Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вказан а квартира перебуває на праві спільної (сумісної) приватної власності позивача та третіх осіб на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.04.1996. Відповідач більше 19 років у вказаній квартирі не проживає. Добровільно знятися з реєстрації відповідач відмовляється, що порушує право позивача вільно розпоряджатися своєю власністю, через що він був змушений звернутися до суду зі вказаним позовом. В судовому засіданні 09.01.2020 позивач [PERSON] заяву підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, а саме: за останнім відомим місцем проживання та реєстрації і через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомив. На підставі ст. ст. 280-281 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. В судовому засіданні 09.01.2020 треті особи - [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] пояснили, що [PERSON] більше 19 років не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Суд, заслухавши позивача, третіх осіб та дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] перебуває на праві спільної (сумісної) приватної власності позивача та третім особам на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.04.1996, інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 197147769 від 22.01.2020 ( а.с. 27, 42). З акту опитування свідків від 27.11.2018, 05.12.2019, який складено депутатом Золочівської селищної ради Ярош М.П. , слідує, що під час опитування свідків [PERSON] , [PERSON] , останні повідомили, що [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не проживає за вказаною адресою останні вісім років. Місцезнаходження [PERSON] старостинському округу та свідкам невідоме (а.с.27 - 28). Відповідно до вимог ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 12, 13, 89 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Згідно з положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Статтею 405 ЦК України окреслено право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Так, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV прокоментовано порядок та підстави зняття з реєстрації місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 47 Конституції України, якою гарантується право на житло і встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В ст. 71 ЖК УРСР зазначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК УРСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки [PERSON] відсутній за місцем своєї реєстрації понад шість місяців, його відсутність не пов`язана з поважними причинами, передбаченими статтею 71 ЖК УРСР, тому суд вважає, що є підстави визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку, який належить позивачу.

Outcome: approved