Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що є власником квартири [ADDRESS]. Згідно будинкової книги окрім неї у квартирі зареєстрована та проживає її чоловік [PERSON] та дочка [PERSON] Зазначає, що їх дочка [PERSON] без їх відому оформила кредит і з моменту його несплати з 06.06.2015 року не проживає у квартирі, не користується вказаним житлом і не сплачує комунальних послуг. Враховуючи наведене просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала проти задоволення позову. Заслухавши думку учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним та до задоволення не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 7). Як вбачається з будинкової книги, то у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], її чоловік [PERSON] та дочка [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 ЖК України, а саме: подружжя власника, їх діти і батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Так, в матеріалах справи знаходиться висновок (а.с. 9) Луцького ВП ГУПП у Волинській області по заяві [PERSON], де вона просить підтвердити факт не проживання [PERSON] за адресою її місця проживання. Однак, даний орган не наділений повноваженнями підтвердження тих чи інших фактів. Викликана в судове засідання сусідка [PERSON] та допитана в судовому засіданні в якості свідка дала пояснення, що відповідач не проживає постійно у даному житловому приміщення, так як у них виникли неприязні відносини, хоча періодично навідує своїх батьків. Свідку зокрема невідомо, чи знаходяться особисті речі відповідача у вказаному житлі. Однак, позивач [PERSON] і сама не заперечує, що особисті речі [PERSON] знаходяться в будинку, вона проти, щоб її дочка жила в її квартирі з іншим чоловіком. Вона занепокоєна тим, що [PERSON] взяті кредити, яких вона невзмозі повернути. Власне це і привело до сімейних непорозумінь в результаті чого відповідач була змушена тимчасово проживати в іншому житлі. Однак, вона продовжує виконувати свої обовязки дочки та допомагати батькам, навідує їх, не втратила інтерес до житла, так як іншого у неї немає. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, позивачем не доведено в судовому засіданні відсутність [PERSON] по місцю проживання понад один рік, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed