Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовними вимогами до [PERSON] про визнання розписки недійсною. Свої вимоги [PERSON] мотивував тим, що був вимушений 22.05.2012 року під впливом психологічного тиску та погроз в свою адресу та адресу своєї сім'ї написати розписку начебто за фактом виявлення недостачі продукції на підприємстві, на якому працював. При цьому [PERSON] посилається на те, що ніяких грошових коштів він не отримував, свідків написання розписки крім відповідача не було. Представник позивача у судовому засіданні свої вимоги підтримав, пояснив, що ніяких грошей [PERSON] не від кого не отримував, розписку писав під тиском та погрозами. Додав, що на момент написання розписки працював у [PERSON] на її фірмі і коли там виявили недостачу сім'я остання вимусила [PERSON] написати розписку про нібито отримання грошей на себе. [PERSON] на обґрунтування своїх вимог послався також на те, що розписка писалась у магазині без свідків, та під тиском її друзів [PERSON] та [PERSON]. Представник відповаідача [PERSON] у судовому засіданні сзаперечив проти задоволення позову, вважає його необгрунтованим і безпідставникм, пояснив, що гроші [PERSON] отримував частинами у [PERSON], розписку писав добровільно. Ніяких погроз та тиску на нього не чинолось під час написання розписки. Вважає, що останній обрав таку позицію для свого захитсу, що б не повертати грошові кошти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що свідком написання розписки [PERSON], який є її сином не була, всі обставини знає зі слів сина. ві Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав показання, що працював деякий час у [PERSON]. Зазначив, що не був свідком того як [PERSON] написав розписку в приміщенні магазину [PERSON] про отримання грошових коштів. Дані обставини йому повідомив сам [PERSON] . Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, дослідивши матеріали кримінального провадження № 42012100030000061 за заявою [PERSON], з урахуванням показань свідків, вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У судовому засіданні було встановлено, що між сторонами по справі був укладений договір позики грошових коштів на виконання якого 22.05.2012 року [PERSON] була написана розписка про отримання від [PERSON] 12 572 гривень, які позичальник зобов'язався повернути позикодавцю до 21.06.2012 року. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Позивач заперечував факт отримання грошей, стверджував, що розписка була написана ним проти його волі, внаслідок психологічного тиску з боку сім'ї [PERSON] та погроз застосування до нього та членів його сім'ї фізичного насильства. Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містились в п.21 постанови від 6 листопада 2009 року № 6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. В силу приписів ст.60 ЦПК України сторона правочину, заявляючи вимогу про визнання правочину таким, що вчинений під впливом насильства, має довести: 1) факт укладання правочину 2) застосування до нього чи близьких для нього осіб фізичного або психічного насильства, або наявність загрози його застосування. На підтвердження або спростування факту застосування психологічного або іншого насильства до [PERSON] за клопотанням його представника судом були витребувані та оглянуті матеріали кримінального провадження № 42012100030000061 за заявою [PERSON] від 25.12.2013 року. Згідно постанови про закриття кримінального провадження № 42012100030000061 за заявою [PERSON] від 25.12.2013 року, кримінальне провадження від 19.12.2013 року по заяві [PERSON] було закрито, у зв'язку з відсутністю в діянні складу злочину, передбаченого ч. 2 п. 1 ст. 284 КК України.. Ніяких інших доказів, зокрема показань свідків, яки б підтвердили застосування до позивача [PERSON] психічного, психологічного насильства та погрози застосування фізичного насильства суду надано не було. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування, а, отже, і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд також не може прийняти до уваги доводи позивача [PERSON] та його представника про безгрошовість написаної ним розписки. Оскільки суду не надано достовірних доказів того, що під час укладення договору позики та написанні розписки до позивача [PERSON] застосовувались насильство чи погроза його застосування, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] є не обґрунтованими та не підлягають задоволеннює. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed