Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Бабинської сільської ради та її комунального підприємства «Дідове», що в наступному згідно постанови Кабінету Міністрів України №718-р від 12.06.2020 року із 25 жовтня 2020 року в результаті реорганізації територіальних громад відійшли до Новокалинівської міської ради, а тому під час провадження цивільної справи позивач уточнив власну позицію та пред`явив позов до належного відповідача Новокалинівської міської ради Самбірського району як засновника комунального підприємства і як органу місцевого самоврядування, що несе абсолютну відповідальність за зобов`язаннями як Бабинської сільської ради так і його комунального підприємства, - про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, посилаючись на те, що розпорядженням сільського голови Бабинської сільської ради Самбірського району Львівської області №6-ос/к від 29 жовтня 2018 року його було призначено на посаду тимчасово виконуючого обов`язки директора Комунального підприємства «Дідове» Бабинської сільської ради. 22 січня 2020 року розпорядженням сільського голови №04-ос від 15 січня 2020 року згідно поданої заяви його було звільнено з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. При звільненні з позивачем не було проведено розрахунку, а саме не було виплачено заробітну плату починаючи із вересня 2019 року по 22.01.2020 року в сумі 69732,1грн. та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 6044,28грн., а тому позивач та його адвокат просили присудити стягнути із відповідача у судовому порядку заробітну плату починаючи із вересня 2019 року по 22.01.2020 року в сумі 69732,1грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 6044,28грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку, який станом на час подання позову становив 90367,15грн. У судовому засіданні позивач позов підтримав, в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку уточнив вимогу та просив стягнути таку суму по день фактичного розрахунку. Представник позивача адвокат Михалойко Б.І. позов підтримував у тому числі уточнений, також просив такий задовольнити і наполягав на цьому. Представник відповідача Пенюк А.Є. у попередніх судових засіданнях позов заперечував, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позов та письмові пояснення, згідно з якими просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки Новокалинівська міська рада не є належним відповідачем, так як не є правонаступником КП «Дідове»; відповідно заявлених позивачем сум коштів не оспорював. Допитана у суді свідок [PERSON] пояснила про діяльність раніше підприємства «Дідове» і як бухгалтер тоді про виконання замовлень та відповідне фінансування Бабинською сільською радою цього комунального підприємства, про виплату працівникам заробітної плати. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав: Згідно із ст. ст. 21, 43 Конституції України, ст. ст. 94, 115 КЗпП України, ст. ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як установлено судом, розпорядженням сільського голови Бабинської сільської ради Самбірського району Львівської області №6-ос/к від 29 жовтня 2018 року [PERSON] було призначено на посаду тимчасово виконуючого обов`язки директора Комунального підприємства «Дідове» Бабинської сільської ради. 22 січня 2020 року розпорядженням сільського голови №04-ос від 15 січня 2020 року згідно поданої [PERSON] заяви останнього було звільнено з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. При звільненні із позивачем не було проведено розрахунку по заробітній платі та не виплачено компенсації за невикористану відпустку. Відповідно до ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то означені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен і письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається із поданого позивачем розрахунку, сума невиплаченої заробітної плати позивачу за період роботи з 1 вересня 2019 року по 22 грудня 2020 року становить 69732,1грн., сума компенсації за невикористану відпустку - 6044,93грн. Разом з тим як вбачається із долученої до матеріалів справи довідки №10 від 21.01.2020 року позивачу за період з 01.09.2019 року по 30.11.2019 року частково виплачувалась заробітна плата. Тому, із урахуванням даної довідки сума невиплаченої заробітної плати за період роботи з 1 вересня 2019 року по 22 січня 2020 року становить 54183,31грн, - 29279,01грн. (невиплачена заробітна плата з 01.09.2019р. по 30.11.2019р.) + 14942,6грн. (за грудень 2019р.) + 9961,7грн. (14 роб. днів в січні х 711,55грн.) = 54183,31грн. При звільненні [PERSON] з роботи йому також не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 6044,28грн., що підтверджується матеріалами справи. Крім цього позивач просить стягнути із відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку починаючи з 23.01.2020 року по день фактичного розрахунку. Згідно ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір - вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Розрахунок середньомісячного заробітку проводиться в порядку встановленому постановою КМУ №100 від 08.02.1995року. Згідно вимог цієї постанови середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Період невиплати позивачу заробітної плати позивачу слід рахувати з 23.01.2020 року по день постановлення рішення , - 22.11.2021р., що становить 458 робочих днів. Згідно фотокопії штатного розпису КП Бабинської сільської ради «Дідове» на 2019 рік, посадовий оклад [PERSON] становив 14942,6грн. За останні два календарні місяці, що передували звільненню [PERSON] заробітна плата становила 29885,2грн. (14942,6грн.х2), кількість робочих днів 42. Виходячи з цього середньоденна заробітна плата позивача становила 711,55грн. (29885,20грн.:42 дні). Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 458 днів затримки Х середньоденний заробіток 711,55грн. = 325889,9грн. Із приводу посилання представника відповідача на те, що Новокалинівська міська рада Самбірського району Львівської області не є належним відповідачем, оскільки не є правонаступником КП «Дідове», суд звертає увагу на наступне: Згідно п. п. 4 п. 6-1 розділу 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сформована територіальна громада є правонаступником усього майна, прав та обов`язків розформованої територіальної громади з урахуванням особливостей, визначених підпунктами 5 і 6 цього пункту. Комунальне підприємство Бабинської сільської ради «Дідове» було створено відповідно до рішення сесії Бабинської сільської ради від 14.04.2016 року №10 і діяло на підставі Статуту комунального підприємства Бабинської сільської ради «Дідове», затвердженого рішенням Бабинської сільської ради №10 від 14.04.2016 року. Згідно Статуту засновником Підприємства була Бабинська сільська рада; підприємство є комунальним підприємством; метою діяльності Підприємства - надання послуг членам територіальної громади, обслуговування об`єктів комунальної власності. Підприємство є юридичною особою, функціонує на базі майна, що перебуває у комунальній власності та закріплюється за підприємством на праві господарського відання. Відтак згідно зі Статутом КП «Дідове»» є комунальним підприємством, яке утворене Бабинською сільською радою. Підприємство входило до сфери управління Бабинської сільської ради, яка була представником власника - територіальної громади Бабинської сільської ради виконувало її функції у межах, визначених Статутом, господарським кодексом України та іншими законодавчими актами України. Відповідно до статуту підприємство було створене для здійснення некомерційної господарської діяльності, а його майно перебувало в комунальній власності та було закріплене за ним на праві оперативного управління. Отже, підприємство здійснювало свою виробничу діяльність, передбачену статутом, саме за рахунок цього майна. Відповідно до Постанови КМУ №718-р від 12.06.2020 року з 25 жовтня 2020 року в результаті реорганізації територіальних громад Бабинська сільська рада та її комунальне підприємство «Дідове» відійшли до Новокалинівської міської ради, а тому належним відповідачем в даний час є саме Новокалинівська міська рада, як засновник комунального підприємства, як орган місцевого самоврядування, що несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями як Бабинської сільської ради так і його комунального підприємства. Згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на теперішній час засновником комунального підприємства «Дідове» є Новокалинівська міська рада Самбірського району Львівської області, код ЄДРПОУ 25254925 із 30 грудня 2020 року засновником прийнято рішення щодо припинення комунального підприємства «Дідове» і його реорганізації. Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року по справі 5023/4388/12, орган місцевого самоврядування несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями його комунального підприємства, створеного для надання послуг членам територіальної громади, обслуговування об`єктів комунальної власності. Відповідно до статті 136 ГК України правом оперативного управління в цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням. Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності. При цьому умовою покладення субсидіарної відповідальності на орган місцевого самоврядування за змістом частини сьомої статті 77 ГК України та частини десятої статті 78 цього Кодексу є недостатність коштів, які є у розпорядженні комунального підприємства. Крім того статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Так, у низці випадків ЄСПЛ визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30 листопада 2004 року в справі «Михайленки та інші проти України», пункт 45, рішення від 04 квітня 2006 року у справі «Лисянський проти України», пункт 19, рішення від 03 квітня 2007 року у справі «Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови», пункти 18,19, рішення від 12 квітня 2007 року у справі «Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації», пункт 35, рішення від 15 січня 2008 року у справі «Р.Качапор та інші проти Сербії». Отже, внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах вимог Конвенції. Відтак, виходячи із вищевикладеного Новокалинівська міська рада Самбірського району Львівської області є належним відповідачем у даних правовідносинах. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Позивач також просив у судовому порядку стягнути із відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 1644грн. Відповідно до ст. 133 ЦПК України до судових витрат відносяться витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать зокрема і витрати на професійну правничу допомогу адвоката. Як роз`яснено в п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 №10, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені; до складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами. Зважаючи на ту обставину, що позивачем не підтверджено належними доказами понесення витрат на правничу допомогу в заявленому в позові розмірі 1644грн., то суд у цьому відмовляє. Беручи до уваги вищевикладене, виходячи із засад змагальності щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства, з аналізу представлених документів, суд вважає що даний позов є підставний і його слід задовольнити частково. На підставі ч. 1 ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 908грн.

Outcome: partial