Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], виконавчого комітету Вінницької міської ради та просив ухвалити рішення про скасування рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №177 від 08.02.2007 року в частині передачі [PERSON] у приватну власність квартири [ADDRESS]; визнати недійсним свідоцтво на право власності від 08.02.2007 року на квартиру [ADDRESS], видане на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №177 від 08.02.2007 року; скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за [PERSON]; виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла; вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.04.2006 року ним було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 13.04.2006 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1071. Вказаний договір був зареєстрований в КП «ВООБТІ», що підтверджується реєстраційним посвідченням від 25.04.2006 року, записаним в реєстрову Книгу за №666 за реєстровим №478. У вересні 2010 року, прийшовши до вказаної квартири, позивач виявив, що вона зайнята невідомим йому чоловіком, який пред'явив йому свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON], яке було видане 08.02.2007 року на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №177 від 08.02.2007 року. Таким чином, на один і той самий об'єкт нерухомого майна існує два правовстановлюючих документа та зареєстроване право власності на позивача та відповідача одночасно. Позивач вважає, що його права було порушено, оскільки спірна квартира належить йому, а відповідачем вказану квартиру було приватизовано незаконно, оскільки вона не могла бути об'єктом приватизації та відчужена у такий спосіб, а тому відповідач [PERSON], на думку позивача, підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення. [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Позовна заява мотивована тим, що згідно з договором купівлі-продажу, укладеним 13.04.2006 року та посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], третя особа [PERSON] передав у власність (продав), а відповідач [PERSON] отримав у власність (купив) двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Квартира [ADDRESS], 1900 року побудови, належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності, що підтверддується свідоцтвом про право власності на житло від 08.02.2007 року. Позивач правомірно вселився в зазначену квартиру, постійно проживав у ній та сплачував комунальні платежі. Правомірність його вселення ніким не оспорювалась. 13.10.2011 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із позовом до позивача [PERSON] про скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності, виселення та вселення. Свої позовні вимоги обгрунтовує ти, що нібито, квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] - одна і та сама квартира, чим нібито порушено його право власності.В даний час рішення по справі не прийнято. Однак, враховуючи те, що відповідач [PERSON] обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на договір купівлі-продажу, який фактично є недійсним, позивач змушений звернутись до суду із цим позовом. У відповідності до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Однак, в даному випадку передача майна фактично не відбулась, оскільки житлового будинку [ADDRESS] не існує. Дана обставина підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи, а також рішенням виконкому Вінницької міської ради №200 від 04.06.1987 року та додатку до нього, згідно з яким будинки [ADDRESS] є окремими стоячими будинками і були перенумеровані з номерів 5 та 7, одним будинком з нумерацією 9-11 вони ніколи не були. Таким чином, відповідач [PERSON] придбав квартиру №2 у фактично неіснуючому будинку. За таких обставин своїми діями відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON], укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, не досягли реального настання правових наслідків, що обумовлені ним, чим порушено ст. 203 ЦК України. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] та його представники позовні вимоги за первісним позовом підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Представник відповідача-позивача [PERSON] первісний позов не визнала, зустрічний позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в зустрічній позовній заяві. Представник виконавчого комітету Вінницької міської ради первісний позов не визнала, при вирішенні зустрічного позову поклалась на розсуд суду. Представник виконкому суду пояснила про те, що такого будинку [ADDRESS] немає. [PERSON] подав виконкому Вінницької міської ради перелік документів, необхідних для приватизації квартири [ADDRESS]. Виконком Вінницької міської ради не вчинив протиправних дій, надавши дозвіл [PERSON] на приватизацію цієї квартири. При розгляді цієї справи іншим складом суду відповідач [PERSON], пояснив, що він працюючи в РСУ (ремонтно-будівельне управління), яке знаходилось на території ДП ВО «Хімпром» звертався до свого керівництва з проханням надати йому житло, але особисто вказаний ордер він не отримував. Ордер йому показувала начальник ЖЕК №23 на ім'я [PERSON], яка і показала йому вказану квартиру, відчинивши її ключем, який був у неї, та повідомила, що він може в ній проживати. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні виконавчого комітету Вінницької міської ради - комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», заперечив проти задоволення первісного позову. Відповідач за зустрічною позовною заявою [PERSON], належним чином повідомлений про розгляд справи, в судове засідання не з»явився. Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] подав заяву про розгляд зустрічного позову за його відсутності. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову [PERSON] та відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] з таких підстав. 13.04.2006 року позивачем [PERSON] було придбано у [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] про що укладено договір купівлі-продажу від 13.04.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1071. Відповідач [PERSON] приватизував на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №177 від 08.02.2007 року спірну квартиру, але під №15 в цьому ж будинку та отримав свідоцтво про право власності на житло видане 08.02.2007 року на підставі цього рішення виконкому. Спір між сторонами [PERSON] та [PERSON] виник щодо правових підстав виникнення права власності на спірну квартиру, оскільки кожен з них вважає себе єдиним власником вказаної квартири, кожен з них зареєстрував в БТІ своє право власності на неї, проте вказаним житлом до нині користується [PERSON] Поясненнями позивача [PERSON], показаннями свідків, матеріалами цивільної справи, оглядом будинку [ADDRESS], проведеного на виїзному судовому засіданні достеменно встановлено, що квартира [ADDRESS], що належить позивачу [PERSON] та квартира [ADDRESS], що належить відповідачу [PERSON] є однією і тією ж самою квартирою в одному і тому ж самому будинку по [ADDRESS] Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Положеннями ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 16 та Глави 29 ЦК України. Твердження представника [PERSON] щодо законності його вселення в спірну квартиру спростовується випискою із ордеру №8 від 14.06.2000 року, з якої вбачається що [PERSON] був виданий ордер на право вселення у квартиру [ADDRESS]. В цьому ордері є виправлення номеру будинку на «№7», а подальша його нумерація «№11», не відповідає дійсності, тому що згідно з рішенням виконавчого комітету від 04.06.1987 року за №200 «Про наслідки перенумерації будинковолодінь», в нумерацію будинків по [ADDRESS] були внесені зміни. Так, будинок [ADDRESS], який в інвентаризаційній справі №882 значиться під літерою «А», а будинок №7 відповідно - в будинок №11, який в інвентаризаційній справі №882 значиться під літерою «Б». Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], колишній директор виробничого об»єднання «Хімпром», стверджує про те, що підприємством ордер на квартиру [ADDRESS] не видавався тому що ордери на квартири видавались лише міськвиконкомом і вказаний об'єкт - будинковолодіння по [ADDRESS], в частині будинку №9 має 3 квартири, в частині будинку №11 - 6 квартир. Об»єкт нерухомого майна по [ADDRESS] завжди був єдиним будинковолодінням. ВО «Хімпром» видавало ордери лише на вселення працівників об»єднання в гуртожитки. На вселення мешканців в квартири, в тому числі в будинку [ADDRESS] ордери може видавати виконавчий комітет Вінницької міської ради. З копій матеріалів інвентаризаційної справи №882, які містяться в цивільній справі, встановлена та обставина, що будинок [ADDRESS], який значиться в інвентаризаційній справі під літерою «Б» є шестиквартирним будинком і в експлікації внутрішніх площ до плану вказаного житлового будинку опис квартири №15 відсутній, тоді як в матеріалах інвентарної справи є опис квартири №2 площею 30,8 кв.м. Свідок [PERSON], колишній працівник КП «Вінницьке міське БТІ», дала суду показання про те, що вона виходила на квартиру [ADDRESS] на замовлення [PERSON], а за два тижні перед цим був її виклик як техніка БТІ до цієї ж квартири за замовленням [PERSON] [PERSON] виготовила технічний паспорт на квартиру на замовлення [PERSON], яке надійшло раніше. Коли вона вдруге прибула в квартиру для виконання замовлення [PERSON] про видачу технічного паспорта на цю ж квартиру, в приміщенні квартири знаходились [PERSON] разом з [PERSON] [PERSON] відмовила в складенні технічного паспорту на [PERSON], тому що за два тижні до цього склала такий документ на квартиру №2 на [PERSON] Щодо різної нумерації квартири №2 і №15, яка на переконання свідка, є однією і тією ж квартирою, вона пояснила, що така розбіжність виникла внаслідок неточної нумерації, яку вела житлово-експлуатаційна організація ВО «Хімпром» всупереч Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації» щодо нумерації квартир, якою користується БТІ. Але по інвентарній справі в будинку [ADDRESS] немає 15 квартир. Свідок [PERSON] стверджує про те, що технічний паспорт, який вона робила для [PERSON] був саме на квартиру №2 в цьому будинку, на квартиру №15 вона технічний паспорт не переробляла. На виїзному судовому засіданні 11.06.2014 р. встановлено те, що будинок №9 двоповерховий, а будинок №11 одноповерховий. Квартира №15 (вона ж кв. №2) в будинку №11 була зачинена, тому огляд внутрішніх приміщень цієї квартири не проведено. На запит суду приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] повідомив про те, що до тексту договору не внесені зміни, які вчиняються і вчинялись шляхом укладення додаткового договору, а сторонами : продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] при укладанні договору купівлі-продажу від 13 квітня 2006 року за реєстровим №1071 та при його посвідченні приватним нотаріусом відповідно до діючого на той час законодавства в текст договору внесена технічна правка шляхом дописання слів «літ. Б» та «дописане літ. «Б» читати». Вказані технічні правки зазначені нотаріусом також в посвідчувальному написі. Виправлення технічної помилки в тексті договору вчинені на підставі оригіналів наданих сторонами документів, які слугували підставою для укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Відповідно до письмового доказу - довідки по кримінальному провадженню №12014020010001353 до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.03.2014 р. внесено заяву [PERSON] за фактами підробки невідомими особами ордеру №8 від 14.06.2000 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. В ході досудового слідства встановлено, що в березні 2003 року невстановленими особами, з метою незаконного вселення в квартиру, підроблено та подано до ЖЕКу №23 офіційний документ - ордер №8 від 14.06.2000 р. Вінницького ВО «Хімпром» на ім»я [PERSON] на право заселення в квартиру [ADDRESS], виданий від імені генерального директора підприємства [PERSON], що не відповідає дійсності, оскільки останній з 01.06.2000 р. знаходився у відпустці, а з 01.07.2000 р. звільнений із займаної посади за станом здоров»я. В подальшому на підставі вказаного ордеру посадовими особами ЖЕК №23 незаконно зареєстровано [PERSON] у квартирі [ADDRESS], який 08.02.2007 р. приватизував зазначену квартиру відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». В протоколі допиту свідка [PERSON] від 12.04.2012 р., слідчим Замостянського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області, який є письмовим доказом в цивільній справі, [PERSON] пояснює про те, що директор ЖЕКу [PERSON] показала йому двокімнатну квартиру в будинку [ADDRESS]. Ця квартира знаходиться на першому поверсі одноповерхового будинку. В даному будинку знаходиться лише 6 квартир. Ордер був виписаний на 13-ту квартиру будинку [ADDRESS]. Яким чином ордер на ім»я [PERSON] датується 14.06.2000 р. [PERSON] не знає. В той час він ні на підприємстві «Хімпром», ні на «Хімремонт» не працював. Станом на 14.06.2000 р. [PERSON] проживав в с. Іванівці Барського району Вінницької області і працював сторожем на свинофермі. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.02.2013 року у справі №212/12393/2012 задоволено позов заступника прокурора м.Вінниці до виконавчого комітету Вінницької міської ради та скасовано рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №1479 від 22.06.2006 року «Про затвердження актів приймання-передачі у комунальну власність територіальної громади м.Вінниці житлового фонду, який перебуває на балансі ДП ВО «Хімпром» в частині затвердження акту приймання-передачі у комунальну власність територіальної громади м.Вінниці квартири [ADDRESS]. Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 05.06.2013 року апеляційна скарга виконавчого комітету Вінницької міської ради була залишена без задоволення, а вказана постанова Вінницького міського суду Вінницької області - без змін. В цій адміністративній справі судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено такі обставини. Виконавчий комітет Вінницької міської ради, затвердивши своїм рішенням №1479 від 22.06.2006 року акт приймання-передачі у комунальну власність територіальної громади м.Вінниці в цілому шестиквартирного будинку [ADDRESS], одночасно передав у власність комунальної громади і квартиру №2, загальною площею 30,8 кв.м, яка на той час на законних підставах вже належала третій особі - [PERSON], тобто фактично порушив право власності особи, що суперечить вимогам ст. 321 ЦК України. Отже, при винесенні виконавчим комітетом Вінницької міської ради оспорюваного позивачем рішення, в частині передачі [PERSON] у приватну власність квартири [ADDRESS], не було досліджено та враховано наведені вище обставини. Оспорюване рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №177 від 08.02.2007 року в частині передачі [PERSON] у приватну власність квартири [ADDRESS] прийнято з порушенням положень ст. 321 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Позовні вимоги щодо визнання недійсним свідоцтва на право власності від 08.02.2007 року на квартиру [ADDRESS], виданого на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №177 від 08.02.2007 року є похідними від вимоги про скасування рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №177 від 08.02.2007 року в частині передачі [PERSON] у приватну власність квартири [ADDRESS], а тому підлягають до задоволення з наведених вище підстав. Позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] задоволенню не підлягають, тому орган державної реєстрації - КП «Вінницьке міське БТІ» позивачем [PERSON] визначено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а не відповідачем. Статтею 11 ЦК України передбачені підстави для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема вони виникають з договорів та інших правочинів, а також з актів цивільного законодавства України та актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування у випадку передбачених законом. Враховуючи, що у позивача виникли цивільні права та обов'язки пов'язані з володінням та користуванням квартирою № 2 з підстав передбачених договором купівлі-продажу, до спірних правовідносин в частині вимог про виселення з квартири відповідача слід застосовувати положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у користуванні своїм майном, що є об'єктом його права власності, в даному випадку, - житлом. Право власності є непорушним і ніхто не може протиправно позбавити власника цього права чи обмежити у його здійснені згідно із ст. 321 ЦК України. Крім того, одним із важливих показників охорони прав та законних інтересів громадян на житло є гарантованість захисту прав і законних інтересів наймачів та власників житла. Захистом у суб'єктивному значенні слід розуміти правові (юридичні можливості, надані окремому громадянинові для поновлення порушених прав або прав, які оспорюються. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України. В цьому переліку такого способу захисту, як вселення не зазначено. Відповідно до цієї норми суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або зaкoнoм. З огляду на обставини справи, порушене право [PERSON] підлягає захисту у спосіб, визначений пп. 2 ч. 2 ст.16 ЦК України, а саме передбачений ст. 391 ЦК України. Згідно із ст.ст. 11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 61 ЦПК України визначено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На переконання суду заява про застосування до первісного позову строку позовної давності безпідставна. Суттю вимог за негаторним позовом є усунення порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом. Тому на негаторний позов не поширюється вимога щодо строків позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутись до суду в будь-який час, поки існує правопорушення. Оскільки позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є інвалідами 2 та 1 групи відповідно та звільнені від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір в дохід держави підлягає стягненню з відповідача виконавчого комітета Вінницької міської ради. На підставі викладеного,

Outcome: partial