Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПП «Прикарпатський Експрес» про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобовязання вчинити дії, стягнення середньої заробітної плати та моральної шкоди. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та суду пояснив, що [PERSON] з 01.09.2014 року працював водієм в приватному підприємстві» «Прикарпатський Експрес». Факт прийняття на роботу та фактичного допуску до роботи з 01.09.2014 року підтверджується бланками підтвердження діяльності, складеними та затвердженими ПП «Прикарпатський Експрес». Згідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу від 23.05.2016 року, виданих Пенсійним фондом України та Відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків від 26.05.2016 № 460/М/09-07-11-35, виданих Державною Фіскальною службою України відповідач, як роботодавець, сплачував за нього єдиний соціальний внесок лише за період з 10.02.2015 року по 17.11.2015 року. Але відповідач всупереч вимогам законодавства України, в період з 01.09.2014 року по 10.02.2015 року не сплачував за позивача, як працівника, єдиний соціальний внесок, а отже, і не оформив його належним чином на роботу з 01.09.2014 року, при тому, що він фактично виконував роботу водія. Факт його перебування в трудових відносинах з ПП «Прикарпатський Експрес» має юридичне значення, оскільки з встановленням такого факту безпосередньо повязана реалізація його права на працю, питання трудового стажу, а також виплата заробітної плати та сплати єдиного соціального внеску. Згідно інформації, яка міститься на офіційному сайті Головного управління статистики в Івано-Франківській області «Динаміка середньомісячної номінальної заробітної плати за видами економічної діяльності у 2010-2015 роках» у 2014 році розмір середньомісячної заробітної плати в галузі транспорту (в т.ч. водія) становив 3404 грн., а у 2015 році 4073 грн. Таким чином, середній розмір заробітної плати, що підлягає стягненню за період з 01.09.2014 року по 10.02.2015 року становить 19\~047 грн. В грудні 2015 року позивач подав заяву до ПП «Прикарпатський Експрес» про звільнення його з роботи. Однак, по сьогоднішній день, незважаючи на його неодноразові звернення до відповідача, жодної інформації щодо вказаної заяви йому підприємство не надає, до виконання трудових обовязків не допускає, розрахунку по заробітній платі (компенсації) не проводить, трудову книжку не повертає. Враховуючи те, що відповідач не видав позивачу по сьогоднішній день трудову книжку, розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу станом на 13.02.2017 року становить 20\~766 грн. Тому він просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та суду пояснив, що дата на яку посилається позивач про допуск до роботи з 01.09.2014 року є некоректною, оскільки особа, що їх заповняла допустила помилку при заповненні бланків. Дані бланки є формальністю, яка подається для відповідної інспекції Польщі. Належним допуском до роботи мали би бути зазначення про характер роботи, яку нібито виконував позивач. В період з 01.09.2014 року він не працював на ПП «Прикарпатський Експерс», а час від часу їздив біля водіїв, оскільки в майбутньому [PERSON] виявляв бажання працевлаштуватись на дане підприємство. Позивач наполягає на поверненні йому трудової книжки, однак він не надав її ПП «Прикарпатський Експрес». У період з 03.01.2015 року по 27.02.2015 року [PERSON] проходив стажування в ПП «Прикарпатський Експерс», і в цей період працював за цивільно-правовою угодою, через місяць його було працевлаштовано, оскільки результати стажування були задовільними. В подальшому позивач часто без поважних причин не виходив на роботу, посилаючись на ряд сімейних обставин, але письмових підтверджень цього не надав. Вважає позов безпідставним, а також просить застосувати позовну давність та просить відмовити в задоволенн позову з цих підставі. Суд вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково, з наступних підстав: Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] працював в ПП «Прикарпатський експерс», що підтверджується бланками діяльності, які закріплені печаткою ПП «Прикарпатський експрес» (а.с. 11-28). Також згідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу від 23.05.2016 року, виданих Пенсійним фондом України та Відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків від 26.05.2016 № 460/М/09-07-11-35, виданих Державною Фіскальною службою України відповідач, як роботодавець, сплачував за [PERSON] єдиний соціальний внесок за період з 10.02.2015 року по 17.11.2015 року (а.с. 29-30). Крім того відповідач і сам не заперечує, що [PERSON] був працевлаштований. Отже виходячи з цього суду доведено, що [PERSON] дійсно працював водієм в ПП «Прикарпатський Експрес». Дійсно відповідно до ст. 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті чи міськрайонного суду за вирішенням трудового спору. Так ч.1 зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим у ч.2 ст. 233 КЗпП України, зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Отже, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату правці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснював роботодавець нарахування таких виплат. Отже підстав для відмови у позові на підставі клопотання представника відповідача про застосування позовної давності не має. Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнобовязкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи. Також із тверджень позивача видно, що він подав заяву на звільнення в грудні 2015 року, однак по даний час трудову книжку йому не повернуто та не надано інформації щодо поданої ним заяви (копія заяви (а.с. 93). Згідно ст. 417 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад пять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації. Отже, твердження представника відповідача про те, що при поступленні на роботу у позивача не було трудової книжки і тому не має, що повертати є безпідставним, оскільки трудову книжку необхідно було завести на працівника на пятий день роботи. Згідно ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємстві, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною 4 ст. 235 КЗпП України при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Що стосується позовної вимоги про стягнення моральної шкоди то в цій частині позову слід відмовити, оскільки позивачем не надано жодних доказів у підтвердження своїх вимог. Також з відповідача слід стягнути судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України. Враховуючи наведене на підставі ст.ст. 24, 117, 235, 237-1 КЗпП України, та

Outcome: partial