Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності. В обгрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що 24.03.2009 року між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, за яким він придбав у відповідачки за 135 тис. грн. будинок [ADDRESS] . Грошові кошти відповідачка отримала в день укладання правочину, однак нотаріальне оформлення договору просила здійснити пізніше та почала всіляко ухилятися від його оформлення. Вказане домоволодіння належало відповідачці на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2003 року та право власності зареєстровано КП «ДМБТІ», реєстраційний №4224441 від 08.01.2005 року. З метою захисту своїх прав позивач вернувся до суду та просив визнати за ним право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке складається із: житлового будинку А-1 загальною площею 55,4 кв.м; прибудови а-1, загальною площею 4,7 кв.м; погребу П-да-1, загальною площею 4,6 кв.м; ганку а, загальною площею 0,9 кв.м; незавершеного житлового будинку Г-2, загальною площею 84 кв.м, підвалу П-дГ-2, загальною площею 29,5 кв.м; прибудови ІГ1-2, загальною площею 52,6 кв.м; масандри М-с, загальною площею 136,6 кв.м, веранда г-1 загальною площею 7,3 кв.м; ганку г, загальною площею 22,4 кв.м; вбиральної Ж, загальною площею 1 кв.м.. душа З, загальною площею 2 кв.м.; літньої кухні Й загальною площею 6,3 кв.м; гаражу І загальною площею 20,3 кв.м; Навісу Л загальною площею 11,2 кв.м.; сараю М загальною площею 27,2 кв.м, без актів вводу в експлуатацію. Відповідачка надала до суду відзив, у якому зазначила, що відповідно до договору купівлі-продажу від 30.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Куліш В.П., вона набула права власності на домоволодіння [ADDRESS] . Це домоволодіння придбала для свого сина, аби він проживав зі своєю дружиною, пізніше вирішила його продати та видала для цього довіреність [PERSON] Про [PERSON] їй стало відомо із заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська, яке було винесено 25 травня 2009 року. Відповідно до цього рішення позовні вимоги [PERSON] були задоволені у повному обсязі та за ним визнано право власності на будинок [ADDRESS] . Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14.09.2017 року заочне рішення від 25.05.2019 року було скасоване. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24.11.2017 року було залишено позовну заяву без розгляду, оскільки позивач не з`являвся в судове засідання. У подальшому дана ухвала скасована постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2018 року, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Відповідачка вказує, що як на підставу своїх доказів, позивач посилається на договір купівлі-продажу квартири від 24 березня 2009 року, який нібито вона уклала з [PERSON] , однак не долучає розписку про отримання коштів. Про договір домашньої угоди, який нібито було укладено 24 березня 2009 року, позивач замовчує, хоча відповідно до цього договору [PERSON] нібито знову продає вищезазначене домоволодіння, але вже за 135 000 (та знову отримує повністю всю суму до підписання цього договору). Також відповідачка стверджує, що жоден із договорів вона не підписувала, домоволодіння [PERSON] не продавала, кошти не отримувала та з позивачем ніколи не зустрічалась, тому просила відмовити у позові. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та пояснив, що купив у відповідачки недобудований будинок, сплатив кошти, від її імені діяла та підписувала усі документи [PERSON] . Відповідачка [PERSON] не була присутньою при укладанні угоди. Представник позивача [PERSON] позов підтримав та зазначив, що домоволодіння позивач придбав через представника відповідачки [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності від 18.06.2006 року. Після цього відповідачка відмовилась від договору. Позивач вважає себе власником будинку, оскільки він сплатив за нього гроші, до Індустріального суду [PERSON] звернулась лише через 9 років. На підставі рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська позивачу було видано свідоцтво про право власності на житло. Представник відповідачки [PERSON] проти позову заперечувала та зазначила, що відповідачка договорів не підписувала та коштів від позивача не отримувала, коли дізналася про рішення Індустріального суду, то звернулася за захистом своїх прав. Вислухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу від 30.12.2003 року [PERSON] на праві приватної власності належало домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.6,7). Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25.05.2009 року було задоволено позов [PERSON] та визнано за ним право власності на вказане домоволодіння. (а.с.24). 20.07.2017 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення по даній справі та ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14.09.2017 року вищезазначене рішення було скасоване та призначено справу до розгляду. 24.11.2017 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа КП «ДМБТІ», про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, була залишена без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача у судове засідання (а.с.49). Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.07.2018 року вказана ухвала була скасована та направлено справу на продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.88-89). Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18.07.2018 року вказана цивільна справу була передана за підсудністю до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська. 15.11.2019 року позивачем надана уточнена позовна заява, в якій він просить суд визнати за ним право власності на домоволодіння [ADDRESS] , на підставі ст.ст. 220, 316 ЦК України. У матеріалах справи на а.с.4 знаходиться оригінал договору купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] , ціна договору 100\~000 грн., укладений 28.02.2009 року між [PERSON] та [PERSON] , та підписаний ними особисто. Також до уточненого позову доданий та знаходиться на а.с.126 оригінал договору домашньої угоди купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] , ціна договору 135\~000 грн., укладеної 24.03.2009 року між [PERSON] та [PERSON] , та підписаний ними особисто. У той же час, позивач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що особисто з [PERSON] він жодних домовленостей не мав та договори вона особисто не підписувала, грошей за домоволодіння їй він не передавав. Наявність двох договорів купівлі-продажу домоволодіння та різність ціни договору, пояснити не зміг. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно з ч.ч.1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст.319 ЦК України власник має\~право вчиняти\~щодо свого\~майна будь-які\~дії,\~які не\~суперечать закону. При\~здійсненні своїх\~прав та\~виконанні обов`язків\~власник зобов`язаний\~додержуватися моральних\~засад суспільства. Усім\~власникам забезпечуються\~рівні умови\~здійснення своїх\~прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно з\~вимогами \~ст.321\~ЦК України\~право власності\~є непорушним.\~Ніхто не\~може бути\~протиправно позбавлений\~цього права\~чи обмежений\~у його\~здійсненні. Особа\~може бути\~позбавлена права\~власності або\~обмежена у\~його здійсненні\~лише у\~випадках і\~в порядку,\~встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених\~частиною другою статті 353\~цього Кодексу. В силу ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним\~є правочин,\~якщо його\~недійсність встановлена\~законом (нікчемний\~правочин).\~У цьому\~разі визнання\~такого правочину\~недійсним судом\~не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до\~ст.220\~ЦК України\~у разі\~недодержання сторонами\~вимоги закону\~про нотаріальне\~посвідчення договору\~такий договір\~є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Враховуючи вищевикладене, надаючи оцінку усім зібраним по справі доказам, а також правовідносинам, які складися між сторонами, суд вважає, що позивач не довів укладання між ним та відповідачкою договору купівлі-продажу домоволодіння, та у зв`язку з цим підстави для визнання за [PERSON] права власності на домоволодіння [ADDRESS] , відповідно до вимог ст.ст. 220, 316 ЦК України, - відсутні, а тому даний позов не підлягає задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed