку із відмовою у задоволенні позову.

Outcome: dismissed