Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив встановити, що позивач [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] є сином та матір`ю. Також просив визнати за ним як за спадкоємцем померлої [PERSON] в порядку спадкування право власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями, що розташована за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позову [PERSON] вказував, що [INFO] померла його мати [PERSON] . З метою прийняття спадщини після її смерті позивач звернувся до нотаріальної контори, проте нотаріус відмовила у зв`язку з тим що відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. З метою захисту своїх спадкових прав, позивач змушений звернутись до суду із вказаним позовом. У судове засідання сторони, будучи повідомленими належним чином про місце, дату та час розгляду справи, не з`явились, у зв`язку з чим справа розглянута згідно з положеннями ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Представник позивача подала до суду письмову заяву, у якій позовні вимоги, викладені в позові підтримала, а справу просила розглянути без участі сторони позивача. Представник відповідача Петрашівської сільської ради Віньковецького району Хмельницької області, у судове засідання не з`явився, був належно повідомлений про день, час та місце судового засідання. Подав заяву, якою позовні вимоги визнав, просив справу слухати без участі сторони відповідача. Суд дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [INFO] в [ADDRESS] померла [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 7 від 02.05.2019 року). Вона була власником будинку садибного типу з господарськими будівлями, що розташований за адресою [ADDRESS] (виписки з по господарських книг Петрашівської сільської ради за 1967-1969 роки, 1971-1973 роки, 1974-1976 роки, 1977-1979 роки,1980-1982 роки, 1983-1985 роки, 1986-1990 роки, 1991-1995 роки, 1995-2000 роки, 2001-2006 роки про те, що головою двору був [PERSON] , а пізніше головою двору була [PERSON] ). Родинні стосунки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] підтверджуються: свідоцтвом про народження позивача серії [NUMBER] від 13.08.1969 року, де його матір`ю зазначено [PERSON] , а батьком - [PERSON] ; свідоцтвом про одруження батьків позивача серії [NUMBER] від 19.08.1964 року; витягом з ДРАЦС про шлюб батьків позивача № 00024714654 від 27.11.2019 року, де їх прізвища зазначені як « [PERSON] »; письмовими поясненнями жителя [ADDRESS] [PERSON] та жительки [ADDRESS] [PERSON] . Вони повідомляють, що [PERSON] та [PERSON] є рідними сином та мітірю, так як їм про це говорила [PERSON] , яка була сусідкою [PERSON] та далекою родичкою [PERSON] . Із сукупності представлених суду доказів, поза розумним сумнівом, суд приходить до переконання про доведеність родинних стосунків зазначених осіб як рідних сина та матері. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. враховуючи вищевикладене позивач довів підстави заяви про встановлення факту родинних відноси між ним та його матірю. Позивач є спадкоємцем померлої [PERSON] за заповітом та прийняв спадщину шляхом звернення із відповідною заявою до нотаріуса (Витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі № 57601793 від 18.09.2019 року, заповіт від 12.06.2003 року посвідчений виконавчим комітетом Петрашівської сільської ради). Позивач не може в позасудовому порядку реалізувати своє право спадкоємця щодо спадкового майна. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюєтся або не визнається іншою особою. Згідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Ч.1 ст. 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Суд приходить до висновку, що оскільки спадкування охоплює перехід всіх прав та обов`язків (за винятком визначених законом, які не можуть входити до складу спадщини ст. 1219 ЦК України), то спадкуванню підлягають і права та обов`язки щодо об`єктів нерухомого майна, які знаходились у володінні спадкодавця хоча і не були оформленні у встановленому законом порядку. А отже такі права та обов`язки можуть успадковуватись, оскільки вони не припиняються зі смертю спадкодавця, а будуть існувати доти, доки буде існувати об`єкт нерухомості та до юридичного оформлення прав власності на нього спадкоємцем. При вирішенні спору, суд бере до уваги, що згідно вимог Закону «Про сільську Раду депутатів трудящих УРСР» від 02.06.1968 року, кожна сільська рада вела погосподарські книги, в яких відповідним записом посвідчувалося право землекористування всіх громадян на території сільської ради, в особовому рахунку вказувались прізвище, ім`я та по батькові глави сім`ї, на ім`я якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Проте, у період чинності зазначеної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна не проводилась у сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Крім того, суд бере до уваги і позицію представника відповідача, який проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до приписів ст. 41 Конституції України та ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно бути позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved