Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Міністерства охорони здоров`я України про визнання незаконним наказу та його скасування. Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідно до наказу МОЗ від 28.07.2016 «Про утворення Державного підприємства «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я України» було створене Державне підприємство «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я України». 26.06.2018 МОЗ України видано наказ №28-о про призначення [PERSON] виконуючим обов`язки директора підприємства на період з 26.06.2018 до 29.10.2018 включно. 29.10.2018 МОЗ України видано наказ №52-о «Про внесення змін до наказу МОЗ України від 26.06.2018 №28-о», на підставі якого період призначення [PERSON] виконуючим обов`язки директора підприємства змінено до 30.04.2019 включно. 26.04.2019 МОЗ України видано наказ №29-о «Про внесення змін до наказу МОЗ України від 26.06.2018 року №28-о», на підставі якого період призначення [PERSON] виконуючим обов`язки директора підприємства змінено до 30.05.2019 включно. 23.05.2019 до МОЗ України була направлена письмова заява [PERSON] на продовження терміну його перебування на посаді виконуючого обов`язки. Вказує на те, що його заява залишилась не розглянута, відповіді позивачу не надано. Натомість, відповідно до наказу від 30.05.2019 №42-о «Про виконання обов`язків», відповідач припинив трудовий договір із позивачем, звільнивши його від виконання обов`язків директора ДП «ДБЦ МОЗ України» у зв`язку із закінченням дії контракту відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Посилаючись на те, що підстави для його звільнення не відповідають фактичним обставинам та не грунтуються на нормах чинного законодавства, вважає, що наказ є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Ухвалою суду від 01 липня 2019 року у вказаній справі відкрито провадження за правилами позовного (спрощеного) провадження та учасників справи повідомлено про розгляд справи за правилами позовного (спрощеного) провадження, яким одночасно сторонам роз`яснено їх процесуальні права на подачу відповідних заяв по суті справи у встановлені строки. Згідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідач направив відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, вважає, що оскаржуваний наказ прийнятий в порядку та у визначений законодавством спосіб, підставою для його прийняття є закінчення строкового трудового договору. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до положень ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року (з подальшими змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при укладенні трудового договору на визначений строк, цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події. Судом встановлено, що відповідно до наказу МОЗ України від 28.07.2016 «Про утворення Державного підприємства «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я України» було створене Державне підприємство «Державний будівельний центр Міністерства охорони здоров`я України». 26.06.2018 МОЗ України видано наказ №28-о про призначення [PERSON] виконуючим обов`язки директора підприємства на період з 26.06.2018 до 29.10.2018 включно. 29.10.2018 МОЗ України видано наказ №52-о «Про внесення змін до наказу МОЗ України від 26.06.2018 №28-о», на підставі якого період призначення [PERSON] виконуючим обов`язки директора підприємства змінено до 30.04.2019 включно. 26.04.2019 МОЗ України видано наказ №29-о «Про внесення змін до наказу МОЗ України від 26.06.2018 року №28-о», на підставі якого період призначення [PERSON] виконуючим обов`язки директора підприємства змінено до 30.05.2019 включно. 23.05.2019 до МОЗ України була направлена письмова заява [PERSON] на продовження терміну його перебування на посаді виконуючого обов`язки. Наказом від 30.05.2019 №42-о «Про виконання обов`язків», позивача звільнено з роботи у зв`язку із закінченням строкового трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП. Вбачається, що сторонами було погоджено умови праці позивача на посаді директора підприємства саме за строковим трудовим договором. Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Підставою припинення трудового договору є закінчення строку, що передбачають п.п. 2, 3 ст. 23 КЗпП України, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення, як передбачає п. 2 ст. 23 цього Кодексу. Згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку п.п. 2, 3 ст. 23 цього Кодексу, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Пунктом 2 ст. 36 КЗпП передбачено можливість припинення трудового договору у зв`язку з закінченням його строку. При цьому, припинення трудового договору по закінченню строку не потребує заяви чи якогось іншого волевиявлення працівника, оскільки свою волю він вже виразив, коли уклав договір з визначеним строком трудового договору, одночасно виразивши і волю на припинення такого трудового договору по закінченню строку, на якій він був укладений. Роботодавець також не зобов`язаний попереджувати чи іншим чином інформувати працівника про майбутнє звільнення. Закон лише вказує на те, що якщо після закінчення строку дії трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк, що передбачає ч. 1 ст. 39-1 КЗпП України. Сторонами у даному випадку узгоджений строк дії договору до 30 травня 2020 року. Відповідач, як одна із сторін трудового договору, заявив вимогу про припинення трудового договору, видавши накази про звільнення позивача з 30 травня 2020 року, тобто в останній день дії договору. Трудовий договір, який в судовому порядку недійсним не визнавався, вичерпав свою дію, трудові відносини з позивачем припинені у зв`язку з закінченням погодженого сторонами строку, на який він укладався. Тобто, твердження позивача про незаконність його звільнення з підстав закінчення строку дії трудового договору є такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. Таким чином, дійсний трудовий договір між відповідачем та позивачам має строковий характер та укладений на визначений строк, а тому позивача було звільнено у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України із дотриманням вимог чинного трудового законодавства. Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання наказу незаконним та його звільнення, оскільки не встановлено порушень прав позивача при звільненні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed