Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України. На підтвердження заявлених вимог вказав, що народився у республіці Казахстан (Кустанайська область, Комсомольський р-н, с.Світле). 08.01.1973 року він був усиновлений громадянином України [PERSON] . Проходив дійсну військову строкову служби на посаді «военный строитель» у військовому званні «рядовий». Після проходження строкової служби був притягнений до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 141 Кримінального кодексу України 1961 року (грабіж). Після відбував покарання у Макіївській виправній колонії №32, а згодом був етапований до Торезької виправної колонії №28. Відбув покарання за вчинення даного проступку у 1998 році. Під час слідства по даній справі в нього було вилучено паспорт громадянина УСРС. Після відбування покарання він звернувся до адміністрації колонії, де в усній формі повідомили, що його паспорт було втрачено. Він звернувся до Торецького міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області для отримання паспорта громадянина України, але отримати паспорт не зміг, тому що міграційною службою не вдалося встановити його приналежність до громадянства будь-якої держави. Так, під час засудження він мав паспорт радянського зразку, який був вилучений органами внутрішніх справ і не повернутий. В м.Торецьку Донецької області проживає без реєстрації і на теперішній час встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року заявнику необхідно для отримання паспорту громадянина України. Заявник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просив задовольнити, пояснив, що народився у [PERSON] , а потім одразу переїхав на територію України та з 1973 року до 1999 року проживав на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України необхідно йому для отримання паспорту громадянина України. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] є її племінником, у 1991 році жив на території України, його мати її рідна сестра. Свідок приїхала на територію України у 1972 році. ЇЇ сестра також приїхала на територію України до м.Дзержинськ, потім переїхали у Вінницьку обл. ЇЇ переїзд був до проголошення незалежності України і приблизно з 1980-х років станом на 1990 року вона проживала на Україні разом з сином. Вони проживали у м.Дзержинську, оскільки майже кожен день вона їх бачила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] народився на території України у 1972 році. З матір`ю він їздив до Вінницької області десь у період з 1980-1990 років. Після вони повернулися до м.Дзержинська. Станом на 24.08.1991 рік [PERSON] проживав на території України, та на момент розпаду СРСР його мати проживала на території України. Представник заінтересованої особи в судовому засіданні проти задоволення вимог заяви не заперечував, зазначив, що [PERSON] звернувся до Торецького міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області з заявою для отримання паспорту, разом з цим встановити приналежність його до будь-якого громадянства не надалось можливим, у зв`язку з цим, йому рекомендовано звернутися до суду. Суд, заслухав учасників справи, свідків, думку представника заінтересованої особи, дослідив матеріали справи, доходить висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, оскільки вони обґрунтовані і підтверджені доказами, доданими до матеріалів справи. Відповідно до ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Судом встановлено, що [PERSON] був усиновлений громадянином України [PERSON] , про що свідчить Повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про усиновлення. Підставою усиновлення стало Рішення Дзержинської міської ради Донецької області від 15.10.1980 року №284. Факт його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року підтверджується архівною довідкою від 22.10.2012 року за №7624, згідно якої [PERSON] проходив дійсну військову строкову служби на посаді «военный строитель» у військовому званні «рядовий». Згідно наказу командира військової частини [NUMBER] м.Черкаси) по стройовій частині [PERSON] прибув із в/ч [NUMBER] (м.Харків) 6 квітня 1991 року (наказ №2), вибув для подальшого проходження служби у в/ч [NUMBER] (м.Чугуїв) з 26.04.1991 року (наказ №16) у в/ч [NUMBER] - з 29.04.1991 року (наказ №91) звільнений з 2 листопада 1992 року (наказ №228). В архівній довідці від 20.08.2012 року за №6130 зазначено, що військовий квиток [PERSON] на зберігання до ГДА МОУ не надходив. В заяві [PERSON] зазначив, що після проходження строкової служби він був притягнений до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст.141 Кримінального кодексу України 1961 року (грабіж). Після того, як Харцизьський міський суд виніс вирок по даній справі він відбував покарання у Макіївській виправній колонії №32, а згодом був етапований до Торезької виправної колонії №28. Відбув покарання за вчинення даного проступку у 1998 році. Під час слідства по даній справі у нього було вилучено паспорт громадянина УСРС. Після відбування покарання він звернувся до адміністрації колонії, де йому в усній формі повідомили, що його паспорт було втрачено. Наразі підтвердити факт його відбування покарання [PERSON] не має можливості. З матеріалів справи вбачається, що було зроблено запит до Головного управління МВС України в Донецькій області про надання довідки про наявність або відсутність судимості у [PERSON] з підтвердженням фактів відбування покарання ним у Макіївській виправній колонії №32 та Торезькій виправній колонії №28. Згідно відповіді на запит, дану інформацію не було надано. Також факт його проживання на території України, у м.Торецьку підтверджується довідкою №5713 від 10.12.2015 року, виданої його матері, [PERSON] , де зазначено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] без реєстрації місця проживання. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернувся до Торецького МВ ГУ ДМС України в Донецькій області з заявою про видачу йому паспорта громадянина України. Однак отримав відмову від 23.08.2018 року за №42, оскільки його громадянство не підтверджено. Відповідно до п.п. 1,2 ч.1\~ст.3Закону\~України\~«Про\~громадянство України» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, а також особи, які проживали в Україні і не були громадянами інших держав станом на 24 серпня 1991 року або прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року, що має підтверджуватись документами про прописку. Як вбачається з роз`яснень, п.1 Постанови Пленуму\~Верховного\~Суду\~України «Про\~судову\~практику\~в справах\~про\~встановлення\~фактів,\~що\~мають\~юридичне значення»\~№5\~від\~31.03.1995\~року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. З листа Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення вбачається, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Відповідно до п. 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України і виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006зі змінами, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України\~«Про\~правонаступництво\~України» або на інших територіях,що входили під час постійного проживання особи до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша ст. 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» п. 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. На підставі п.п. 7-9 Порядку встановити належність до громадянства України може особа, яка перебувала у громадянстві колишнього СРСР та не мала прописки, але фактично постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. Так, постійне місце проживання - місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом). Встановлення даного факту заявнику необхідно з метою реалізації права на отримання паспорта громадянина України. Таким чином, аналізуючи викладене та дослідивши надані докази, суд вважає, що заява є обґрунтованою і підлягає задоволенню, оскільки заявник надав до суду докази свого фактичного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved