Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики в розмірі 30 000 грн. та судових витрат. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 29 січня 2010 року відповідач звернулась до нього з проханням надати в борг гроші в сумі 30 000 грн. Строк повернення позики з відповідачем не обумовлювали. На підтвердження отримання грошей [PERSON] надала розписку. Оскільки у [PERSON] не було коштів на повернення боргу, за взаємною згодою між сторонами 05.09.2012 року було укладено договір оренди належної відповідачу земельної ділянки площею 7,57 га строком на 49 років та досягнуто домовленість про те, що орендна плата в розмірі 5600 грн. 58 коп. за користування земельною ділянкою буде зараховуватись в рахунок повернення боргу за договором позики. В лютому 2016 року пред'явив відповідачу усну вимогу про повернення боргу, однак остання не погодилась повернути кошти. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав в повному та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, пояснивши, що факт отримання відповідачем коштів в борг підтверджується розпискою. Заперечив проти застосування строку позовної давності, оскільки відповідно до норм цивільного законодавства України заява про сплив позовної давності подається в письмовій, а не усній формі. Представник відповідача [PERSON] заперечив проти задоволення позову, пояснивши, що відповідачем не заперечується факт отримання коштів, однак вважає, що кошти набуті без достатньої правової підстави, оскільки з розписки не вбачається досягнення сторонами домовленості щодо укладення договору позики. В судовому засіданні усно заявив про застосування строку позовної давності, перебіг якого розпочався з моменту отримання коштів за розпискою, тобто 29.01.2010 року, який сплинув 13.01.2013 року. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача та представника відповідача, дослідивши докази в їх сукупності прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи із наступного. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 640 ЦК України визначено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч.1). Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.2). Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення). Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, так і умови договору, а також засвідчуючи факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми в борг. Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13. (такі висновки Верховного Суду України викладені у постанові по справі №6-79цс14 від 2 липня 2014 року). На обґрунтування позову позивачем надано розписку від 29 січня 2010 року з особистими підписами позивача та свідків [PERSON], [PERSON] наступного змісту: «Я, [PERSON] [INFO], жителька села Бредихіне, [NUMBER] виданий Бобринецьким РВ УМВС України 20 вересня 2008 року. В присутності свідків [PERSON] та [PERSON] підтверджую, що я дійсно отримала від гр. [PERSON] кошти в сумі 30 (тридцять) тисяч гривень. Зобов'язуюсь в подальшому ніяких вимог до [PERSON] не мати про що я і засвідчую своїм підписом» (а.с.6). З аналізу ст.638, ч.2 ст.640, 1046 ЦК України, які передбачають, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору з моменту передання суми позики. З розписки від 29 січня 2010 року, на підставі якого стороною позивача доказується факт укладення договору позики і його умов, (далі - розписка) (а.с.6), судом виходячи із дійсного його змісту встановлено, що відповідач отримав грошові кошти, однак розписка не містить умови щодо отримання позичальником коштів саме у борг, а також зобов'язання позичальника повернути кошти, що свідчить про те, що вказана істотна умова договору позики щодо обов'язку повернення грошових коштів відсутня, з чого суд приходить до висновку, що спірна розписка не є доказом укладення сторонами договору позики, що узгоджується з висновками Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зазначених в ухвалі від 18 грудня 2014 року, залишеної без змін постановою Верховного Суду України від 13 травня 2015 року по справі №6-144цс15. Таким чином, вказана розписка від 29 січня 2010 року, не є письмовим документом на підтвердження укладення спірного договору позики та його умов у розумінні статті 207 та частини другої статті 1047 ЦК України. Отже, вищевказані обставини свідчать про відсутність договірних правовідносин з договору позики між сторонами, а отже сума коштів вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України. Отже, стороною позивача в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів в розумінні статей 58, 59 ЦПК України на підтвердження підстав позову. Згідно ч.1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Неправильно обраний позивачем спосіб юридичного захисту є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 357 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Однак, відмова у позові за пропуском строку позовної давності можлива тоді, коли порушене право підлягає захисту, але пропущено строк позовної давності і підстави для його поновлення відсутні. У випадку безпідставності позовних вимог, суд відмовляє саме з цих підстав, а не з підстав пропуску строку позовної давності. Отже, усна заява представника відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки заявлена з порушенням встановленого порядку, поданий позов є безпідставним, а порушення прав позивача із вказаних в позові підстав не доведено. Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до остаточного висновку про необґрунтованість і недоведеність позовних вимог та необхідності відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed