Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Хижинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та за членом колгоспного двору, мотивуючи вимоги тим, що 12.06.2015 року померла його мати, [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої входить: 1/2 частка у праві власності на будинок з господарськими будівлями та спорудами № 32 по вулиці Гагаріна в с. Хижинці, Вінницького району Вінницької області, що належав померлій, як члену колгоспного двору станом на 15.04.1991 року. Так, згідно свідоцтва № 155 про право особистої власності на жилий будинок від 05.05.1988 року, виданого виконкомом Парпуровецької сільської ради на підставі рішення виконкому Вінницької районної ради від 23.05.1987 року № 167, будинковолодіння дійсно належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON]. В звязку з чим нотаріус не має можливості видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на дане майно. 26.10.2007 року [PERSON] склала заповіт, яким заповідала все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право [PERSON]. Таким чином, позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] та спадщину після смерті матері прийняв, так як у встановлений законом строк подав заяву про прийняття спадщини та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на дві спадкові земельні ділянки площею 0,25 га та 1,5943 га. Особою, яка має право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] є рідна сестра позивача, донька спадкодавця [PERSON], яка у встановлений законом строк подала заяви про відмову від прийняття спадщини. Станом на 15.04.1991 року, згідно погосподарських книг, членами колгоспного двору будинковолодіння № 32 по вулиці Гагаріна в с. Хижинці, Вінницького району вінницької області були: [PERSON] та [PERSON]. Дружина позивача - [PERSON], з якою він зареєстрував шлюб лише 11.08.1990 року, не брала участі у веденні господарства колгоспного двору більше трьох років до 15.04.1991 року, а тому право на майно колгоспного двору не набула. Також у самих виписках з погосподарських книг зазначено, що вона прибула проживати в будинок лише 24.10.1991 року. Таким чином, згідно діючого на той час законодавства, частки усіх членів колишнього колгоспного двору є рівними і відповідно складають на двох осіб по 1/2 частині кожному члену двору: [PERSON] та [PERSON]. За наведених обставин, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. В судове засідання представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] не з`явилася, надала суду заяву, в якій просить справу розглянути в її відсутність, позов свого довірителя підтримує, змін та доповнень не має, просить його задоволити. Відповідач, представник Хижинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просить справу розглянути в його відсутність, у вирішенні спору покладається на розсуд суду. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 12.06.2015 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-АМ № 319552 від 15.06.2015 року (а.с.6). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить: 1/2 частка у праві власності на будинок з господарськими будівлями та спорудами № 32 по вулиці Гагаріна в с. Хижинці, Вінницького району Вінницької області, що належав померлій, як члену колгоспного двору станом на 15.04.1991 року згідно свідоцтва № 155 про право особистої власності на жилий будинок від 05.05.1988 року, виданого виконкомом Парпуровецької сільської ради на підставі рішення виконкому Вінницької районної ради від 23.05.1987 року № 167. В даному свідоцтві зазначено, що будинковолодіння належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] (а.с. 12). 26.10.2007 року [PERSON] склала заповіт, яким заповідала все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право [PERSON]. Даний заповіт був посвідчений 26.10.2007 року секретарем Парпуровецької сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 164 (а.с. 7). Таким чином, [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] та спадщину після смерті матері прийняв, так як у встановлений законом строк подав заяву про прийняття спадщини та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на дві спадкові земельні ділянки площею 0,25 га та 1,5943 га (а.с. 13), що також підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії Вінницької районної державної нотаріальної контори від 01.03.2017 року за № 424/02-31 (а.с. 36 - 37). Особою, яка має право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] є рідна сестра позивача, донька спадкодавця [PERSON], яка у встановлений законом строк подала заяви про відмову від прийняття спадщини, що підтверджуються постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії Вінницької районної державної нотаріальної контори від 01.03.2017 року за № 424/02-31 та копією відповідної заяви (а.с.14, 36 - 37). Станом на 15.04.1991 року, згідно погосподарських книг, членами колгоспного двору будинковолодіння № 32 по вулиці Гагаріна в с. Хижинці, Вінницького району Вінницької області були лише двоє осіб: [PERSON] та [PERSON]. Дружина позивача - [PERSON], з якою він зареєстрував шлюб лише 11.08.1990 року, не брала участі у веденні господарства колгоспного двору більше трьох років до 15.04.1991 року, а тому право на майно колгоспного двору не набула. Також у самих виписках з погосподарських книг зазначено, що вона прибула проживати в будинок лише 24.10.1991 року (а.с. 28 - 35). Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 123 ч. 2 ЦК УРСР, розмір долі члена двору встановлюється виходячи з рівності долей всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Відповідно до Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року (який діяв на момент смерті матері позивача), пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року: Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. Таким чином, згідно діючого на той час закону ст. 123 ЦК України в редакції 1963 року, частки усіх членів колишнього колгоспного двору є рівними і відповідно складають на двох осіб по 1/2 частині кожному члену двору: [PERSON] та [PERSON]. Факт володіння, користування та розпорядження будинком з господарськими будівлями та спорудами № 32 по вулиці Гагаріна в с. Хижинці, Вінницького району Вінницької області [PERSON] та [PERSON], як членами колгоспного двору станом на 15.04.1991 року підтверджується: довідками Хижинецької сільської ради Сокиринецької обєднаної територіальної громади № 378 , № 373, № 374, № 375, № 376, № 377 від 20.03.2017 року (а.с. 21 - 26), виписками з погосподарських книг (а.с. 28 - 35), технічним паспортом, виготовленим ТОВ «БТІ СЕРВІС» 15.03.2017 року (а.с.15 - 19). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Ч.1 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають ті особи, які визначені у заповіті. Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Встановленим фактам відповідають правовідносини, визначені національним законодавством та такі, що захищають порушені, невизнані або оспорюванні права, а саме майнові права позивача щодо спадкового майна підлягають судовому захисту шляхом визнання права на підставі ст.ст.1223, 1268 ЦК України (спадкування за заповітом), оскільки являючись спадкоємцем за заповітом, позивач успадковує всю спадкову масу. За даних обставин суд приходить до висновку, що право позивача на спадщину є доведеним, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved