Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 02 березня 2014 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики на суму 70000 грн., які останній відповідно до написаної розписки зобовязувався повернути в строк до 01 березня 2015 року. Однак, незважаючи на неодноразові звернення з вимогою про повернення коштів, відповідач зобовязання не виконав, чим ухиляється від його виконання. Позивач просить стягнути з відповідача суму боргу 70 000 грн., та, відповідно до статті 625 ЦК України, стягнути з відповідача, як з боржника, що прострочив виконання грошового зобовязання більше ніж на 34 місяці, три проценти річних з простроченої суми 5950 грн. та інфляційні збитки 48020 грн. Також просить стягнути судові витрати на сплату судового збору та неодноразовий проїзд з метою досудового врегулювання спору до місця проживання відповідача. Від відповідача у строк, встановлений судом, було отримано, відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач заперечив проти заявленого позову, мотивуючи тим, що позов є безпідставним, розмір судових витрат є завищеним і необґрунтованим. Так, на замовлення позивача в 2014 році він виготовив з власного матеріалу 6 деревяних дверей, встановив їх в квартирі позивача. Як оплату за цю роботу 02 березня 2014 року він отримав від позивача 70 000 грн. Факт укладення в усній формі договору побутового підряду може підтвердити свідок. Жодних зауважень щодо якості товару чи виконаних робіт на момент встановлення позивач не висловлював, лише через 2 місяці на прохання позивача він переробив 1 двері в звязку з недоліком. У подальшому відмовився переробляти інші, оскільки недоліки повязані з умовами експлуатації дверей в приміщенні позивача. Позивач лише одного разу приїхав до відповідача, вимагав повернути кошти за виконану роботу та забрати двері, однак на його зустрічну пропозицію компенсувати понесені витрати на матеріал і роботу, відмовився, претензій позивач більше не заявляв. Також, оскільки між сторонами виникли правовідносини з укладеного договору підряду, а не з договору позики, то вважає, що до спору щодо недоліків проданого товару застосовується строк позовної давності один рік. Крім того з 02 березня 2014 року по 30 січня 2018 року минув також строк загальної позовної давності. Вказані строки давності позивач пропустив, тому просить застосувати наслідки пропуску позовної давності та відмовити в позові. Позивач, у строк, встановлений судом, надіслав відповідь на відзив, в якому заперечив укладення договору підряду з відповідачем, який би підтверджувався вказаною розпискою, зазначає, що виготовлення відповідачем для нього дверей зовсім не стосується позичених коштів. Позивач, будучи повнолітньою і здоровою людиною, усвідомлював свої дії, пишучи боргову розписку про повернення коштів. Оформляти договір підряду розпискою не було необхідності. Навіть, виходячи з суми коштів, вартість дверей в такому випадку є значно завищеною. Відповідач також не звертався з жодним позовом до позивача про відшкодування витрат. Вважає, що строк позовної давності не пропустив, оскільки його право на повернення коштів виникло з дня неповернення коштів 15 березня 2015 року, вимоги загальної позовної давності дотримано, а підстав застосовувати спеціальну позовну давність немає, оскільки укладався не договір підряду, а позики. У судовому засіданні позивач позов підтримав з наведених вище підстав, просив задовольнити. Крім цього пояснив, що провів розрахунок з [PERSON] за замовлення (6 деревяних дверей) у лютому 2014 року в сумі 16800 грн. Після встановлення дверей влітку 2014 року доплачував за доставку та монтажні роботи. Позивач зазначив, що звертався до [PERSON], оскільки вже мав з ним справу, зокрема замовляв дубові сходи і був задоволений якістю роботи, крім цього, на той час вартість одних дубових дверей у місті Луцьку складала від 500 доларів США, а [PERSON] взявся за роботу за нижчою ціною. Також вказав, що жодного відношення договір позики до виготовлення та встановлення дверей немає. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали, з підстав, які зазначили у відзиві. Крім цього пояснили, що в 2013 році з позивачем склались ділові відносини. На замовлення останнього виготовляв деревяні сходи. Позивач був задоволений роботою. На початку 2014 року позивач замовив виготовлення 6 деревяних дверей. Також зазначив, що він є субєктом підприємницької діяльності, сплачував відповідні податки, на даний час тимчасово призупинив свою діяльність. Кошти на купівлю обладнання у відповідача не позичав. Просили відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши надані суду докази, дійшов до такого висновку. Статтею 16 ЦК України надано право кожній особі звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому ЦПК України, може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статті 12, 81 ЦПК України регламентують, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та встановлюють обовязок кожної сторони довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За вимогами статті 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з наданих суду доказів встановлено такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. 02 березня 2014 року відповідач власноручно написав розписку, відповідно до умов якої взяв у позивача позику в розмірі 70 000 грн., які зобовязався повернути на першу вимогу, але не пізніше 1 березня 2015 року (аркуш справи 6). Відповідач зареєстрований як субєкт підприємницької діяльності, що підтверджено свідоцтвом про сплату єдиного податку, вид діяльності столярні вироби та теслярські/послуги (аркуш справи 33). Свідок [PERSON] (дружина відповідача) в судовому засіданні пояснила, що її чоловік отримував замовлення на виготовлення 6 дверей у позивача, проте про вартість роботи їй нічого не відомо. Також пояснила, що вся інформація їй відома зі слів чоловіка. Підтвердила, що позивач приїздив з вимогою повернути гроші. Крім цього зазначила, що її чоловік обладнання не купував. Також пояснила, що ніякого відношення до справ її чоловіка не має, усім займається [PERSON], в тому числі оформленням замовлень, закупівлею матеріалів тощо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що приблизно з 2012 року допомагав відповідачу виготовляти столярні вироби, за що отримував заробітну плату. Свідок вказав, що влітку 2014 року він встановлював деревяні двері у квартирі в новобудові м. Луцьку (точної дати та адреси не памятає), при цьому ствердив, що позивач [PERSON] приймав роботу, однак свідок не був присутнім при цьому, а розмова відбувалась між [PERSON] та [PERSON] Свідок вказав, що після встановлення дверей в той самий день [PERSON] проводив розрахунок з [PERSON] за доставку дверей та монтажні роботи (таку інформацію йому повідомив [PERSON]М.). Також свідок повідомив, що у 2014 році він реалізував 1 метр кубічний деревини породи дуб за 6000 грн. Ствердив, що відповідач обладнання не купував, оскільки мав відповідне обладнання. Крім цього свідок зазначив, що про договір позики він знає лише зі слів [PERSON], при його укладенні присутнім не був. Відповідно до статей 202, 203, 205, 206 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Статтями 626, 627, 628, 632 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Допитаний в якості свідка відповідач [PERSON] пояснив суду, що у 2013 році [PERSON] замовляв у нього деревяні дубові сходи, загальною довжиною не менше 10 метрів погонних. За сходи вони погодили ціну 20000 грн. Замовлення було виготовлено і встановлено, жодних проблемних питань між ними не виникало. Свідок ствердив, що у 2014 році до нього звернувся [PERSON] і в телефонному режимі вони домовились про виготовлення 6-ти деревяних дверей за ціною 70000 грн., однак жодних договорів не підписували. Вказав, що 2 березня 2014 року він приїхав до [PERSON] та провів заміри, отримав від нього кошти в сумі 70000 грн. за замовлення, однак написав розписку про отримання позики, оскільки на цьому настоював позивач, крім цього вказує, що не думав про наслідки. При цьому [PERSON] на запитання головуючого пояснив, що в процесі своєї діяльності у нього були випадки, коли він писав розписки клієнтам, однак всі ці розписки містили інформацію про отримання коштів за виконану [PERSON] роботу, розписку про отримання позики писав вперше. Крім цього [PERSON] на запитання, чому не витребовував у [PERSON] оригінал розписки після встановлення дверей, пояснив це довірливими відносинами між сторонами. На запитання головуючого щодо обґрунтування ціни за одні двері пояснив, що ціни брав із журналу і виходив із розрахунку 500 доларів США за одні дубові двері. При цьому не зміг обґрунтувати суму 70000 грн. за 6 деревяних дверей, виходячи з суми 500 доларів США за одні двері, з огляду на те, що у лютому-березні 2014 року, згідно з офіційним курсом Національного банку України, курс долара США коливався в межах від 800 грн. до 969 грн. за 100 доларів США. Вказав лише, що сума 500 доларів США лише за самі двері, а є ще ряд інших комплектуючих і витрати на електроенергію. Разом з тим, відповідачем визнавалась та обставина, що комплектуючі до дверей, а саме дверні ручки та замки купував позивач. Також [PERSON] вказав суду, що він переробляв двері, оскільки перший раз виготовив двері з ясена, а позивач просив з дуба. При цьому не зміг пояснити, чому при досягнутій домовленості, в тому числі і щодо ціни за вироби із дерева масиву дуб, він зробив двері не з того матеріалу, вказавши лише, що в телефонному режимі говорили про дубові або ясенові двері. Також [PERSON] вказав, що підприємницьку діяльність він призупинив у 2012 році і на момент розгляду справи не поновлював, хоча в податкових органах офіційно не закрив підприємницьку діяльність. Встановлені з пояснень відповідача, які він надав в якості свідка обставини дають суду підстави сумніватись у тому, що при укладені договору підряду сторонами було досягнуто всіх істотних умов, у тому числі і щодо ціни, а тому твердження відповідача про те, що з позивачем уклав не договір позики, а договір побутового підряду, а як оплату за цим договором отримав від позивача 70 000 грн. не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Проте, аналізуючи надані суду докази, підстав для застосування до даних відносин правил, що регулюють відносини з договору побутового підряду немає, а в даному випадку слід застосувати норми, що регулюють відносини з договору позики, з огляду на наступне. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Надаючи оцінку наданій позивачем розписці, суд виходить з того, що в ній визначено суму коштів, що передаються та умови, на яких позика надана - строк їх повернення, а відтак, дана розписка, відповідно до статті 1047 ЦК України, є належним доказом укладення між сторонами договору позики і є доказом передачі позивачем відповідачу грошової суми, визначеної в розписці на умовах її повернення до 1 березня 2015 року. Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Також, статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України передбачено, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Укладеним між сторонами договором позики сплату процентів не обумовлено, тому, крім суми позики (70 000 грн.), відповідач зобовязаний сплатити позивачу кошти, передбачені стаття 625 ЦК України. Згідно з вказаним розрахунком заборгованість за вказаний період становить 123 970 грн., в тому числі: 70000 грн. - сума позики, 5950 грн. - три проценти річних від простроченої суми зобовязання, 48020 грн. - інфляційні збитки. Суд не має підстав сумніватись в обґрунтованості даного розрахунку, оскільки здійснений відповідно до вимог закону, відповідачем не спростований. Саме такі суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Суд відхиляє доводи відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності (загальної і спеціальної) з таких підстав. Статтями 256, 257, 258 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. З агальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а для окремих видів вимог законом, зокрема у зв'язку з недоліками проданого товару (стаття 681 ЦК України), на яку посилається відповідач встановлюється спеціальна позовна давність один рік. Статтею 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Оскільки відносини між сторонами виникли з договору позики, а не з побутового договору підряду, то підстав для застосування спеціальної позовної давності немає, а застосуванню до даних відносин підлягає строк загальної позовної давності три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (стаття 261 ЦК України). Право позивача є порушеним з моменту не повернення відповідачем коштів, а саме з 01 березня 2015 року, тому з цього моменту виникло право позивача на звернення до суду. Позивач предявив позов 30 січня 2018 року, тобто у межах встановленого трирічного строку позовної давності. З урахуванням досліджених обставин та вимог закону, встановлено, що обставини, на які посилається в позові позивач, мали місце, підтверджені відповідними доказами, що містяться в справі. Відповідач у встановлений в розписці строк позику позивачу не повернув. Такими діями відповідач порушив права позивача. За захистом цих прав позивач, відповідно до статті 4 ЦПК України, звернувся до суду. Таким чином позов є повністю обґрунтований і підлягає задоволенню, а порушене право позивача підлягає судовому захисту у спосіб, обраний позивачем. Позивач також просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати на сплату судового збору при подачі позову, заяви про забезпечення позову та витрати на проїзд до місця проживання відповідача для вирішення питання досудового врегулювання спору, надавши відповідний розрахунок. Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста цієї статті). Також при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи повязані ці витрати з розглядом справи. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Судом встановлено, що відповідно до посвідчення серії АЗ № 431553 відповідач є інвалідом II групи (аркуш справи 30). Враховуючи те, що відповідач на момент звернення до суду відповідно до Закону України «Про судовий збір» відноситься до переліку осіб, які звільнені від його сплати, суд вважає за необхідне на підставі частини 6 статті 141 ЦПК України судовий збір компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки в задоволенні клопотання про забезпечення позову було відмовлено, сплачений за подання заяви про забезпечення позову судовий збір в розмірі 352,40 грн. не підлягає стягненню з відповідача. Згідно з вимогами статті 131 ЦПК до витрат, повязаних з розглядом справи належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судові витрати позивача, повязані з його проїздом до місця проживання відповідача для вирішення питання досудового врегулювання спору в розмірі 1353,28 грн. не є такими, що повязані з розглядом справи, не передбачені статтею 131 ЦПК України, крім того, такий розмір витрат відповідачем не підтверджено належними доказами, а тому відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України не можуть бути покладені на відповідача. Разом з тим, при зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено 1 239 грн. 70 коп. судового збору, що підтверджується відповідними документами, а тому така сума має бути компенсована позивачу із державного бюджету.

Outcome: approved