Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Вінницької обласної державної адміністрації, Вінницького спеціалізованого колективного підприємства №26, Департаменту соціальної молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації, ФСС України, ФСС України у Вінницькій області, ФСС України у м. Вінниця, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Казначейства України у Вінницькій області, прокуратура Вінницької області про забезпечення санаторним лікуванням, відшкодування моральної шкоди та припинення неправомірних дій. Свої вимоги мотивував тим, що являється інвалідом праці І групи довічно. В період з 2014 по 2016 роки позивачеві відповідачі і держава відмовили у наданні путівки до санаторію «Борисфен» з терміном лікування на 45 діб. Дії відповідачів позивачем оскаржувались в судовому порядку, внаслідок яких прийняті відповідні судові рішення, зокрема справи № 127/14840/15, 127/25523/15 та 127/23483/16. В 2017 році відповідачі відмовились забезпечити позивача санаторними путівками до санаторію «Борисфен» на 45 діб із супроводжуючою особою, адже такі путівки були закуплені та зникли. Крім того, 22 червня 2001 року комісія виконавчої дирекції управління ФСС України незаконно визнали позивача недієздатним та на цій підставі прийняла облікову документацію інваліда [PERSON] з Вінницького СКП-26 до Фонду ССНВ України. 17 жовтня 2003 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Вінниці з позовом про повернення документації інваліда до Вінницького СКП -26, справа перебувала у провадженні 2 роки без номера і зникла, провадження відсутнє. Одночасно вказав, що відповідачі не виконують рішення Ленінського районного суду м. Вінниці по справі № 2-220/2003 про вручення позивачеві нового серійного автомобіля. В 2017 році позивач подав близько 20 заяв про забезпечення його санаторним лікуванням на 45 діб. Відмова у забезпеченні лікування спричинила моральну шкоду, яку позивач оцінює в 38 400 грн. Шкода полягає у порушенні нормального способу життя, відчутті себе у пригніченому стані, адже відповідачі позбавили можливості поліпшити здоров'я в 2017 році. За наведеного просить вирішити питання щодо забезпечення його новим серійним автомобілем за рішенням суду від 2003 року, санаторною путівкою до санаторію «Борисфен» за 2014-2017 роки, стягнути з відповідачів гроші на оплату двох санаторних путівок до санаторію «Борисфен» за 2017 рік, стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 38 400 грн., зобов'язати відповідачів припинити протиправні дії та відновити втрачене судове провадження. 18 січня 2018 року на адресу суду надійшов відзив з Управління виконавчої дирекції Фонду соціально страхування України у Вінницькій області, в якому відповідач зазначив, що позов не визнає. Одночасно вказав, що передача особової справи позивача до ФСС України здійснена в межах законодавства діючого на той час, а згода від потерпілого на передачу його справи законодавством не передбачена. З посиланням на «Порядок відшкодування витрат за надані послуги санаторно-курортним закладам за вибором потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання» вказав, що для взяття на облік для забезпечення лікуванням необхідно надати певний перелік документів та підписати відповідний договір. Позивачеві зазначена процедура була роз'яснена листом від 30 листопада 2017 року, який залишився без реагування. Крім того, 24 листопада 2017 року представнику позивача [PERSON] в приміщенні Вінницької ОДА в присутності посадових осіб було запропоновано відвідати Фонд з метою упорядкування необхідних документів та підписання договору, однак останній відмовився, мотивуючи тим, що путівку має видати саме Вінницька ОДА. За наведеного просить відмовити у задоволенні позову (а. с. 37-39). Аналогічний за змістом відзив на позовну заяву надав до суду і інший представник відповідача (а. с. 51-52). 29 січня 2018 року на адресу суду надійшов відзив з Департаменту молодіжної та соціальної політики Вінницької ОДА, в якому відповідач зазначив, що позивач є особою з інвалідністю внаслідок трудового каліцтва та перебуває на обліку у відділенні виконавчої дирекції ФСС м. Вінниця. Особи з інвалідністю внаслідок трудового каліцтва на обліку у відповідача не перебувають та забезпечення санаторно-курортними путівками, засобами реабілітації та автомобілями не отримують. Відповідач вважає, що його помилково включено до числа відповідачів (а. с. 89-90). 19 лютого 2018 року на адресу суд надійшов відзив з Вінницької ОДА, в якій представник відповідача зазначив, що заперечує щодо задоволення позову як безпідставного та необґрунтованого. Крім того вказав, що відділення Управління виконавчої дирекції ФСС України забезпечує здійснення страхових виплат, соціальних послуг, забезпечення умов для медичної, професійної та соціальної реабілітації. Отже, забезпечення санаторним лікуванням не віднесено до повноважень відповідача. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог (а. с. 131-133). 11 січня 2018 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області Бубели Н.А., в якому остання зазначила, що Фонд соціального страхування України є тим органом до повноважень якого належить забезпечення санаторного лікування, наразі кошти Фонду не включені до складу Державного бюджету та використовуються лише за цільовим призначенням. В частині стягнення розміру моральної шкоди зазначила, що посилання на положення ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є безпідставним, адже зазначений закон не регулює спірних правовідносин між сторонами. Просила відмовити у задоволенні позову (а. с. 32-34). Позивач скористався своїм правом передбаченим положеннями ст. 178 ЦПК України, та 02 лютого 2018 року подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вчасно подав заяву про забезпечення санаторно-курортним лікуванням та довідку форми № 070/о (а. с. 96-99). В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача Управління ВД Фонду СС України у Вінницькій області Олійник А.М. та Жовмір К.О. заперечили щодо задоволення позову з підстав викладених у відзивах, просили відмовити у задоволенні позову. Листами від 09 січня, 27 лютого, 27 квітня та 04 червня 2018 року голова правління СКП - 26 просив розгляд справи провести без участі представника підприємства (а. с. 30, 154,178, 191). Представники відповідача Вінницької ОДА Машкаринець О.В. 19 лютого 2018 року подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести без участі представника Вінницької ОДА (а. с. 135). Представники відповідачів Департаменту соціальної молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації, Фонду соціального страхування України та Фонду соціального страхування України у м. Вінниця в судове засідання не з'явились по причини своєї неявки суд не повідомили, хоча про дату час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Представник третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області Бубела Н.А. в заяві від 21 травня 2018 року просила розгляд справи провести без участі представника (а. с. 183, зворот). Представник третьої особи прокуратури Вінницької області Гущіна Н.В. в судовому засіданні зазначила, що при вирішенні даного спору покладається на думку суду. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є особою з інвалідністю, І групи, трудове каліцтво, довічно, що підтверджується копією довідки від 25 квітня 1988 року № 008405, сер. ВТЄ-27 (а. с. 6). Крім того, відповідно до довідки сер. 2-18 МАД №009125, [PERSON] має втрату професійної працездатності 100% (а. с. 104). Відповідно до ч. 4 ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», потерпілому, який став особою з інвалідністю, періодично, але не рідше одного разу на три роки, а особам з інвалідністю I групи щорічно безоплатно за медичним висновком надається путівка для санаторно-курортного лікування; у разі самостійного придбання путівки її вартість компенсує Фонд у розмірі, встановленому правлінням Фонду. Відповідно до п. 3 постанови КМУ України, від 16 березня 2017 року № 145 «Деякі питання соціального захисту застрахованих осіб», Міністерству соціальної політики для підвищення якості надання соціальних послуг за рахунок страхових коштів внести на розгляд правління Фонду соціального страхування пропозиції щодо запровадження механізму відшкодування витрат за надані послуги санаторно-курортним та лікувально-профілактичним закладам за вибором застрахованих осіб. На виконання вищезазначених положень законодавства правлінням Фонду соціального страхування України 24 травня 2017 року затверджено постанова № 33 «Про затвердження Порядку відшкодування витрат за надані послуги санаторно-курортним закладам за вибором потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання» (надалі Порядок). Відповідно до п. 8, 9 Порядку, облік потерпілих, які мають право на забезпечення санаторнокурортним лікуванням, ведуть робочі органи Фонду за місцем зберігання справ про страхові виплати потерпілих. Для взяття на облік для забезпечення санаторно-курортним лікуванням (за санаторно-курортною путівкою) потерпілі подають до робочих органів Фонду: - заяву за формою, встановленою виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування України; - висновок МСЕК про потребу потерпілого в санаторно-курортному лікуванні та про потребу у супроводі (якщо таку потребу визначено); - довідку для одержання путівки на санаторно-курортне лікування за формою № 070/о; - індивідуальну програму реабілітації інваліда (за наявності); - копію паспорта потерпілого та особи, яка супроводжує потерпілого, якому за висновком МСЕК визначено потребу в супроводі. Під час подання копій документів, передбачених цим пунктом, пред'являються оригінали зазначених документів. Враховуючи, що місцем зберігання справи про страхові виплати потерпілого [PERSON] є Вінницьке відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, правовідносини щодо забезпечення лікуванням позивача існують саме між зазначеними сторонами. Інші відповідачі по справі не наділені повноваженнями щодо забезпечення потерпілих санаторно-курортним лікуванням, а тому пред'явлення позовної вимоги до останніх не ґрунтується на нормах діючого законодавства. З наведених положень законодавства вбачається, що для взяття на облік та для забезпечення санаторно-курортною путівкою, на особу, яка має право на таке лікування, покладено обов'язок вчинити певні дії, а саме: подати до робочих органів Фонду відповідну заяву та певний перелік документів. 03 жовтня 2017 року [PERSON] звернувся до Вінницького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з приводу забезпечення путівкою до санаторію «Борисфен», що підтверджується списком вхідних документів зазначеної установи. Листом від 30 листопада 2017 року № 440-06-02-04 за підписом начальника відділення [PERSON] повідомлено про порядок забезпечення санаторно-курортним лікуванням та запропоновано прибути до Вінницького відділення для оформлення заяви, підписання договорів та подання необхідних документів. Одночасно запропоновано [PERSON] визначити зручний для нього час для того, щоб працівник Фонду привіз зазначені документи для підписання (а. с. 44, зворот). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем в свою чергу не надано доказів, про те, що останній подавав до робочих органів Фонду відповідну заяву з необхідним переліком документів для взяття на облік та забезпечення санаторно-курортним лікуванням, хоча листом від 30 листопада 2017 року відповідач роз'яснив порядок отримання такого лікування. Враховуючи, що позивачем не дотримано вимог положень вищезазначеного Порядку, в задоволенні позовної вимоги про забезпечення позивача санаторною путівкою до санаторію «Борисфен» за 2017 рік слід відмовити. Так само не підлягає і задоволенню вимога про зобов'язання відповідачів припинити протиправні дії у зв'язку із її недоведеністю, адже в удовому засіданні не встановлено таких обставин. Щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивача грошових коштів на оплату двох санаторних путівок до санаторію «Борисфен» за 2017 рік суд зазначає наступне. Як вже зазначалось, відповідно до ч. 4 ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», у разі самостійного придбання путівки її вартість компенсує Фонд у розмірі, встановленому правлінням Фонду. Доказів того, що позивачем путівка на санаторно-курортне лікування за 2017 рік була придбана самостійно, суду не надано, а тому відсутні правові підстави для стягнення компенсації на користь позивача, а відповідно і в задоволенні такої вимоги слід відмовити у зв'язку із недоведеністю. В частині вимог про стягнення на користь позивача моральної шкоди суд зазначає, що ст. 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 3, 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, позивач посилався на те, що у зв'язку із відмовою у наданні лікування у нього порушився нормальний спосіб життя, відчував себе у пригніченому стані, адже відповідачі позбавили можливості поліпшити здоров'я в 2017 році. Однак, позивачем не надано відповідних доказів на підтвердження зазначених фактів та причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідачів та відповідними наслідками. За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, задоволенню не підлягають. Щодо вимоги позивача про забезпечення його путівками санаторно-курортного лікування за 2014-2016 роки, суд звертає увагу на те, що зазначені питання вирішувались в судовому порядку, вказаним правовідносинам надано правова оцінка, зокрема і в рішеннях судів по цивільних справах № 127/14840/15, 127/25523/15 та 127/23483/16. Так само в судовому порядку було вирішене і питання щодо забезпечення позивача новим серійним автомобілем (рішення Ленінського районного суду м. Вінниці справа № 2-220/2003), при цьому, у разі невиконання зазначеного рішення, позивач не позбавлений права звернутись до суду в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, що передбачено Розділом VII ЦПК України. Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що питання щодо втраченого судового провадження, а саме за позовною заявою [PERSON] від 17 жовтня 2003 року (а. с. 115), не підлягає розгляду в порядку позовного провадження. Розділом Х ЦПК України «Відновлення втраченого судового провадження» встановлені правові підстави та порядок втраченого провадження.

Outcome: dismissed