Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПП «Агротех» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, в якому зазначив, що відповідно до Державного акту серії [NUMBER] від 11.09.2001 року, є власником земельної ділянки площею 8,65 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Веселобалківської сільської ради Казанківського району. У 2003 році зазначену земельну ділянку за усною домовленістю він передав в користування відповідачу, але юридично це не зафіксували. В січні 2013 року [PERSON] повідомив відповідача про свої наміри в подальшому самостійно обробляти належну йому земельну ділянку, однак той відмовився її повертати з посиланням на діючий між ними договір оренди землі від 15.04.2003 року, надавши йому примірник договору. Про наявність договору оренди землі від 15.04.2003 року та додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 17.03.2007 року йому не було відомо, підпис в спірному договорі підроблено відповідачем, а сам договір зареєстровано, тому посилаючись на те, що спірний договір та додаткова угода не містить його підпису, як сторони (орендодавця) в договорі, просив визнати спірний договір оренди землі від 15.04.2003 року та додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 17.03.2007 року недійсними, стягнути з відповідача судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені вимоги і зазначив, що у 2003 році укладав договір оренди земельної ділянки з [PERSON], а не з ПП «Агротех», з цього часу регулярно отримував орендну плату. Про існування договору з ПП «Агротех» стало відомо на початку 2011 року коли повідомив відповідача про свої наміри в подальшому самостійно обробляти належну йому земельну ділянку, яка перебувала у нього в оренді з 2003 року. Ознайомившись з наданим відповідачем примірником договору оренди землі від 15.04.2003 року виявив, що підпис орендодавця [PERSON] виконано під договором не ним, а іншою особою. Просив задовольнити заявлені вимоги та стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Представник відповідача Глазков А.С. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав і пояснив, що існує договір оренди землі укладений 15.04.2003 року між [PERSON] та ПП «Агротех» в особі [PERSON] строком на 10 років, який зареєстрований в Казанківському районному відділі Миколаївської регіональної філії ДЗК 26.02.2007 року. Посилаючись на те, що підприємством належним чином виконуються всі умови договору, позивачу з 2003 року було відомо про те, що належна йому земельна ділянка перебуває в користуванні ПП «Агротех» та він не висловлював претензій з приводу невиконання умов договору, просив відмовити в задоволенні позову застосувавши строк позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку. Відповідно до ч. 2 ст.792 відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року (далі - Закон) договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі ч.1 ст.210, ч.3 ст.640 ЦК України, ч.2 ст.125 ЗК України і ст.18 указаного Закону України є укладеним (вчиненим) із моменту його державної реєстрації. Відповідно до вимог ст.203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину - волевиявлення учасника правочину, додержання форми правочину визначеного законом та вчинення правочину особою, яка має необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені першою-третьою, п'ятою, шостою частинами ст.203 ЦК України. В силу п.1 ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Матеріалами справи встановлено, що громадянин [PERSON] відповідно до Державного акту серії І-МК №018876 від 11.09.2001 року, є власником земельної ділянки площею 8,65 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Веселобалківської сільської ради Казанківського району Миколаївської області. Згідно договору оренди земельної ділянки від 15.04.2003 року, зареєстрованого 26 лютого 2007 року у Казанківському районному відділі Миколаївської регіональної філії центру ДЗК за №040701600598, власник земельної ділянки [PERSON] передав її в оренду ПП «Агротех» строком на 10 років. В судовому засіданні доведено, що вищевказаний договір власник земельної ділянки [PERSON], як сторона в договорі, не підписував. Як вбачається з висновків, проведеної у справі судово-почеркознавчої експертизи від 03.06.2014 року №606, підпис від імені [PERSON] в графі «Орендодавець» в двох примірниках договору оренди земельної ділянки від 15 квітня 2003 року, укладеного між [PERSON] та ПП «Агротех» Казанківського району Миколаївської області, зареєстрованого 26.02.2007 року за №040701600598 виконані не [PERSON], а іншою особою. За загальним правилом, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (ч. 2 ст.207 ЦК України). Виняток з цього правила стосується фізичних осіб, які через хворобу або фізичні вади не можуть підписатись власноручно. В такому випадку за дорученням такої особи та в її присутності текст правочину підписує інша особа. При цьому, підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, має бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє. Отже, підпис від імені позивача [PERSON] на спірному договорі вчинено іншою особою без дотримання положень ст.207 ЦК України, а також за відсутності належної довіреності, наданої за правилами статей 244, 245 ЦК України. Враховуючи наведене, а також специфіку договорів оренди землі, а саме обовязкову наявність в договорі певних істотних умов та обовязкову державну реєстрацію цих договорів, суд вважає, що відсутність особистого підпису сторони в договорі оренди землі свідчить про те, що сторони не узгодили всі істотні умови договору, передбачені Законом. За таких обставин, суд вважає доведеним, що під час укладання спірного договору, текст договору було підписано від імені позивача сторонньою особою, яка не мала належних повноважень на вчинення такої дії. А тому, не можна вважати, що сторони досягли усіх істотних умов договору оренди землі, що є підставою, передбаченою ст.15 Закону України «Про оренду землі» для визнання спірного договору недійсним. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки. За положеннями статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В матеріалах справи наявна заява відповідача про застосування строків позовної давності (а.с.93-94). За положеннями статті 61 ЦПК України, обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як встановлено в судовому засіданні та не оспорюється сторонами, [PERSON] з 2003 року було відомо про існування правовідносин, які випливають із договору оренди землі, що підтверджується заявою позивача від 26.04.2011 року (а.с.25), у зв'язку з чим він з цього часу регулярно отримував орендну плату. Однак з позовними вимогами про визнання договору оренди землі недійсним позивач звернувся до суду лише 13 січня 2014 року. Таким чином, суд приходе висновку про те, що в задоволенні позову [PERSON] про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним належить відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності. Додаткова угода до спірного договору від 15.04.2003 року, про визнання недійсною якої заявлено позивачем [PERSON], і згідно до якої 17.03.2007 року між сторонами досягнуто згоди щодо строку дії спірного договору, розміру орендної плати, не пройшла державної реєстрації і не будучи зареєстрованою у встановленому законом порядку не є укладеною, тому вимоги позивача про визнання вказаної Додаткової угоди недійсною не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв'язку з розглядом справи, належить віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed