Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Головного слідчого управління Національної поліції України, Першої Київської державної нотаріальної контори про зняття арешту з майна. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що при зверненні до Першої державної нотаріальної контори міста Києва, йому стало відомо, що відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на невизначене майно, все нерухоме майно належне позивачу було накладено обтяження (реєстраційний номер 169-5788 16:04:32) на підставі Листа №10/2-1390 від 24.03.1995 СУ ГУ МВС України. Посилаючись на те, що кримінально-процесуальним кодексом УРСР 1960 року не було передбачено листа, як процесуального документа, на підставі якого можливо було накладення арешту на майно позивача, так як такий лист міг виконувати лише супроводжувальну дію щодо процесуального документу - відповідної постанови слідчого або прокурора. Оскільки встановити в рамках якої кримінальної справи було накладено арешт на майно позивача, за спливом часу неможливо, позивач з метою поновлення своїх порушених прав щодо обмеження права вільно розпоряджатися своїм майном, звернувся до суду із позовом, в якому просив скасувати арешт накладений на невизначене майно, все нерухоме майно [PERSON] , [INFO] , на підставі Лист №10/2-1390 від 24.03.1995 СУ ГУ МВС України. Ухвалою суду від 30.06.2020 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами позовного (спрощеного) провадження з повідомленням сторін. Представник відповідача ГСУ НП України направив на адресу суду клопотання, в якому зазначив, що ГСУ НП України є неналежним відповідачем, оскільки являється структурним підрозділом Національної поліції України. Таким чином, вважає, що належним відповідачем по справі є Національна поліція України, як центральний орган управління. Ухвалою суду від 13.04.2021 у задоволенні клопотання відповідача ГСУ НП України про заміну співвідповідача - відмовлено. Представник відповідача Першої Київської державної нотаріальної контори направив до суду лист, відповідно до якого вказав, що з 01.01.2013 на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», нотаріуси не є суб`єктами, які вносять або вилучають обтяження (арешти) на підставі відповідних процесуальних рішень судових та правоохоронних органів. Крім того, зазначив, що у відповідності до ст. 31.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться державним реєстратором, що перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, за місцезнаходженням відповідного майна, а отже вважає, що нотаріус не є державним реєстратором, який перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації. Просив не зобов`язувати Першу київську нотаріальну контору вилучати з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та їх обтяжень» арешт з майна. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача ГСУ НП України в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача Першої Київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, встановив наступні обставини справи та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно копії витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на невизначене майно, все нерухоме майно [PERSON] накладено арешт на підставі Листа №10/2-1390 від 24.03.1995 СУ ГСУ МВС України, заявник: Перша київська державна нотаріальна контора. Відповідно до листа №3094/01-16 від 28.05.2020 Першої київської державної нотаріальної контори, надати копію листа на підставі якого було накладено арешт не можливо, оскільки згідно номенклатури справ державної нотаріальної контори за 1996 рік, термін зберігання розпоряджень по накладенню та зняттю заборон відчуження житлових будинків (арештів) складав 3 роки. Листом ГСУ НП України від 10.06.2020 №24/Ч-352аз, представнику позивача було повідомлено, що встановити номер кримінальної справи відповідно до положень КПК в редакції 1960 р. або кримінального провадження відповідно до положень КПК у редакції 2012 під час розслідування якої було накладено арешт на майно [PERSON] неможливо. Окремі відомості щодо прийнятих у кримінальних провадженнях (справах) рішеннях, у тому числі стосовно накладення арешту на майно, а також стосовно окремих осіб, у тому числі стосовно [PERSON] , не узагальнюються та відповідні обліки не ведуться. З метою отримання можливої інформації щодо збереження документів обліку вихідної кореспонденції за 1995 рік, до Департаменту з питань режиму та службової діяльності МВС Україн направлено відповідний запит. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положення вищевказаної норми узгоджуються з положеннями ст. 15 ЦК України, згідно якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (п. 1, п. 4 ч. 2 ст. 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Під неналежними відповідачами слід розуміти таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ч. 1 ст. 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та її розгляду). Згідно ч.ч 1, 2, 3 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Оскільки такого клопотання подано не було, суд позбавлений можливості замінити неналежного відповідача на належного за власною ініціативою, враховуючи принцип диспозитивності. Суд погоджується з доводами представника ГСУ НП України, що він є неналежним відповідачем у даній справі. Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Наявність арешту, накладеного на все нерухоме майно позивача перешкоджає останньому у визначений законом спосіб реалізувати в повному обсязі своє право власності. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391ЦК України можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з наданих суду письмових доказів, арешт на нерухоме майно позивача був накладений відповідно до положень КПК України в редакції 1960 року. Частинами 1, 6 ст. 126 КПК України 1960 року (в редакції, що діяла на момент накладення арешту на майно) передбачено, що забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на вклади зазначених осіб проводиться виключно за рішенням суду. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Відповідно до п. 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Отже, законодавцем чітко врегульовано порядок вирішення питання про зняття арешту з майна. Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки вказані вимоги підлягають розгляду у порядку кримінального судочинства. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed