Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулась в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом до [PERSON] в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 08.07.2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] серії ВКМ №855314. Вимоги позивача обґрунтовані тим, що так як їй більше 80 років їй було призначено особу (соціального працівника) [PERSON], яка повинна була здійснювати догляд за нею як за перестарілою особою. В 2008 році [PERSON], жителька с.Горигляди Монастириського району запропонувала їй угоду, згідно якої вона буде доглядати до кінця життя за нею та надавати довічне утримання, взамін чого вона повинна переоформити на неї житловий будинок або скласти заповіт. [PERSON] з чоловіком посадили її в автомобіль та відвезли в м.Монастириська для того щоб укласти вказану угоду. Весь час коли відбувалось оформлення договору вона перебувала в машині. [PERSON] сказала їй, що потрібно заплатити за оформлення документів 1500 грн. після чого вона передала їй вказану суму. Пізніше їй в автомобіль принесли документи і показали де потрібно підписати, після чого її відвезли додому. У жовтні 2014 року в неї виник конфлікт з [PERSON] після чого вона звернулась в управління праці та соціального захисту для того щоб відмовитись від [PERSON] як від особи, що здійснює догляд за нею. Після цього вона вирішила забрати від [PERSON] свій паспорт та документ на будинок. Коли [PERSON] віддала документацію на будинковолодіння вона взнала, що не є власником свого будинку, оскільки в 2008 році був укладений не договір довічного утримання чи заповіт, а договір купівлі-продажу згідно якого вона за 22396 грн. продала [PERSON] будинок по [ADDRESS]. Коштів, які зазначені в договорі вона не отримувала, ключі від дому не передавала, з 2008 року по сьогоднішній день постійно сплачувала за комунальні послуги та кожного року страхувала вказаний будинок, оскільки вважала його своїм. Представник позивача, позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав зазначених в позовній заяві, просять їх задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала повністю та підтвердила обставини викладені в ньому, а саме, те, що під час укладання договору купівлі продажу [PERSON] мала на меті укласти заповіт та не отримувала коштів за продаж свого будинку. Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи сторін у справі, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача з наступних підстав. Відповідно до положень ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно вимог ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.. ст.. 10, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як встановлено в судовому засіданні, доводи позивача зводяться до помилки щодо природи правочину. В судовому засіданні встановлено, що позивачу було призначено особу (соціального працівника) [PERSON], яка повинна була здійснювати догляд за нею як за перестарілою особою. В 2008 році [PERSON], жителька с.Горигляди Монастириського району запропонувала їй угоду, згідно якої вона буде доглядати до кінця життя за нею та надавати довічне утримання, взамін чого вона повинна переоформити на неї житловий будинок або скласти заповіт. Під час оформлення договору в нотаріуса, при складанні якого позивач не була присутня, вона заплатила за оформлення документів 1500 грн. Пізніше їй в автомобіль принесли документи і показали де потрібно підписати, після чого її відвезли додому. У жовтні 2014 року в неї виник конфлікт з [PERSON] після чого вона звернулась в управління праці та соціального захисту для того щоб відмовитись від [PERSON] як від особи, що здійснює догляд за нею. Після цього вона вирішила забрати від [PERSON] свій паспорт та документ на будинок. Коли [PERSON] віддала документацію на будинковолодіння вона взнала, що не є власником свого будинку, оскільки в 2008 році був укладений не договір довічного утримання чи заповіт, а договір купівлі-продажу згідно якого вона за 22396 грн. продала [PERSON] будинок по [ADDRESS]. Коштів, які зазначені в договорі вона не отримувала, ключі від дому не передавала, з 2008 року по сьогоднішній день постійно сплачувала за комунальні послуги та кожного року страхувала вказаний будинок, оскільки вважала його своїм. Частина 3 ст. 203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вже зазначила позивач, вона не мала наміру продавати своє житло і на це не було її волі. Підписала дану угоду тільки тому, що є перестарілого віку, погано бачить і не вміє добре читати, зазначених в договорі грошей вона не отримувала, ключі від дому не передавала, з 2008 року по сьогоднішній день постійно сплачувала за комунальні послуги та кожного року страхувала вказаний будинок, оскільки вважала його своїм, що відповідачем в судовому засіданні не заперечувалось. Крім того, відповідач позовні вимоги визнала повністю та підтвердила, що під час укладання договору купівлі-продажу [PERSON] мала на меті укласти заповіт та не отримувала коштів за продаж свого будинку Відповідно до вимог ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним; істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів третіх осіб, суд приймає таке визнання і виносить рішення про задоволення позову повністю. На підставі викладеного

Outcome: approved