Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON] про стягнення шкоди, заподіяної злочином, за участю третьої особи - [PERSON]. В позові зазначено, що 26 липня 2013 року, приблизно о 22 годині 00 хвилин, неповнолітній [PERSON], [INFO], знаходячись біля кафе-бару «Гетьман», розташованого по вул. Пушкіна в смт. Михайлівка Михайлівського району Запорізької області, в ході сварки з неповнолітнім [PERSON], що виникла на ґрунті особистих неприязних відносин, діючи з умислом, спрямованим на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно наніс неповнолітньому [PERSON] один удар кулаком лівої руки в область обличчя, в результаті чого заподіяв потерпілому [PERSON] тілесні ушкодження у виді садна та синця на обличчі, які кваліфікуються як легкі тілесні пошкодження. За даним фактом було порушено кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, і ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 05 червня 2014 року було застосовано до неповнолітнього, який не досяг віку кримінальної відповідальності, [PERSON], [INFO], примусові заходи виховного характеру з передачею неповнолітнього під нагляд матері - [PERSON] строком на один рік. Внаслідок скоєного злочину неповнолітньому [PERSON] було завдано моральну шкоду, яку позивач оцінює у 3000 гривень, а також залишились не відшкодовані витрати, які позивач витратив на правовому допомогу адвоката під час кримінального провадження, в розмірі 1500 гривень. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 3000 гривень та понесені судові витрати на правову допомогу в загальному розмірі 2000 гривень 00 копійок. В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали в повному обсязі, посилаючись на те, що вимоги позивача безпідставні, не обґрунтовані та не підтверджені жодними доказами. Так, твердження позивача про те, що його неповнолітньому сину було завдано нестерпну фізичну біль, внаслідок чого він відчував почуття неповноцінності та не міг відвідувати громадські місця, не підтверджуються жодними доказами та повністю спростовуються поясненнями свідків, які були допитані в ході судового розгляду. Разом із не заперечували, що дійсно діями неповнолітнього [PERSON] неповнолітньому [PERSON] була завдана фізична біль, можливо він її відчував, але не тривалий час, в зв'язку з чим вони згодні сплатити моральну шкоду в розмірі, що не перевищує 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто не більше 170 гривень. Також вважають, що судом повинно бути прийнято до уваги й поведінку в тій ситуації самого потерпілого - неповнолітнього [PERSON] та особу третьої особи - неповнолітнього [PERSON]. З приводу витрат на правову допомогу, здійснених позивачем як щодо кримінального провадження, так і щодо дійсної цивільної справи, то заявлені в цій частині позовні вимоги також вважають необґрунтованими та не підтвердженими жодними належними і допустимим доказами. Тому просять суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В судовому засіданні третя особа - неповнолітній [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що вони з [PERSON] наносили удари один одному, [PERSON] також бив його. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідчення свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 3, ч. 4 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1179 ЦК України, неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як встановлено в судовому засіданні, 26 липня 2013 року, приблизно о 22 годині 00 хвилин, неповнолітній [PERSON], [INFO], знаходячись біля кафе-бару «Гетьман», розташованого по вул. Пушкіна в смт. Михайлівка Михайлівського району Запорізької області, в ході сварки з неповнолітнім [PERSON], що виникла на ґрунті особистих неприязних відносин, діючи з умислом, спрямованим на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно наніс неповнолітньому [PERSON] один удар кулаком лівої руки в область обличчя, в результаті чого заподіяв потерпілому [PERSON] тілесні ушкодження у виді садна та синця на обличчі, які кваліфікуються як легкі тілесні пошкодження. Ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 05 червня 2014 року було застосовано до неповнолітнього, який не досяг віку кримінальної відповідальності, [PERSON], [INFO], примусові заходи виховного характеру з передачею неповнолітнього під нагляд матері - [PERSON] строком на один рік. Зазначена ухвала набрала чинності 06 липня 2014 року. Згідно свідоцтва про народження, виданого повторно 03 вересня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, [PERSON], [INFO], є сином [PERSON] та [PERSON], про що в книзі реєстрації народжень 28 квітня 1998 року зроблено відповідний актовий запис № 41. Згідно свідоцтва про народження, виданого повторно 19 листопада 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, [PERSON], [INFO], є сином [PERSON] та [PERSON], про що 26 травня 1999 року складено відповідний актовий запис № 48. Дані обставини, встановлені судом, сторонами не оспорюються. Крім того, в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON]. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що 26 липня 2013 року він відпочивав в барі «Гетьман» в смт. Михайлівка Михайлівського району Запорізької області, де зі слів людей чув, що там відбулася бійка між двома молодими хлопцями, потім про ці події ще була стаття в місцевій газеті. Згодом, десь на другий або третій день після тих подій, він бачив неповнолітнього [PERSON] в центрі смт. Михайлівка Михайлівського району Запорізької області, який виглядав так, ніби у нього все добре. Допитана в судовому засіданні неповнолітній свідок [PERSON] пояснила, що вона знає обох неповнолітніх хлопців. Так, [PERSON] неодноразово її ображав, а 26 липня 2013 року, коли вона відпочивала в барі «Гетьман», [PERSON] знову її образив, вона плакала, а потім приїхав неповнолітній [PERSON], заступився за неї та розбирався з [PERSON], але самої бійки вона не бачила. Як вона пам'ятає, то наступного дня вона бачила [PERSON], який відпочивав в кафе з друзями, на вигляд він почував себе добре, посміхався. Точно сказати, в який саме це день було, вона не може. Таким чином, зі свідчень допитаних в судовому засіданні свідків вбачається, що дійсно між неповнолітніми [PERSON] і [PERSON] відбулась сварка, яка переросла у бійку. Суд вважає, що відсутні підстави не довіряти свідченням допитаних в судовому засіданні свідків, їх свідчення не суперечать одне одному, жодного противоречивого факту ними в судовому засіданні надано не було. Таким чином, в ході судового розгляду було встановлено, що дійсно 26 липня 2013 року неповнолітній [PERSON], [INFO], наніс неповнолітньому [PERSON] один удар кулаком лівої руки в область обличчя, в результаті чого заподіяв останньому тілесні ушкодження у виді садна та синця на обличчі, які кваліфікуються як легкі тілесні пошкодження. Тобто, своїми діями неповнолітній [PERSON] вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України, однак, в зв'язку не досягненням ним віку кримінальної відповідальності, до неповнолітнього [PERSON] були застосовані примусові заходи виховного характеру у виді передачі неповнолітнього під нагляд матері - [PERSON] строком на один рік. Також позивачем було надано достатньо доказів на підтвердження заподіяння його неповнолітньому сину [PERSON] внаслідок скоєного неповнолітнім [PERSON] злочину моральної шкоди, а тому вбачається, що неповнолітньому [PERSON] внаслідок неправомірних дій неповнолітнього [PERSON] дійсно була заподіяна моральна шкода, так як він зазнав фізичних та душевних страждань в зв'язку із заподіянням йому легких тілесних ушкоджень, певний час перебував на лікуванні, відчуваючи фізичний біль та моральні муки, порушенням звичного способу життя, пов'язаного зі зверненням до правоохоронних органів для захисту своїх прав, внаслідок чого він нервував та хвилювався, все це викликало в нього негативні емоції, переживання та душевний біль. Стосовно ж заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 3000 гривень, то суд вважає можливим їх задовольнити частково, враховуючи при цьому спричинені неповнолітньому [PERSON] моральні страждання, пов'язані з ушкодженням здоров'я, та з урахуванням вимог розумності та справедливості. Отже, враховуючи характер та обсяг заподіяних неповнолітньому [PERSON] тілесних ушкоджень і моральних страждань, пов'язаних з ушкодженням здоров'я, істотність вимушених змін у його житті, час та зусилля, які були необхідні для відновлення попереднього стану, та пов'язані з цим його фізичні страждання і моральні переживання, суд вважає, що неповнолітньому [PERSON] діями неповнолітнім [PERSON] дійсно була завдана моральна шкода. Однак, при цьому суд також враховує й поведінку самого потерпілого - неповнолітнього [PERSON], тому заявлені позовні вимоги про стягнення моральної шкоди необхідно задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1500 гривень як відповідне та достатнє відшкодування понесених неповнолітнім [PERSON] моральних страждань. Посилання відповідача, її представника та третьої особи на те, що неповнолітньому [PERSON] не заподіяно ніякої моральної шкоди, судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки моральною шкодою визнаються втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань, заподіяних фізичній особі незаконними діями іншої особи. Як було встановлено під час судового розгляду, проти чого не заперечували і самі відповідач, її представник та третя особа, неповнолітнім [PERSON] було заподіяно неповнолітньому [PERSON] легкі тілесні ушкодження, тобто вчинено злочин. Зазначені дії неповнолітнього [PERSON] перебувають в причинному зв'язку із заподіяною неповнолітньому [PERSON] шкодою, а вина неповнолітнього [PERSON] в скоєнні таких дій як не заперечується самими відповідачем, її представником та третьою особою, так і повністю підтверджується матеріалами справи. При цьому суд враховує, що відповідач в добровільному порядку шкоду, заподіяну внаслідок неправомірних дій неповнолітнього сина, не відшкодувала, жодної допомоги позивачу та його неповнолітньому сину не надала. Разом із цим, суд приймає до уваги, що третя особа [PERSON] скоїв злочин в неповнолітньому віці та, в зв'язку не досягненням ним віку кримінальної відповідальності, до нього були застосовані примусові заходи виховного характеру, проте, внаслідок скоєного було заподіяно моральну шкоду, жодного майна або самостійного джерела доходів він не має, тому суд приходить до висновку про необхідність проведення стягнення з його матері - відповідача [PERSON]. Посилання відповідача та її представника на те, що відповідати за шкоду, заподіяну неповнолітнім [PERSON] повинні і мати, і батько неповнолітнього, суд не може прийняти до уваги, оскільки на підтвердження цієї обставини стороною відповідача було надано лише копію свідоцтва про народження неповнолітнього [PERSON], однак, жодних клопотань про притягнення батька неповнолітнього до участі у справі в якості співвідповідача з боку як відповідача, так і позивача протягом судового розгляду не надходило, а правом заявити клопотання як про заміну неналежного відповідача належним, так і про притягнення іншої особи до участі в якості співвідповідача наділений лише позивач. Тільки у випадку, коли норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд може залучити до участі в справі іншу особу як співвідповідача. Проте, норма матеріального права, яка підлягає застосуванню в цьому спорі, вказує на те, що позов пред'явлено правильно, до матері неповнолітнього, яка повинна нести відповідальність за шкоду, завдану її неповнолітнім сином, оскільки у останнього відсутнє як будь-яке майно, так і самостійне джерело доходів, він навчається у середньому навчальному закладі та проживає разом зі своєю матір'ю і за рахунок її коштів. До того ж, відповідач була законним представником свого неповнолітнього сина і в кримінальному провадженні. Крім того, згідно квитанції про оплату юридичних послуг, позивачем сплачено за надання йому юридичних послуг за участь в розгляді клопотання суму в розмірі 1500 гривень 00 копійок. Зі змісту ухвали Михайлівського районного суду Запорізької області від 05 червня 2014 року вбачається, що в розгляді клопотання про застосування до неповнолітнього [PERSON] примусових заходів виховного характеру в якості представника потерпілого приймав участь адвокат [PERSON], який представляв його інтереси. Також позивачем та його представником був наданий розрахунок витрат на правову допомогу, сплачених за послуги адвоката. Проте, зазначені витрати, понесені позивачем на правову допомогу в розмірі 1500 гривень 00 копійок, стягнення з відповідача не підлягають, оскільки, як було встановлено в ході судового розгляду, в цій частині позивач ставить питання про стягнення процесуальних витрат, понесених ним під час кримінального провадження. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 118 КПК України, процесуальні витрати складаються також і з витрат на правову допомогу. А положеннями ч. 2 ст. 120, ст.ст. 124 - 126 КПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою допомоги представника потерпілого, який надає правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, і питання про їх відшкодування вирішується судом у кримінальному провадженні (у вироку або ухвалі суду). Тому, з огляду на викладене, такі питання вирішуються в порядку кримінального провадження і не є збитками або шкодою в розумінні цивільного судочинства. Крім того, згідно договору про надання юридичної допомоги від 27 вересня 2014 року, укладеного між позивачем та адвокатом [PERSON], останній прийняв на себе зобов'язання щодо надання юридичної допомоги по цивільній справі за позовом [PERSON]. Згідно квитанції про оплату юридичних послуг, позивачем сплачено за надання йому юридичних послуг суму за складення позовної заяви в розмірі 500 гривень 00 копійок. Згідно розрахунку витрат на правову допомогу, сплачених за послуги адвоката, в розмірі 500 гривень 00 копійок, розмір зазначених витрат, виходячи з обсягу виконаної роботи, зазначеному в договорі про надання юридичної допомоги від 27 вересня 2014 року визначений в межах, передбачених постановою Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року № 590. При цьому суд не приймає до уваги посилання відповідача та її представника на те, що наданий розрахунок не відповідає вимогам, він не є бухгалтерським документом, оскільки ані відповідачем, ані її представником не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин. До того ж, розрахунок витрат на правову допомогу не є бухгалтерським документом, він складається згідно з вимогам та в межах, передбачених постановою Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року № 590, а наданий позивачем та його представником розрахунок на суму в розмірі 500 гривень 00 копійок відповідає зазначеним вимогам. Таким чином, враховуючи, що витрати позивача на правову допомогу в розмірі 500 гривень 00 копійок, документально підтверджені, тому питання щодо їх стягнення судом буде вирішено відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. Отже, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, в частині стягнення з відповідача на користь позивача, який діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], моральної шкоди в розмірі 1500 гривень 00 копійок, а в іншій частині позову необхідно відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦК України, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволення позовних вимог, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати на правову допомогу в розмірі 250 гривень 00 копійок. Разом із цим, судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 243 гривні 60 копійок підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial