Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою в порядку трудових спорів. На обгрунтування своїх вимог вказує, що у підприємстві він працював з 2009 року до 20.01.2014 року, коли був звільнений за ст. 38 КЗпП, за власним бажанням. За період його робот йому не виплачували заробітної плати. В день звільнення відповідач видав йому трудову книжку, а розрахункові кошти не виплатили, тому він звернувся до відповідача з вимогою виплатити розрахункові, але виплати належних розрахункових йому не проведено. Просить стягнути з відповідача в його користь невиплачену заробітну плату в сумі 31 203.09 гривень, грошову компенсацію за 101 день невикористаної відпустки в сумі 8 529.45 гривень, та середній заробіток за час затримки виплати в сумі 2 533.50 гривень, а всього 42 266.04 гривень (без врахування податків та загальнообов'язкових платежів). Всі судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, але уточнив їх виходячи з того, що слід збільшити суму середнього заробітку за час затримки виплати на день постановлення рішення та просить їх задовольнити з викладених підстав. Представник відповідача по справі у судове засідання не з 'явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що стверджують зворотні повідомлення. Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Згідно зі ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі. Кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] наказом № 45/5-к від 06.04.2009 року почав працювати сторожем будівельно-монтажної дільниці № 2 управління житлового будівництва Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та був звільнений з роботи 20.01.2014 року наказом № 3 від цього числа. За весь період роботи [PERSON] не отримував від роботодавця заробітної плати, не використав жодного дня відпустки, з часу звільнення з ним не проведено розрахунків у встановленому порядку. Як зазначає відповідач у своїй довідці № 5 від 20.01.2014 року про заборгованість із виплати заробітної плати [PERSON], що останній дійсно працював з 06.04.2009 року по 20.01.2014 року та станом на день звільнення сума з виплати заробітної плати складає 50 598.00 гривень. Суд оцінює, що відповідач визнає позовні вимоги позивача на вказану суму та не заперечив позовних вимог позивача в іншій частині. Право кожного громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю та соціальних виплат закріплено у статтях 43, 46 Конституції України. Реалізація цих прав врегульована Законом України «Про оплату праці», Кодексом законів про працю України та іншими законодавчими актами. Згідно ст. 21 ч. 1 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України встановлена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 вищезазначеного Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Судом встановлено, що згідно табелів в листопаді 2013 року [PERSON] було нараховані 2 339.20 гривень, а в грудні 2013 року - 2 427.54 гривень, за 41 відпрацьований день, що в середньому денний заробіток його становить 116.26 гривень. Суд приймає до розрахунку період затримки виплати заробітної плати з 20.01.2014 року по день ухвалення цього рішення - 31.03.2014 року, а тому сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 8 138.20 гривень. Виходячи з середньоденного заробітку сума грошової компенсації за 101 день невикористаної відпустки складає 11 742.26 гривень. Ухвалою господарського суду м. Києва від 16.12.2013 року у справі № 910/7021/13 визнано, що [PERSON] за період з 2009 по червень 2013 року управління житлового будівництва Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» визначено до виплати 34 766.24 гривні. Згідно табелів відпрацьованого часу та нарахованої заробітної плати за липень-грудень 2013 року та січень 2014 року слідує, що сума заробітної плати з урахуванням надурочних нічних часів та святкових днів, складає 15 745.81 гривень. Таким чином, загальна сума до виплати [PERSON] складає: заборгованість по заробітній платі за період з 06.04.2009 року по 20.01.2014 року в сумі 50 512 (п'ятдесят тисяч п'ятсот дванадцять) гривень 05 копійок (34 766.24+15 745.81); середній заробіток за час затримки у сплаті заробітної плати в сумі 8 138 (вісім тисяч сто тридцять вісім) гривень 20 копійок, 11 742 (одинадцять тисяч сімсот сорок два) гривні 26 копійок компенсації за 101 день невикористаної відпустки, а всього 70 392 (сімдесят тисяч триста дев'яносто два) гривні 51 копійку. Суд вважає, що відповідач порушив вимоги діючого трудового законодавства - ст. 116 КЗпП України та Конституцію України, на своєчасне отримання при звільнені всіх сум, що належать працівнику від підприємства, що змусило останнього вживати додаткових заходів до налагодження свого життя, відшукання інших джерел для існування. Таким чином, суд вважає вимоги позивача підлягають задоволенню в частині стягнення заборгованості по заробітній платі; середнього заробітку за час затримки у сплаті заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку. Оскільки позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, відповідно до ст. ст. 80, 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача. Згідно ст. 367 ч. 1 п. 2 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: approved