Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом. 28.04.2015 року подав до позову зміни та доповнення. В обгрунтування позову посилається на те, що 04.05.2012 року згідно наказу №28 від 04.05.2012 року був прийнятий на 0,5 ставки сторожа в Радивилівську виробничу дільницю Публічного акціонерного товариства «Рівневтормет». Свої трудові обов'язки виконував добросовісно і жодних зауважень зісторони адміністрації до нього не було. Окрім роботи сторожа виконував обов'язки опалювача котельні, що вбачається із довідки №492 від 12.11.2012 року. Згідно наказу №76 від 18.10.2012 року звільнився із підприємства за власним бажанням так як заробітна плата за час роботи йому не виплачувалась. Всупереч вимог ст.116 КЗпПУ із ним не проведено розрахунок в день звільнення усіх сум, що належали. У зв'язку із необідністю проведення дружині яка є інвалідом 3-ї групи операції їздили двічі влітку 2013 року до керівника Публічного акціонерного товариства «Рівневтормет» [PERSON] щоб отримати належні кошти, однак йому відмовляли та обіцяли, що такі кошти будуть виплачені при їх наявності. Лише після звернення до суду позивачу було виплачено 23.04.2015 року розрахункові в розмірі 3001,81 грн.. Позивач стверджував, що за весь період роботи йому лише один раз видано зарплату, а жодних повідомлень про необхідність отримання розрахункових коштів з часу звільнення не отримував і з начальником Радивилівської дільниці [PERSON] та [PERSON] після подачі позову до суду не зустрічався. Вказаними протиправними діями відповідач ПАТ «Рівневтормет» заподіяв позивачу моральну шкоду яка виразилась у втраті душевного спокою, нормального сну, переживаннях. [PERSON] змушений змінити звичайний спосіб життя та протягом тривалого періоду витрачати час та зусилля для відновлення свого попереднього становища, користуватися послугами адвоката. Враховуючи наведене просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути із відповідача на його користь всі належні кошти. В частині позовних вимог щодо виплати розрахункових відмовився. Представник відповідача [PERSON] позову не визнавала і пояснила, що підприємство неодноразово зверталося до [PERSON] з приводу отримання заробітної плати та розрахункових, а 28.11.2012 року про таке йому повторно направлено лист №511 за підписом керівника. Позивач свідомо ухилявся від отримання коштів. Про це свідчить службова записка голові правління ПАТ «Рівневтормет» [PERSON] від 15.04.2015 року оформлена [PERSON] долучена до заперечення. На даний період докази щодо отримання вказаного листа чи інших повідомлень позивачем у них відсутні. Звертала увагу, що [PERSON] своїми умисними діями відмовлявся отримати розрахункові кошти щоб в подальшому стягнути більшу суму. Представник відповідача [PERSON] позову не визнавала і пояснила, що на даний період після звернення до суду належні кошити були надіслані і отримані поштовим переказом позивачем. У 2013 році розрахункові були нараховані бухгалтерією, однак позивач їх відмовлявся отримувати. Заслухавши [PERSON] та адвоката Франко І.Б. який представляє його інтереси. представників відповідача [PERSON] та [PERSON], свідків та дослідивши матеріали справи суд знаходить, що позов підлягає до задоволення частково. Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24.12.1999року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Під час судового слідства встановлено, що позивач працював на 0,5 ставки сторожа в ПАТ «Рівневтормет» із 04.05.2012 року (Наказ №28 від 04.05.2012 року) та по 18.10.2015 року (наказ №76 від 18.10.2012 року). За весь час роботи по відомості за жовтень 2012 року позивачу виплачено кошти один раз в сумі 286.89 грн. і це ним не оспорюється та визнано представниками відповідача. Із розрахункового листа ПАТ «Рівневтормет» за квітень 2015 року і пояснень сторін встановлено, що розрахункові кошти в розмірі 3001 грн.81 коп. позивач отримав 23.04.2015 року. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Тобто під час розгляду справи було встановлено, що розрахунок із позивачем було проведено лише після звернення його до суду. Посилання представників відповідача на лист №115 від 28.11.2012 року в якому [PERSON] повторно пропонують з'явитися для отримання заробітної плати і розрахункових суд вважає неналежним доказом. При цьому, взято до уваги те, що представниками відповідача [PERSON]. та [PERSON] не надано доказів відносно отримання вказаного листа позивачем та іншого попередньо направленого листа. Із пояснень свідка [PERSON] встановлено, що влітку 2013 року двічі із чоловіком приїздили до керівника для отримання розрахункових, так як для проведення операції їй необхідні гроші, однак їм у цьому відмовлено. Згідно зі ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Із довідки про доходи (а.с.4) судом встановлено, що заробітна плата позивача за серпень 2012 року складала 591.32 грн, та за вересень 2012 року 595.16 грн.. Отже, середній заробіток за один день становить 28.24 грн. (591.32+595.16=1186.48: на 42 робочих дні). Із часу затримки період із 19.10.2012 року (наступний день за звільненням) по 23.04.2015 року день фактичного розрахунку (повідомлення №90 про одержання 23.04.2015 року поштовим переказом коштів в розмірі 3001грн.81 коп). складає 633 робочих днів. Отже до виплати позивачу підлягає сума 17875.92 грн. (28.24х633) Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на встановлені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що саме з вини відповідача [PERSON] не виплачені належні кошти при його звільненні. Згідно рішення Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 року №8рп/2013 рік у справі №1-13/2013 в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року №108/95-ВР із змінами слідує, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь яким строком звернення працівників до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат на які працівник має право. Щодо відшкодування моральної шкоди яка завдана позивачу судом враховано, що в результаті протиправних дій відповідача [PERSON] втратив спокій, зазнав переживань, та тривалий час залишився без засобів проживання, змушений витрачати додаткові зусилля та кошти для відновлення своїх порушених прав. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тому, враховуючи викладені обставини, а також положення ст. 237-1 КЗпП України, завдану моральну шкоду суд оцінив в розмірі 3000.00 грн.. Ст.79 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати пов'язані з розглядом справи, зокрема витрати на правову допомогу та на проведення судових експертиз. У п. п. 47, 48 наведеної вище Постанови Пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 р. роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня2012 року №5076-VІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року №4191-VІ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Так як понесені витрати позивача на правову допомогу не підтверджуються квитанціями до прибуткових касових ордерів про оплату Франко І.Б. наданих послуг і суду не надано уточнений розрахунок понесення таких витрат позивачем на правову допомогу в задоволенні позовних вимог щодо стягнення коштів на правову допомогу слід відмовити. Розподіляючи судові витрати суд керується вимогами ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial