Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПуАТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 18 червня 2008 року між ним та Закритим акціонерним товариством «ОТП БАНК» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП БАНК»), яке діяло через Філію ЗАТ «ОТП Банк» в м. Запоріжжя, було укладено кредитний договір № СМ-SМЕ201/286/2008, який складається з двох частин. Відповідно до пункту 2 частини № 1 кредитного договору банк надав, а позивач прийняв кредит у розмірі 150 000 доларів США, які визначені валютою кредиту, на строк до 17.06.2023 року з цільовим використанням кредиту для придбання нерухомого майна. Оскільки кредитним договором датою остаточного повернення кредиту, тобто датою остаточного виконання позичальником своїх зобовязань, визначено 17.06.2023 року, то на даний час кредитний договір продовжує діяти. Відповідно до підпункту 4.1.1 пункту 4.1 частини № 2 кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % (одного відсотка) від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання, за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього договору. Позивач вважає, що встановлений зазначеним підпунктом кредитного договору розмір пені за прострочення виконання грошових зобовязань є явно несправедливим по відношенню до нього як позичальника і визначений з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», у звязку з чим він просить дане положення кредитного договору визнати недійсним. У судове засідання позивач не зявився, про дату, час та місце розгляду справи він був повідомлений належним чином, але він направив до суду свого уповноваженого представника. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, і просив позов задовольнити у повному обсязі. Також він додатково пояснив, що вважає необґрунтованими посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки кредитний договір на даний час є діючим, він буде діяти до 17.06.2023 року і протягом усього цього строку до позивача можуть застосовуватися несправедливі умови підпункту 4.1.1 пункту 4.1 частини № 2 кредитного договору. Також він повідомив, що позивач після підписання договору належним чином виконував взяті на себе зобовязання і лише напочатку 2015 року у звязку з погіршенням економічної ситуації в країні він почав несвоєчасно здійснювати оплату по кредитному договору, що мало наслідком застосування до нього несправедливого положення щодо нарахування пені і, відповідно, звернення всередині 2015 року до суду з позовом про стягнення заборгованості. Оскільки банк почав нараховувати пеню напочатку 2015 року, тому він не вважає строк позовної давності пропущеним. Також він зазначив, що у даному випадку позивач отримав саме споживчий кредит, оскільки у заяві на отримання кредиту він прямо вказував про те, що отримання кредиту не повязане зі здійсненням підприємницької діяльності. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. Також він додатково зазначив про те, що з умовами кредитного договору позивач був ознайомлений і погодився на них саме у день його підписання, жодних заперечень щодо вказаних у договорі положень він не висловив, протокол розбіжностей до даного договору складено не було. Тому він наполягав на тому, що строк позовної давності у даному випадку має розраховуватися саме з моменту підписання кредитного договору. Оскільки договір був підписаний ще у 2008 році, а позивач звернувся з позовом лише наприкінці 2017 року, тому він просив відмовити у задоволенні позову у звязку з пропуском строку позовної давності. На підставі ч.1 ст.247 ЦПК України під час розгляду справи судом здійснювалося повне фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши обставини справи та перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Із наявної у матеріалах справи копії кредитного договору № СМ-SМЕ201/286/2008 від 18 червня 2008 року судом встановлено, що між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП БАНК» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП БАНК»), яке діяло через Філію ЗАТ «ОТП Банк» в м. Запоріжжя, було укладено кредитний договір № СМ-SМЕ201/286/2008, за умовами якого банк надав, а [PERSON] прийняв кредит у розмірі 150 000 доларів США, які визначені валютою кредиту, на строк до 17.06.2023 року з цільовим використанням кредиту для придбання нерухомого майна (п. 2 частини № 1 кредитного договору). Повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати позичальником платежів, що зменшуються, тобто шляхом щомісячного погашення кредиту рівними частинами з нарахуванням відсотків на залишок заборгованості по кредиту (п. 4 частини № 1 кредитного договору). Судом враховано, що згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладення, так і виконання такого договору. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (пункт 7). У п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року, визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із положеннями ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не повязаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника. Як вбачається з матеріалів справи, наданий за умовами кредитного договору № СМ-SМЕ201/286/2008 від 18 червня 2008 року позивачеві кредит є саме споживчим кредитом у розумінні п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», на підтвердження чого до суду було надано копію заяви на видачу готівки № 1 від 19.06.2008 року, де зазначено мету отримання грошових коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно із ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно із ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до підпункту 4.1.1 пункту 4.1 частини № 2 кредитного договору № СМ-SМЕ201/286/2008 від 18 червня 2008 року за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами, у визначені цим договором строки, позичальник зобовязаний сплатити Банку пеню в розмірі 1 % (одного відсотка) від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання, за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього договору. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. За таких обставин суд погоджується із твердженнями позивача про те, що визначений у підпункті 4.1.1 пункту 4.1 частини № 2 кредитного договору № СМ-SМЕ201/286/2008 від 18 червня 2008 року розмір пені - 1 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожний день прострочки, що становить 365 % за рік, є непропорційно великим розміром компенсації за невиконання ним зобов'язань за договором і значно перевищує визначений п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» допустимий розмір такої компенсації. Також суд зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. З огляду на приписи ч.4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено про те, що визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Вищевказана позиція викладена у рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, яка враховується судом при вирішенні справи. Крім того, аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 25.09.2013 року у справі №6-80цс13 та від 16.09.2015 року у справі № 6-12674св15. При цьому, судом враховано також, що відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Окрім того, згідно із ч. 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Наведене свідчить про те, що встановлення у підпункті 4.1.1 пункту 4.1 частини № 2 кредитного договору № СМ-SМЕ201/286/2008 від 18 червня 2008 року непропорційно великого розміру пені за невиконання боржником зобов'язань за договором є явно несправедливим по відношенню до боржника, у звязку з чим суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для визнання зазначеного пункту кредитного договору недійсним. При цьому, суд не враховує заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, яка обґрунтована тим, що кредитний договір був укладений 18 червня 2008 року, а позивач звернувся до суду з позовом лише 30 листопада 2017 року, тобто поза встановленим ст. 257 ЦК України трирічним строком позовної давності. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. А згідно із ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до оспорюваного підпункту 4.1.1 пункту 4.1 частини № 2 кредитного договору № СМ-SМЕ201/286/2008 від 18 червня 2008 року на божника покладається зобовязання сплатити пеню за прострочення строку виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, тобто правовідносини, що виникли між сторонами при виконанні умов вказаного кредитного договору, у тому числі підпункту 4.1.1 пункту 4.1 частини № 2, є зобовязальними, тобто такими, що містять право вимоги і відповідний їй обов'язок. Кредитним договором № СМ-SМЕ201/286/2008 від 18 червня 2008 року строк виконання зобовязань визначений до 17.06.2023 року. Тобто, на час розгляду справи строк дії кредитного договору не закінчився і до 17.06.2023 року банк має можливість застосовувати до позивача явно несправедливі умови щодо розміру пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором. Крім того, Пленум Верховного Суду України у п. 28 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Наведене свідчить про те, що початок перебігу строку позовної давності не повязаний з моментом укладення правочину, як на тому наполягає представник відповідача. Тому суд приходить до висновку про те, що позивач звернувся до суду в межах визначеного строку позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що позивачем при поданні позову було сплачено судовий збір у сумі 640,00 грн., що підтверджується квитанцією № 1189 від 14.12.2017 року, суд вбачає підстави для стягнення вказаної суми з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved