Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з зазначеним позовом, який обґрунтувала тим, що з 10 жовтня 2014 року з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, у період якого у них народився син - [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки вони мають різні погляди на сімейне життя та обов'язки, між ними відсутнє взаєморозуміння та повага один до одного, що слугувало підставою для виникнення сварок та, як наслідок, призвело до того, що вони стали зовсім чужими людьми. Їх подружні стосунки припинились з травня 2017 року та з цього часу спільного господарства вони не ведуть. За викладених обставин вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить її інтересам, а також інтересам дитини. В судове засідання сторони не з'явились. Позивач [PERSON] 12.09.2017 року подала в канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності та просила шлюб розірвати, оскільки з відповідачем не примирились. Відповідач [PERSON] в канцелярію суду також подав заяву про розгляд справи у його відсутності. За викладених обставин, розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.197 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. З свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Любомльського районного управління юстиції Волинської області 10.10.2014 року, встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 10.10.2014 року, про що вчинено відповідний актовий запис за №79. Під час перебування у шлюбі, у сторін народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Любомльського районного управління юстиції у Волинській області 05.01.2016 року. У справі встановлено, що сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин, проживають окремо, не ведуть спільного господарства та кожен з них живе своїм окремим життям. Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Якщо хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Ухвалою суду від 14.07.2017 року, за клопотанням відповідача, з метою збереження шлюбу та сім'ї сторонам було надано термін для примирення строком на два місяці. Позивач у поданій суду заяві вказала, що з відповідачем не примирилась, та наполягає на розірванні шлюбу. Відтак, слід дійти висновку, що наданий судом строк на примирення позитивного результату не дав. Згідно ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частини 3, 4 статті 56 СК України вказують, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 1 статті 110 СК України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, безрезультатність наданого сторонам строку для примирення, наполягання позивача на розірванні шлюбу, суд дійшов висновку, що сім'я сторін розпалася та збереження їх шлюбу є неможливим. Виходячи з викладеного, давши оцінку обставинам справи, суд дійшов висновку, що позов в цій частині слід задовольнити та шлюб між сторонами розірвати. Окрім цього, у позовній заяві позивач також просить стягнути з відповідача державне мито, яке підлягає стягненню при реєстрації розірвання шлюбу в органах реєстрації актів цивільного стану, та неповнолітнього сина - [PERSON] залишити проживати разом з нею. Зазначені вимоги позивача до задоволення не підлягають, оскільки у відповідності до положень Сімейного кодексу України, питання стягнення державного мита при реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦСу судовим рішенням не вирішується, а вимога щодо визначення місця проживання дитини підлягає вирішенню у відповідності до вимог ст.161 СК України за наявності між сторонами спору, якого у матеріалах справи не встановлено. Згідно із ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, у виді сплаченого судового збору слід покласти на відповідача.

Outcome: partial