Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Свій позов мотивує тим, що перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 21.10.2011 року. В даному шлюбі у них 27 лютого 2012 року народився син [PERSON]. Вказує, що дитина повністю перебуває на її утриманні, відповідач у вихованні сина участі не приймає і матеріально не утримує. Зазначає, що дитина є хворобливою і їй необхідне оздоровлення, краще за все на морі, і має можливість забезпечити дитині відпочинок за кордоном, однак отримати згоди від відповідача на поїздку вона не має можливості, оскільки в добровільному порядку згоди не надає та їй не відоме місце його перебування. Просить суд, надати дозвіл на виїзд за межі України малолітнього [PERSON], [INFO], в період з 01 червня 2016 року по 30 травня 2019 року до Білорусії, Російської Федерації, країн Шенгенської зони, Єгипту, Туреччини, Грузії, Болгарії, Кіпру, Чорногорії, ОАЄ, США, Португалії, Хорватії, Тайланду, Албанії, Індії, Танзанії, Великобританії, Домінікани, Мальдів, Ірландії, Вєтнаму, Індонезії , Ізраїлю без згоди та супроводу батька [PERSON]; дозволити їй оформлення, виготовлення та отримання відповідних віз та дозволів в консульських та інших дипломатичних установах для тимчасового виїзду за кордон сина [PERSON], 27 лютого 2012 року, без згоди батька [PERSON] Позивач в судове засідання не зявилась, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не зявився з невідомих суду причин, хоча завчасно і належним чином був повідомлений про місце і час розгляду справи, зокрема через розміщення оголошення в пресі. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Луцької міської ради в судове засідання не зявився подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, вважає позов таким, що підлягає до задоволення. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЕГ №153754 (а.с. 8). Також встановлено, що сторони проживають окремо. Неповнолітній син проживає з матірю [PERSON], яка матеріально утримує та належним чином піклується про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З огляду на цю обставину, позивач має можливість на поїздку з сином [PERSON] на відпочинок за кордон з метою розширення його кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя. Разом з тим, тимчасовий виїзд дитини за межі України (екскурсії, відпочинок) зумовлений потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дитини. Також матиме можливість оздоровити сина в морській кліматичній зоні, яка є надзвичайно сприятливою для дітей такого віку. В даному випадку в інтересах дитини є тимчасовий виїзд за межі України. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується ст 33 Конституцією України. Статтею 10 пунктом 2 Конвенції про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, передбачено, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоровя чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до Конвенції, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; відповідно до зобовязання за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на вїзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою воззєднання сімї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином, Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сімї (ст. 10 п. 1). Статтею 16 ЦК України, передбачено, що способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом. Отже, правило щодо права дитини на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ст. 313 ч. 3 ЦК України), не є абсолютним. Спеціальне законодавство передбачає у випадку відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон і виникнення відповідного спору вирішення такого судом, в т.ч., шляхом вирішення питання про надання дозволу на відповідні дії одному з батьків без згоди на їх вчинення другим. Кожна особа має право на проживання в сімї, особа може бути примусово ізольована від сімї лише у випадках і в порядку, встановлених законом; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України (ст. 4 ч. 3, ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України). За змістом ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обовязки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В судовому засіданні встановлено, що позивач не має можливості отримати згоду батька малолітнього [PERSON] [PERSON] на виїзд за кордон, в тому числі з метою розширення його кругозору, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя, а також для оздоровлення, оскільки їй не відоме місце перебування останнього. В даному випадку в інтересах дитини є тимчасовий виїзд за межі України. Разом з тим, тимчасовий виїзди дитини за межі України (екскурсії, відпочинок) зумовлений потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дитини. Тимчасовий виїзд дитини за кордон не позбавляє відповідача можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною . Крім того, виходячи з положень ст. 141 СК України, відповідач як батько дитини має рівнозначне з позивачем право на участь у вихованні та спілкуванні з сином, в тому числі і на спільні виїзди з дитиною за межі України. Обставин, які обмежують право малолітнього [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України суд не вбачає, а тому, приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved