Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-30 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом в суд про визнання виконавчого напису за №1089, вчиненого 06.08.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], таким що не підлягає виконанню та визнання іпотечного договору, укладеного 19.10.2006 року між [PERSON], [PERSON] і ТОВ «Український промисловий [PERSON]» та нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого за №5559, недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06.08.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] вчинено виконавчий напис за №1089 на іпотечному договорі, посвідченому 19.10.2010 року, яким запропоновано звернути стягнення на квартиру №5 на вул.Шараневича, 22 у м.Львові, як належить [PERSON], який є майновим поручителем [PERSON] в забезпечення виконання зобовязання згідно кредитного договору №120/КВ-06, укладеного 19.10.2006 року з ТОВ «Український промисловий [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк». Однак, виконавчий напис не підлягає виконанню з підстав грубого порушення вимог законодавства, зокрема, [PERSON] всупереч обовязковій вимозі закону жодної письмової вимоги про усунення порушень виконання зобовязання не отримував. Крім цього, за виконавчим написом звернуто стягнення на предмет іпотеки на погашення заборгованості, яка визначена за період, що перевищує три роки. Також, у спірному виконавчому написі зазначено, зо квартира належить [PERSON], разом з тим, така перебуває у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] До того ж, при підписанні іпотечного договору від 19.10.2006 року [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а отже іпотечний договір укладений 19.10.2006 року між [PERSON], [PERSON] і ТОВ «Український промисловий [PERSON]» є недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК країни. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, покликаючись на те, що письмова вимога про погашення заборгованості надіслана на адресу боржника відповідно до вимог закону та відповідачем надано докази, що підтверджують безспірність заборгованості, у зв'язку з чим підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, відсутні. При цьому, наголосив, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін іпотечного договору, не звільняє майнового поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє позивача права звернути стягнення на предмет іпотеки. [PERSON] обрав спосіб захисту свого порушеного права шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса, оскільки зобовязання після ухвалення рішення про стягнення заборгованості залишається невиконаним. Щодо вимоги [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним, зазначив, що позивачем не надано жодних належних, допустимих доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину він не усвідомлював значення своїх дій або не міг керувати ними. Просить в позові відмовити. Треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] та приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON], які належним чином були повідомлені про час, день та місце розгляду справи, що стверджується повідомленнями про вручення поштових повідомлень, які знаходяться в матеріалах справи, до суду не прибули, при цьому до суду подано заяви за підписами приватних нотаріусів, в яких вони просять проводити розгляд справи за їхньої відсутності, що суд вважає за можливе. Третя особа Залізничний відділ державної виконавчої служби м.Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, не направив в судове засідання свого представника, заяви про розгляд справи за відсутності представника не подав, про причини неявки не повідомив. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 19.10.2006 року між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №120/КВ-06, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 24000 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 13,5% на строк до 18.10.2016 року (а.с.54-56). З метою належного виконання зобовязань за кредитним договором 19.10.2006 року між ТОВ «Український промисловий банк» з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони укладено іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за № 5558, згідно якого в іпотеку банку передано квартиру №5 на вул.Шараневича, 22 в м.Львові, площею 40,5 кв.м, яка на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності №21389-З від 08.09.2006 року належить [PERSON] та [PERSON] (а.с.53). Як вбачаться з договору про передачу активів та кредитних зобовязань, укладеного 30.06.2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України (а.с. 47-52), Укрпромбанк передав (відступив) [PERSON] права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобовязань перед Національним банком, внаслідок чого [PERSON] замінює Укрпромбанк як кредитора у зазначених зобовязаннях. [PERSON] переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами. Згідно з актом приймання передачі договорів від 08.09.2010 року ТОВ «Український промисловий банк» передав, а ПАТ «Дельта Банк» прийняв кредитний договір № 120/КВ-06 від 19.10.2006 року, іпотечний договір № 5558 та відповідну кредитну справу (а.с. 57). Відповідно до п.2.1.4 іпотечного договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання основного зобовязання звернути стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 4.3 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі, зокрема, виконавчого напису нотаріуса. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ст.33 Закону України «Про іпотеку»). 06.08.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за заявою ПАТ «Дельта Банк» вчинений виконавчий напис № 1089 про звернення стягнення на квартиру №5 на вул.Шараневича, 22 в м.Львові (а.с. 44-46, 63). У зазначеному виконавчому написі запропоновано за рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного нерухомого майна задовольнити вимоги кредитора у розмірі суми заборгованості за період з 01.07.2010 року по 26.05.2014 року, яка становить 367055,24 грн. і складається із заборгованості за кредитом 18978,83 дол. США, еквівалент в гривні становить 221308,74 грн.; заборгованості за відсотками 12498,82 дол. США, еквівалент в гривні становить 145746 грн. Витрати, пов'язані із вчиненням виконавчого напису -\~2500 грн. Згідно зі ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст.88 цього Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до підпункту 2.3 п.2 Глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення звязку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Згідно з підпунктами 3.1-3.5 п.3 Глави 16 Розділу ІІ Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172 і при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у цьому Переліку. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172, встановлено, що для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. З матеріалів справи вбачається, що із заявою про вчинення виконавчого напису ПАТ «Дельта Банк» звернулося 06.08.2014 року. Згідно заяви строк, за який проводився розрахунок заборгованості і на погашення якої вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки складає період із 01 липня 2010 року по 26 травня 2014 року, тобто більше трьох років. Право вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки виникло в банку з моменту утворення заборгованості, і такою датою, як вказав сам стягувач та нотаріус є 01 липня 2010 року. З цієї дати до вчинення виконавчого напису 06 серпня 2014 року минуло більше трьох років. На ці обставини посилався і позивач в обґрунтування заявлених вимог. Згідно пунктів 2.4, 2.6, 2.7 кредитного договору повернення кредиту здійснюється щомісячними частками у розмірі не менш як 200 дол. США по 10 число включно кожного місяця. Проценти нараховуються щомісячно на фактичну заборгованість по кредиту. Нараховані проценти сплачуються позичальником у валюті кредиту по 10 число включно кожного наступного місяця, що слідує за місяцем нарахування процентів.\~ Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України право дострокового повернення коштів у кредитора виникає в разі прострочення повернення позичальником чергової частини позики.\~ Оскільки стягнення зверталось на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та зазначено її суму, судом встановлено, що ПАТ «Дельта Банк» визначено її розмір і щодо платежів, строки давності на стягнення заборгованості по яких пропущено, про що свідчить розрахунок заборгованості за договором станом на 26.05.2014 року, який надавався до заяви банку про вчинення виконавчого напису нотаріуса, а також не заперечувався сторонами в судовому засіданні (а.с.58), відповідно до якого тіло кредиту не погашається з 01.07.2010 року, з цього часу має місце також заборгованість по процентах, при цьому остання часткова оплата таких була в травні 2011 року. Таким чином, виконавчий напис було вчинено без дотримання вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат», оскільки звернення стягнення пропонувалось для задоволення вимог банку про стягнення заборгованості, яка розрахована поза межами трирічного строку з дня виникнення права вимоги. В матеріалах справи містяться досудові вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором від 03.06.2014 року, адресовані [PERSON] та [PERSON], а також рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень цим особам 10.06.2014 року (а.с.80-82). Представник відповідача покликається на ці документи в заперечення проти позовних вимог, зазначаючи, що вони є підтвердженням того, що виконавчий напис було вчинено після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні докази того, що надані нотаріусу із заявою про вчинення виконавчого напису досудові вимоги надсилалися відповідачем [PERSON] і [PERSON], оскільки наявні в матеріалах справи копії рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень не містять інформації щодо змісту повідомлення за відсутності опису вмісту листа. Крім цього, як вбачається зі свідоцтва про право власності на квартиру №21389-З від 08.09.2006 року квартира №5 на вул.Шараневича, 22 у м.Львові на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON] (а.с.79). Між тим, у виконавчому написі від 06.08.2014 року вказано, що квартира, на яку запропоновано приватним нотаріусом звернути стягнення, належить [PERSON], який є майновим поручителем [PERSON], відтак виконавчий напис містить недостовірні дані щодо належності майна, на яке пропонується звернути стягнення. Таким чином, суд дійшов висновку, що виконавчий напис вчинений з порушенням діючого законодавства, а тому позовні вимоги [PERSON] в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, слід задовольнити. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині визнання іпотечного договору недійсним з огляду на наступне. За змістом ст.215 ЦК України та згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 5 п. 5 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину відповідно до частин 1-3, 5 ст.203 ЦК не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як на підставу вимоги про визнання іпотечного договору від 19.10.2006 року недійсним [PERSON] посилається на те, що він при укладенні цього договору не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Проте, згідно даних висновку судово-психіатричної експертизи № 666 від 07.09.2015 року (а.с.90-92) на час проведення експертизи [PERSON] страждає органічним розладом особистості та поведінки травматичного ґенезу з наростаючим психоорганічним синдромом та судомними нападами нерівномірної частоти. За своїми клінічними ознаками даний психічний розлад не відноситься до стійкого хронічного психічного розладу. Перебіг захворювання характеризується періодами стабільного психічного стану та періодами загострення, що проявляється як правило в почастішанні судомних нападів та емоційно-вольових розладів. Причиною погіршення психічного стану можуть бути різні фактори, такі як вживання алкоголю, психотравмуючі ситуації, порушення режиму підтримуючого лікування тощо. Дотримання режиму лікування стабілізує психічний стан під експертного. Виходячи з динаміки перебігу захворювання, у [PERSON] можливі періоди погіршення психічного стану, які впливають на розуміння значення своїх дій. У період укладення договору іпотеки 19.10.2006 року [PERSON] не страждав стійким хронічним психічним розладом та не виявляв ознак будь-якого розладу психічної діяльності, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Суд приймає до уваги висновок експерта, який відповідає вимогам ст.147 ЦПК України, є обґрунтованим, повним, узгоджується з матеріалами справи. Згідно посвідчувального напису на іпотечному договорі від 19.10.2006 року приватний нотаріус Львівського МНО [PERSON] засвідчила що договір підписаний сторонами в її присутності, встановлено осіб, які підписали договір, їх дієздатність, а також дієздатність та правоздатність ТОВ «Укрпромбанк», повноваження представника. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження позовної вимоги про визнання іпотечного договору недійсним, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. Слід зауважити, що під час розгляду справи представник відповідача наводив доводи і обгрунтування щодо пропуску строку звернення [PERSON] до суду з позовом про визнання іпотечного договору недійсним. Згідно розяснень, даних в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. В даній справі суд дійшов висновку про відмову в позові в частині визнання іпотечного договору недійсним з підстав недоведеності позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а тому суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 243,60 грн. судового збору, сплаченого позивачем (а.с.4а).

Outcome: partial