Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання неправомірним рішення ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» про відмову у виплаті страхового відшкодування від 08.04.2015 року та стягнення із ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» страхового відшкодування в розмірі 56026,79 грн., 3500 грн. суми витрат на проведення експертного автотехнічного дослідження та 300 грн. на послуги евакуатора. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 05.01.2015 року на вул. О.Ковача у м. Львові сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ЗАЗ», номерний знак [NUMBER], під його керуванням, та автомобіля «ВАЗ 2108», номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON], оскільки його цивільно-правову відповідальність було застраховано в ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» згідно договору добровільного страхування наземного транспорту №1525708-02-14-01 від 11.09.2014 року, він звернувся до відповідача із заявою про виплату йому страхового відшкодування, однак, страховиком було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, оскільки подія, яка трапилася 05.01.2015 року, не визнана страховим випадком на підставі п.17.2.14 договору, що й стало причиною звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON], який діє на підставі довіреності /а.с.41/, позов підтримали, з підстав та мотивів викладених у позові, просять позов задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності /а.с.60/, позов заперечив, зазначивши, що підставою відмови у виплаті страхового відшкодування стало те, що згідно п.17.2.14 договору не є страховим випадком подія, яка відбулася внаслідок порушення страхувальником Правил дорожнього руху, що регламентують допустиму швидкість руху та заборону виїзду на смугу зустрічного руху в місці, де такий виїзд заборонено, що стверджується постановою Шевченківського районного суду м. Львова, якою притягнуто позивача до адміністративної відповідальності. В задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, вивчивши матеріали справи, оглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП відносно [PERSON], суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.01.2015 року на вул. О.Ковача у м. Львові сталася ДТП за участю автомобіля «ЗАЗ», номерний знак [NUMBER], під керуванням позивача, та автомобіля «ВАЗ 2108», номерний знак [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] Із матеріалів справи вбачається, що 11.09.2014 року між ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та [PERSON] був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту №1525708-02-14-01, згідно умов якого цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована /а.с.6-11/. Відповідно до ст.ст. 979, 981 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). Зі змісту п.3 ч.1 ст.988 ЦК України випливає, що страховик зобовязаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Відповідно до умов договору добровільного страхування наземного транспорту №1525708-02-14-01 від 11 вересня 2014року, випадки, які не є страховими, зокрема п. 17.2.14 «ДТП» з урахуванням умов договору страхування визначених як «Застереження», а саме у разі страхування із застереженням «маневр» не є страховим випадком подія, яка відбулась внаслідок порушення чи невідповідності дій страхувальника (водія ТЗ) нормам, Правил дорожнього руху, що регламентують (встановлюють) допустиму швидкість руху або заборону виїзду на смугу зустрічного руху в місці, де такий виїзд заборонено. Як вбачається із відповіді ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» №1646 від 08.04.2015 року, [PERSON] було відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі п.17.2.14 договору добровільного страхування наземного транспорту №1525708-02-14-01 та розяснено, що подія, яка відбулася 05.01.2015 року визнана не страховою /а.с.17/. Згідно постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 16.03.2015 року по справі №466/1663/15-п вбачається, що [PERSON] 05 січня 2015року близько 08.00год., керуючи транспортним засобом марки «ЗАЗ ТF6984-сенс», номерний знак ВС 0715СО у м. Львові на вул. Винниця, 31, не вибрав безпечної швидкості руху, виїхав на зустрічну смугу руху, що призвело до зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ-2108», номерний знак [NUMBER], завдавши автомобілям технічних пошкоджень, а пасажир автомобіля [PERSON] отримав тілесні ушкодження. Даною постановою суду [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КупАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень, яка набрала законної сили. При розгляді справи [PERSON] визнав свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, постанову не оскаржив та 19.03.2015року добровільно сплатив штраф та судові витрати. Відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд не бере до уваги і вважає безпідставними доводи позивача, що виїзд ним на зустрічну смугу відбувся внаслідок заносу його автомобіля, так як згідно постанови про закриття кримінального провадження від 14.02.2015 року та постанови Шевченківського районного суду м.Львова від 16.03.2015 року, встановлено, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стали дії водія [PERSON], які суперечили вимогам п.п.1.5, 2.3 (б, д), 11.4 та 12.1 ПДР України, тобто, був не уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, під час руху не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати та керувати рух транспортного засобу, виїхав на зустрічну смугу, по якій в цей час рухався автомобіль «ВАЗ 2108», номерний знак [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], що призвело до зіткнення /а.с.14, 15-16/. За наявності таких даних і, відповідно, за відсутності обєктивних даних, якими не можуть вважатись пояснення водія [PERSON], щодо виїзду на зустрічну смугу руху внаслідок заносу, страховик правомірно відмовив страхувальнику у виплаті страхового відшкодування. При цьому, суд не бере до уваги висновок експертного автотехнічного дослідження №41-05/15 від 14.05.2015 року /а.с.21-29/, на який покликається позивач [PERSON], оскільки експерте дослідження проведене експертом без попередження його про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, в порядку, передбаченому ст.ст.384, 385 КК України, а також в розпорядженні експерта не знаходились усі матеріали, що стосувалися ДТП, а відтак даний експерт був обмежений у вихідних даних представлених лише позивачем, зокрема копії матеріалів адміністративної справи та копії фотографій з місця ДТП. Разом з тим, позивачем при розгляді справи не заявлено клопотань про проведення експертиз, витребування доказів, а також позивачем не надано суду належних і обєктивних доказів та не наведено переконливого обґрунтування своїх доводів про те, що він з технічної точки зору не мав можливості контролювати транспортний засіб під час заносу і виїзд на зустрічну смугу відбувся не з його вини. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а відтак, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed