Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, згідно якого просить зобов`язати [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] шляхом знесення встановлених у проїзді між будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] металевих воріт або надання доступу до проходу та проїзду скрізь зазначені ворота для нього, його родини, а також швидкої допомоги, рятувальних служб, представників РЕМ; зобов`язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод у користуванні проїздом (провулком), позначеним в державному акті на право приватної власності на землю від 12.10.1998 року, а також в акті встановлення меж в натурі з узгодженням суміжними землекористувачів від 30.05.2014 року - літерами «Б до В» міські землі (проїзд). В обґрунтування позовних вимог вказує, що йому на праві особистої приватної власності, на підставі договору дарування земельної ділянки, належить земельна ділянка яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Земельна ділянка межує із земельними ділянками, які належать відповідачам [PERSON] та [PERSON] При цьому, вихід з його подвір'я на пров. Степовий здійснюється через проїзд (невеличкий провулок) шириною 5.2-5.8 м. Вказаний проїзд (провулок) фактично розділяє земельні ділянки відповідачів, та відповідно позначений в описі плану зовнішніх меж моєї земельної ділянки (який міститься в Державному акті на землю), а також в Акті встановлення меж в натурі з узгодженням суміжними землекористувачів від 30.05.2014 року - Літерами «Б до В» міські землі (проїзд). [PERSON] завжди користувався вказаним проїздом, однак з 2009 року відповідачам не сподобалось те, що я проходжу по проїзду та останні його перекрили воротами і заборонили його родині користуватися цією дорогою. На численні звернення до контролюючих органів, органів місцевої влади та прокуратури він отримував відповіді про те, що у діях відповідачів будь-які порушення відсутні; будь-якій проїзд (провулок) відсутній, що вказаний проїзд (провулок) приватизований та інше. Отримував вказівки про те, що потрапляти до свого двору він повинен через кладовище, яке знаходиться із зворотного боку його подвір'я. Усі органи наполягали на тому, що вирішення вказаного питання можливе лише у судовому порядку. Також позивачу, після того як перекрили дорогу з пров. Степового в спірний проїзд, пропонують користуватися господарським виходом в сторону абсолютно не пристосовану для безпечного проходу людей, де територія не упорядкована - рови, горби, які наповнені водою, і сміття, що виноситься з кладовища. Відповідно до Висновку від 10.10.2014 ст. УІН Артемівського МВ [PERSON] за наслідками його звернення, під час перевірки було встановлено, що [PERSON] за свій рахунок, з метою недопущення проходу та знаходження сторонніх осіб, встановив металеві ворота на прибудинковій території загального користування будинку, розташованого по [ADDRESS], попередньо погодивши свої дії з мешканцями району. Згідно Висновку від 29.12.2014 року СДСБЕЗ Артемівського МВ ворота були встановлені за обопільною згодою власниками будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] (тобто відповідачами). На даний час у зв'язку із перекриттям відповідачами проїзду, позивач як інвалід 3 групи, пенсіонер, особа похилого віку, має значні труднощі в користуванні власною земельною ділянкою, а саме не має можливості нормально виходити та заходити на своє подвір'я, не може викликати швидку допомогу та інші рятувальні служби. Усі спроби та намагання вирішення вказаного конфлікту і спору у позасудовому порядку не дали ніяких результатів, у зв'язку із чим позивач вимушений звернутися до суду із вказаною позовною заявою. Позивач [PERSON] в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] вважає заявлені позовні вимоги [PERSON] незаконними та необґрунтованими, просила відмовити позивачу у задоволенні його позову у повному обсязі. Надала пояснення, згідно яких вказала, що мешкає за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] мешкає по сусідству за адресою: [ADDRESS], а садиба по [ADDRESS] у позивача як дача та підсобне господарство. Тому позивач ходить на свою дачу не по вулиці, а через її земельну ділянку, город. Земля між її та [PERSON] будинками належить їм, однак спірний прохід утворився ще у 70-х роках, коли її батько придбав будинок. Спочатку там викопали колодязь, та щоб людям було зручніше туди діставатися, не стали загороджувати прохід між будинками. Вказаний прохід немає ніякої назви, навіть на карті його немає. Позивачу байдуже на права інших сусідів. У нього є прохід по вулиці з обох сторін, але це його чомусь не влаштовує і він бажає ходити на свою дачу через їх город та паркан по прямій лінії. За її городом біля двох ставків позивач незаконно захопив земельну ділянку, де випасає свою худобу та обробляє земельну ділянку. Позивач захопив і частину її земельної ділянки з криницею, яку викопав її батько. Вважає, що позивач повинен повернути їй цю частину земельної ділянки. На генеральному плані забудови міста Бахмут проходу між її будинком та сусідським немає. Це не вулиця, не провулок, не тропа. Крім того ця частина її земельної ділянки є приватизованою у особистій власності, є її городом. Раніше вона не ставила там паркан, бо дозволяла людям підходити до криниці та набирати воду. Позивач користувався цією добротою, але зараз вона не бажає, щоб по її городу хтось ходив, тому вона разом із сусідами поставили паркан для розмежування їх земельних ділянок, з дозволу комісії міської ради. Позивач своєю земельною ділянкою перекрив прохід до криниці, знищів ставки. Він чомусь незаконно став вважати частину її земельної ділянки своєю. Порушуючи правила добросусідства, він став псувати її майно, вимагати проходу через земельну ділянку. Позивач [PERSON] постійно влаштовує сварки, а зараз погрожує судовим позовом. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] також заперечували проти позовних вимог [PERSON], зазначивши, що [PERSON] проживає по [ADDRESS] по сусідству з [PERSON] Оскільки за їх будинками раніше були ставки та гаражі, для зручності людей, щоб вони багато не обходили, залишили між будинками цей спірний прохід. Проте ніякого провулку, який був би зазначений у генеральному плані, немає. Також, неодноразово до них виходила комісія, яка встановила, що спірний прохідне не вказаний на генеральному плані міста, а до ділянки [ADDRESS] існує інший підхід та проїзд. У зв'язку із цим можливо закрити прохід між будинками по [ADDRESS] та [ADDRESS]. Представник третьої особи - Бахмутської міської ради просила ухвалити рішення на розсуд суду. Разом з тим вказала, що прохід (проїзд) між будинками [ADDRESS] та [ADDRESS], що перебував у власності (Артемівської) Бахмутської міської ради увійшов до наданої у власність земельної ділянки, площею 0,10 га [PERSON] відповідно до рішення Артемівської міської ради від 28.11.2007 № 5/24-472 для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Вищезазначене рішення було прийнято відповідно до вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Земельного кодексу України. Неодноразово, представниками Бахмутської (Артемівської) міської ради були зроблені комісійні виходи на місцевість до ділянок між буд. [ADDRESS] та [ADDRESS], де було встановлено, що даний прохід (проїзд) не передбачений генеральним планом забудови міста (Артемівська) Бахмута. Земельні ділянки [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS] приватизовані у відповідності до діючого законодавства. Прохід (проїзд) до будинку [ADDRESS] передбачений з іншої сторони (зі сторони кладовища). Зазначені земельні ділянки, були приватизовані у відповідності до розмірів, вказаних у технічних паспортах, тобто разом із проходом до житлового будинку. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, розглянувши матеріали справи, додатково представлені документи, та оцінивши надані докази, дійшов наступних висновків. Статтею 2 Земельного кодексу України (далі ЗК України) передбачено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Згідно з частинами 2, 3, 5 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що згідно зі ст. 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Згідно виписки з рішення № 261 виконавчого комітету Артемівської міської Ради народних депутатів від 16 червня 1993 року та акту виносу в натуру земельної ділянки індивідуального забудовника, затвердженого 18.06.1993 року головним архітектором м. Артемівська, [PERSON] надано земельну ділянку для будівництва індивідуального жилого будинку в [ADDRESS], площею 1000 кв.м із земельного фонду Артемівської міської ради (а.с.11). Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору дарування земельної ділянки (серія ААН № 660178) від 10.11.1998 року, укладеного між [PERSON] (дарувальник) та позивачем по справі [PERSON] (обдарований), посвідченого завідуючою Першої Артемівської нотаріальної контори Букрей Г.П. та зареєстрованим в реєстрі за № 1-6756, дарувальник подарував, а обдарований прийняв у дар земельну ділянку площею 1000 кв.м, яка розташована за адресою - [ADDRESS], для будівництва і обслуговування жилого будинку (а.с.7). 12 листопада 1998 року на ім'я [PERSON] на підставі рішення виконкому Артемівської міської Ради народних депутатів від 18.02.1998 року № 117 та договору дарування № 1-6756 від 10.11.1998 року був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], згідно якого йому передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,1000 гектарів, що розташована на території Артемівської міської ради по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку. Акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4343 (а.с.8). Так, позивач [PERSON] є власником жилого будинку, який розташований у місті Артемівську по [ADDRESS] на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок від 9.10.2001 року, яке видане Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю м. Артемівська на підставі рішення виконкому Артемівської міської ради від 4.07.2001 року № 598, та зареєстроване в реєстрову книгу № 31 за реєстровим № 4803 (а.с.103). Згідно ст. 12 Земельного кодексу України (в редакції від 20.06.2007 року) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, в тому числі і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб. На виконання Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» сільські, селищні, міські ради передали громадянам у приватну власність земельні ділянки, раніше надані їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у межах норм, встановлених земельним законодавством. Статтею 3 зазначеного Декрету визначено, що право власності громадян на зазначені земельні ділянки посвідчується рішенням відповідної ради, про що робиться запис у земельно-кадастровій документації, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Згідно виписки з рішення виконавчого комітету Артемівської міської Ради народних депутатів № 306 від 7.07.1993 року, за [PERSON] закріпили на тимчасове довгострокове користування земельну ділянку по [ADDRESS], площею 376 кв.м, без права будівництва (за схемою - ділянка площею 594 кв.м + ділянка тимчасового користування площею 376 кв.м) (а.с.180). Рішенням виконавчого комітету Артемівської міської ради № 330 від 19.05.2004 року надано дозвіл на будівництво жилих будинків, реконструкцію у жилому будинку, будівництво господарсько-побутових споруд, продовження термінів будівництва індивідуального жилого будинку громадянам у м. Артемівську (а.с.13). Як вбачається з витягу із рішення 24 сесії 5 скликання Артемівської міської ради від 28.11.2007 року № 5/24-472, [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,01000 га по [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]) для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (а.с.12). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку (серія [NUMBER]), виданого 18.02.2008 року Артемівським відділом земельних ресурсів та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010814700059, відповідач [PERSON] на підставі рішення Артемівської міської ради № 5/24-472 від 28.11.2007 року є власником земельної ділянки площею 0.1000 га, яка розташована у [ADDRESS] для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. У плані меж земельної ділянки (кадастровий номер [NUMBER]) вказано суміжності: А-Б - вул. Степова, Б-В - земельна ділянка [NUMBER], В-Г земельна ділянка [NUMBER], Г-А - земельна ділянка [NUMBER] (а.с.96). Також, відповідно до державного акту на право власності на землю (серія [NUMBER]), виданого 19.12.1997 року Артемівською міською Радою народних депутатів та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3383, [PERSON], спадкоємцем якого є відповідач [PERSON], на підставі рішення виконкому Артемівської міської Ради народних депутатів від 17.12.1997 року № 1012 передано у приватну власність земельна ділянка площею 0.1390 га, яка розташована на території Артемівської міської ради, ділянка [NUMBER] для ведення особистого підсобного господарства. У плані зовнішніх меж земельної ділянки [NUMBER] вказано суміжності: А-Б - присадибна ділянка [NUMBER], Б-В - прохід, В-Г - пров. Степний, Г-А - присадибна ділянка [NUMBER] (а.с.179). Згідно ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування посвідчується державними актами. Згідно вимог ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) «Про практику застосування судами земельного законодавства» при розгляді цивільних справ суди повинні враховувати, що з 1 січня 2002 р. відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. № 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України, п.1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі N 43 від 4.05.1999 року (затвердженої Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах N 43 від 04.05.1999 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 4 червня 1999 р. за N 354/3647 зі змінами та доповненнями до неї), право власності на земельну ділянку виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, який видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. Відповідно до п.1.13. вищевказаної Інструкції складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об'єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правоустановчих документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією. Пункт 2.6 Інструкції встановлює, що кадастровий план земельної ділянки складається в масштабі, який забезпечує чітке зображення всіх елементів і написів. На план наносяться: межі земельної ділянки з описом суміжних землевласників і землекористувачів; поворотні точки меж земельної ділянки; лінійні проміри між точками по межах земельної ділянки. При наявності обмежень на використання земельної ділянки до примірника державного акта на право постійного користування земельною ділянкою або на право власності на земельну ділянку, який видається власнику або користувачу земельної ділянки, додаються: копія кадастрового плану; акт перенесення на місцевість меж зон обмежень. Позивачем не надано Державного акту на право власності на землю, на якому знаходиться спірний проїзд або інші документи, які б свідчили обмеження прав інших землекористувачів у користуванні проїздом, визначеному на технічній документації. У акті встановлення меж в натурі з узгодженням суміжних землекористувачів від 30.05.2014 року, відомості якого не суперечать даним Кадастрового плану земельної ділянки [ADDRESS] у м. Артемівську Донецької області від 23.07.2014 року, земельна ділянка за вищевказаною адресою закріплена в натурі та має суміжності: від А до Б - земельна ділянка [ADDRESS], що належить [PERSON]; від Б до В - землі Артемівської міської ради, проїзд; від В до Г - земельна ділянка [ADDRESS], що належить [PERSON]; від Г до Д - земельна ділянка [ADDRESS], що належить [PERSON]; від Д до Е - землі Артемівської міської ради, дорога; від Е до А - землі Артемівської міської ради (а.с.9-10). Як зазначає позивач, конфлікт між ним та відповідачами виник у 2009 році, коли останні самовільно встановили ворота між будинками [ADDRESS] та [ADDRESS], оскільки він вважає, що ця земля належиться міській раді та є землею загального користування. Позивач [PERSON] неодноразово звертався із заявами до правоохоронних органів по факту протиправних дій з боку [PERSON] щодо самовільного встановлення воріт на при дворовій території загального користування. На його звернення Артемівський міський відділ ГУ МВС України в Донецькій області надавав відповіді (від 22.10.2014 року № 18399, 31.12.2014 року № 204505) та висновки (від 10.10.2014, 30.12.2014), згідно яких за результатами перевірки встановлено, що в діях власників будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] відсутній склад кримінального злочину, оскільки із наданої інформації відділу Держземагенства в м. Артемівську та згідно даних Генерального плану забудови м. Артемівська прохід між будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] не передбачений, вказані земельні ділянки приватизовані. Згідно проекту будівництва житлового будинку [ADDRESS], під'їзд передбачений зі сторони кладовища. По факту встановлення воріт в проході між будинками [ADDRESS] та [ADDRESS], ворота встановлені по обопільному рішенню власників вказаних будинків на підставі рішення комісії Артемівської міської ради від 18.05.2007 року, яка прийняла рішення про можливість закриття проходу(а.с.19-22). Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона проживає по [ADDRESS], є дружиною позивача. З 1993 року по 2009 року вона із сусідами користувалися проходом між будинками відповідачів. Раніше вони з [PERSON] дружили, проте після того, як вона та [PERSON] поставили ворота та закрили прохід між своїми будинками, що створює незручності, щоб дістатися до колодязя (коли немає води вона із родиною туди приїжджає надбирати воду), у них тепер погані стосунки. З початку, коли вона отримувала будинок, представник з архітектурного управління казала, що буде прохід загальний. Як її відомо, вказаний прохід належить міській раді, а яким чином трапилося, що відповідачі її приватизували, вона не знає. Свідок [PERSON] надав у судовому засіданні пояснення про те, що він проживає по [ADDRESS]. В 1973 році він отримав ділянку під забудівлю. Згодом, коли побудували по вулиці будинки, до дитячого садка та магазина ходили через стежку по провулку між будинками [PERSON] та [PERSON], поки не побудували гаражі. На даний час проходу між будинками немає, він загороджений залізними воротами приблизно 2 роки [PERSON] та [PERSON]. 18.05.2007 року виїзною комісією з питання проходу між ділянками по [ADDRESS] та [ADDRESS], до складу якої входили начальник відділу архітектури та містобудівництва Управління муніципального розвитку [PERSON], спеціаліст міського відділу земельних ресурсів [PERSON] та спеціаліст відділу архітектури та містобудівництва Управління муніципального розвитку [PERSON], був складений акт (а.с.124), згідно якого комісія з виїздом на місце розглянула звернення [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS] з питання закриття проходу між ділянками по [ADDRESS] та [ADDRESS], оскільки даним проходом користуються лише мешканці будинку [ADDRESS], а мешканцям будинків по [ADDRESS] та [ADDRESS], створює незручності. Комісія встановила, що даний прохідне не вказаний на генеральному плані міста, а до ділянки [ADDRESS] мається інший підхід та проїзд. У зв'язку із цим, комісія вважає за можливим закрити прохід між будинками по [ADDRESS] та [ADDRESS]. Згідно до ч.1 ст. 16 Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них. Пунктом 4.1 Порядку розроблення містобудівної документації, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України 16.11.2011 № 290, рішення про розроблення генерального плану, плану зонування території, детального плану території, яка розташована в межах населеного пункту, а також внесення змін до цієї містобудівної документації приймає відповідна сільська, селищна, міська рада. Також, [PERSON] неодноразово звертався до Управління муніципального розвитку Артемівської міської рад з приводу незаконного встановлення воріт, та розглянувши чергове звернення у листі № 442 від 14.05.2009 року начальник управління [PERSON] зазначив, що в 2007 році здійснювався комісійний вихід на місцевість на прохання [PERSON], в результаті чого встановлено, що прохід між будинками по [ADDRESS] та [ADDRESS], не вказаний у генплані міста, до того ж до земельних ділянок по [ADDRESS] є інший прохід та під'їзд. Тому за вказаними адресами була дійсно зроблена приватизація земельної ділянки, що повністю відповідає генеральному плану міста та Земельному законодавству України (а.с.12 зворотної сторони). Згідно листа Артемівської міської ради від 8.10.2012 року № 01/05-784 за зверненнями [PERSON] 28.05.2010 року був здійснений комісійний виїзд у складі спеціаліста І категорії по зверненню громадян Управління муніципального розвитку Артемівської міської ради ([PERSON]), провідного спеціаліста земельних ресурсів Управління муніципального розвитку Артемівської міської ради ([PERSON]), спеціаліста І категорії відділу архітектури та містобудування Управління муніципального розвитку Артемівської міської ради ([PERSON]), головного спеціаліста відділу Держкомзему у м. Артемівську ([PERSON]), після чого було встановлено, що дійсно прохід до земельної ділянки по [ADDRESS] приватизований і перебуває у власності [PERSON] У нього є вихід з іншої сторони, але поряд розташоване кладовище та ставок. 13.09.2011 року був здійснений черговий комісійний виїзд у складі провідного спеціаліста відділу земельних ресурсів Управління муніципального розвитку Артемівської міської ради [PERSON], спеціаліста І категорії відділу архітектури та містобудування Управління муніципального розвитку Артемівської міської ради [PERSON], головного спеціаліста відділу Держкомзему у м. Артемівську [PERSON], начальника відділу землевпорядних робіт Донбаського державного підприємства геоінформатики та маркшейдерії «ДОНБАСГЕОІНФОРМ» [PERSON] та депутата Артемівської міської ради [PERSON] Під час цього комісійного виїзду були зроблені виміри та виявлено, що земельні ділянки, розташовані по [ADDRESS] та [ADDRESS] були приватизовані у відповідності до розмірів, вказаних у технічних паспортах, тобто разом із проходом до житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] (а.с.25). До того ж, відповідно до інформації, наданої представником Управління муніципального розвитку Бахмутської міської ради № 1-0089-08 від 18.01.2017 року, прохід (проїзд) між будинками [ADDRESS] та [ADDRESS], що перебував у власності (Артемівської) Бахмутської міської ради, увійшов до наданої у власність земельної ділянки, площею 0,10, [PERSON] відповідно до рішення Артемівської міської ради від 28.11.2007 № 5/24-472 для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Вищезазначене рішення було прийнято відповідно до вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Земельного кодексу України. Неодноразово, представниками Бахмутської (Артемівської) міської ради були здійснювалися комісійні виходи на місцевість до ділянок між буд. [ADDRESS] та [ADDRESS], де було встановлено, що даний прохід (проїзд) не передбачений генеральним планом забудови міста (Артемівська) Бахмута. Земельні ділянки [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS] приватизовані у відповідності до діючого законодавства. Прохід (проїзд) до будинку [ADDRESS] передбачений з іншої сторони (зі сторони кладовища). Зазначені земельні ділянки, були приватизовані у відповідності до розмірів, вказаних у технічних паспортах, тобто разом із проходом до житлового будинку. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.4 ст.373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Відповідно до ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно з п. 7 Постанови Пленуму ВСУ України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що захисту в судовому порядку підлягають права та законні інтереси фізичної особи, яка на законних підставах володіє та користується земельною ділянкою, тобто є власником або користувачем земельної ділянки при наявності відповідних документів на підтвердження права на земельну ділянку. Згідно з пп. «г» п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» об'єктами благоустрою населених пунктів, зокрема, є такі території загального користування як вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки. Вказаним законом забороняється на об'єктах благоустрою самовільно влаштовувати городи, створювати, пошкоджувати або знищувати газони, самовільно висаджувати та знищувати дерева, кущі тощо (п. 2 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»). У відповідності до п. «а» ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України вулиці належать до земель загального користування населених пунктів, які не можуть передаватись з комунальної у приватну власність. Проте, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, у листі Управління муніципального розвитку Бахмутської міської ради (від 4.05.2017 № 01-0679-08), який надійшов на запит суду від 26.04.2017 року, повідомлено, що відповідно до генерального плану забудови м. Бахмута (Артемівська) проїзд (прохід) до будинку [ADDRESS] між будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] не передбачений містобудівною документацією, він не має ніякої назви та номеру. Тому умовний прохід (проїзд) не є землею загального користування. Також, що відповідно до Державних будівельних норм України щодо житлових будинків для індивідуальних забудовників України (ДБН 79-92), розміри земельних ділянок, що надаються громадянам для індивідуального житлового будівництва, визначаються згідно з Земельним кодексом України, у містах - до 0,10 га, що відповідає розміру земельних ділянок відповідачів, згідно державних актів на землю. Крім того, відповідно п.2.9 ДБН 79-92 відстань від стін будинків з вікнами, що виходять із житлових кімнат, кухонь, веранд та головних входів у будинок (квартиру) до інших житлових будинків та господарських будівель (без утримання худоби та птахів) має бути не менше 7 м за містобудівельними вимогами. Ділянки житлових будинків (квартир) можуть бути огороджені з боку вулиць та сусідніх ділянок огорожами, зовнішній вигляд та висоту яких слід приймати у відповідності з Вказівками на проектування огорож, майданчиків та ділянок підприємств, будинків та споруд. Вигляд огорож з боку вулиць має бути погоджені з головним архітектором міста (району) (п. 2.21 ДБН 79-92). Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. У відповідності до ст.91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок, а також дотримуватися правил добросусідства. З огляду на це суд приходить до висновку, що проходу між будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] не передбачено, що і підтверджується відповідними вищенаведеними документами, в тому числі, зважаючи на те, що за державними нормами відстань між будинками має бути не менше 7 метрів. Більш того, як вбачається з технічної документації, що і не заперечується позивачем, він має відповідний прохід до належної йому земельної ділянки, що проходить не між будинками відповідачів, а тому права позивача на користування його земельною ділянкою відповідачами не порушуються. Позивачем та його представником не надано достовірних та достатніх доказів, які б свідчили про порушення відповідачами його прав на користування його земельною ділянкою. Разом з тим, в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просив суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог, в тому числі, на тих підставах, що ним пропущений трирічний строк звернення до суду з цим позовом. Разом з тим, суд вказує, що, виходячи з численних звернень до компетентних та відповідних органів, позивач намагався вирішити вказаний спір в позасудовому порядку і лише після того, як йому було відмовлено у відповідних органах, він звернувся до суду, а тому, виходячи з викладеного, суд вважає, що строк звернення позивача до суду з цим позовом ним пропущений не був та вирішує спір по суті. Згідно ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Оцінюючи всі перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про недоведеність позовних вимог [PERSON], оскільки останнім не представлено належних доказів порушення його права користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: [ADDRESS], а також створення відповідачами перешкод у користуванні шляхом самовільного захоплення частини земельної ділянки, яка, як було встановлено судом, приватизована та належить відповідачам, та встановлення металевих воріт між будинками. Тому, на підставі викладено, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду від 30.06.2016 року, відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, позивачу відстрочено сплату судового збору до винесення рішення по справі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, суд стягує з позивача судовий збір в дохід держави в сумі 640 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved