Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Черкасиобленерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги мотивує тим, що Наказом № 3 к від 03.04.2009 року він був прийнятий на роботу на посаду бухгалтера енергозбуту Жашківського РЕМ ПАТ «Черкасиобленерго». Наказом № 183-п від 05.08.2016 року він був переведений на посаду економіста з фінансової роботи фінансового відділу апарату управління ПАТ «Черкасиобленерго». Наказом № 330-п/тз від 31 травня 2017 року його звільнено з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України в звязку з невиконанням відповідачем законодавства про працю, умов колективного договору. Починаючи з лютого 2017 року відповідач почав порушувати строки виплати заробітної плати. Вказує, що станом на день звільнення його з роботи йому нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 27029,46 грн.. Вказує, що з дня звільнення його з роботи по день подачі даного позову до суду минуло 1 місяць, 19 днів. Його середній заробіток за цей період становить за червень 2-17 року - 5240грн., з 01. 07. по 19.07. за 13 робочих днів 3243,81 грн., а всього 8483,81 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату в сумі 27026,46 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06. по 19.07.2017 року в сумі 8483,81грн. Позивач [PERSON] до початку судового засідання надав заяву про зменшення позовних вимог. Вказав, що 25 липня 2017 року він отримав від ПАТ «Черкасиобленерго» заробітну плату в сумі 27026,46 грн. А тому, просить суд стягнути з відповідача на його користь лише суму середнього заробітку за час затримки при звільненні в період з 01.06.2017 року по 25.07.2017 року Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду заяву, зазначивши, що просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки при звільненні за період з 01.06.2017 по 25.07.2017, оскільки 25 липня 2017 року йому була виплачена заолбітна плата. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надали суду заперечення на позовну заяву. Суд, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, що відповідно до наказу № 330 п/тз від 31 травня 2017 року з [PERSON] було припинено трудовий договір. Причиною звільнення вказано ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України , підставою вказано Заява [PERSON] від 29 травня 2017 року. Згідно довідки № 5055/040201 від 02 серпня 2017 року, заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом на 31.07.2017 року відсутня в результаті проведених виплат: платіжне доручення № 4089 від 19.07.2017 року заборгованість за березень 2017 року в сумі 5345,14грн.; платіжне доручення № 4199 від 20.07.2017 року заборгованість за квітень 2017 року в сумі 5051,60 грн.; платіжне доручення № 4420 від 25.07.2017 заборгованість за травень 2017 року в сумі 16629,73грн. Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст. 15 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2,3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до ст.55 Конституції України та ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі №4-рп/2012. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП). Крім того, відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Що стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, то, період невиплати позивачу заробітної плати з 01 червня 2017 року по 25 липня 2017 року складає 55 днів, а також середньоденний розмір заробітку позивача складає 253 грн. 58 коп. ((5345грн.14 коп. +5051грн. 60 коп.) : 41 день). А тому, до стягнення з відповідача ПАТ «Черкасиобленерго» підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 13946грн. 90 коп. (253грн.58 коп. Х 55 робочих днів) . Також, на підставі ст.ст. 79, 88 ЦПК України, ЗУ «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ПАТ «Черкасиобленерго» в дохід держави судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. На підставі викладеного та,

Outcome: approved