Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із даним позовом до [PERSON] та просить у судовому порядку стягнути із відповідача на свою користь борг за двома договорами позики у розмірі 16000 доларів США та 32000грн. та судовий збір. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 26.05.2013 року відповідач отримав від позивача кошти у сумі 10000 доларів США та 32000грн., які зобов`язався повернути до 09.06.2013 року і 23.04.2014р. відповідач отримав 6000 доларів США, які зобов`язався повернути до 28.04.2014 року, - про що написав розписки про отримання позик. [PERSON] зобов`язань за договором позики не виконав, грошові кошти не повернув, а тому позивач просить ухвалити рішення, яким стягнути із відповідача суму боргу. Представник позивача адвокат Пащинська А.О. позов підтримала просила його задовольнити, посилалася на обставини викладені у позовній заяві та на відповідь на відзив. Представник відповідача адвокат Мусаковський А.В. позов заперечив, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи суд вважає, що позов слід задовольнити повністю виходячи з наступного: Судом встановлено, що 26 травня 2013 року та 23 квітня 2014р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] були укладені договори позики, відповідно до яких останній отримав у позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 10000 доларів США і 32000грн., а також 6000 доларів США із терміном повернення до 09.06.2013 року та 28.04.2014 року відповідно, що підтверджується письмовими розписками, даними особисто відповідачем. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до висновку Верховного Суду України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі №6-2789цс16, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені в договорі. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як встановлено судом відповідач [PERSON] порушив умови договору позики, неналежно виконуючи взяті на себе зобов`язання. Даних про належне виконання відповідачем умов договору позики суду не представлено. А тому беручи до уваги наведені норми законів та те, що відповідач не повернув своєчасно позивачу борг в сумі 16000 доларів США та 32000грн., що підтверджується оригіналами розписок, копії яких долучені позивачем до матеріалів справи, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача вказану суму боргу. Виходячи з цього суд переконаний у необхідності присудити до стягнення договірного зобов`язання в іноземній валюті, що відповідає висновкам Великої палати Верховного Суду від 19.01.2019 року в справі №464/3790/16-ц. Представник відповідача у заперечення позову посилався на те, що розписки [PERSON] про отримання коштів є неналежними, оскільки написані не по формі та у них не зазначено про отримання коштів [PERSON] від [PERSON] , не вказано умови отримання позичальником коштів у борг, що суд критично оцінює таку позицію, оскільки безпосередньо із самих розписок вбачається, що відповідач отримав кошти від позивача та зобов`язується їх повернути до конкретної дати. Відтак такі розписки в силу ст. ст. 1046, 1047 ЦК України слід вважати належним підтвердженням укладеного договору позики. Крім того суд не приймає до уваги посилання представника відповідача адвоката на різновид валюти «долара», оскільки найпоширенішим обігом є американський долар як долар США, що є банальним питанням і було предметом відносин договору позики як заявила представник позивача, а також на застосування строків позовної давності, оскільки як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] 12.12.2014 року звертався у правоохоронні органи із приводу шахрайських дій зі сторони [PERSON] і 07.04.2017 року постановою слідчого дане кримінальне провадження закрито, а тому перебіг позовної давності на час досудового розслідування переривався; водночас представником адвокатом позивача суду тим стверджено, що її довіритель постійно намагався отримати власні кошти, на що позичальник зволікав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення із відповідача заборгованості за договорами позики, підстав для визнання договорів недійсними не заявлялось, відтак позов підставний та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути із відповідача у користь позивача документально підтвердженні витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved