Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь грошові кошти в рахунок погашення боргу у розмірі 117250 грн. 00 коп., які складаються з основної суми боргу та пені. В обґрунтування поданого позову вказує, що 23.03.2017 року та 25.10.2017 року він надав у борг [PERSON] грошові кошти в розмірі 15\~000 грн. та 25000 грн. відповідно. Вказані договори було укладено у виді договору позики від 25.10.2017 року та розписки від 23.03.2017 року. Строк повернення коштів було визначено за розпискою до 23.07.2017 року, а за договором позики до 25.02.2018 року. Крім того, у договорі позики від 25.10.2017 року сторонами було визначено, що в разі несвоєчасного повернення богру, [PERSON] зобов`язувався сплатити [PERSON] .. пеню в розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочки. Вказує, що свої зобов`язання з договором позики [PERSON] у встановлений строк не виконав, суму боргу за розпискою та договором позики не повернув. Тому позивач звернувся з позовом про стягнення боргу за розпискою та договором позики у загальному розмірі 40000 грн. та пені, в розмірі встановленому договором позики від 25.10.2017 року за кожен день прострочки за період з 26.02.2018 року по 31.12.2018 року в розмірі 77250 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Просив суд позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причини неявки; відзиву на позов не подав. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, вважає, що позовні вимоги про стягнення боргу з урахуванням пені підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч.2 ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір - це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов`язки. Свобода договору закріплена у\~ст. 627 ЦК України\~і означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості. наданій сторонам, визначати умови такого договору. Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] виникли відносини, пов`язані із наданням грошових коштів в борг, за якими [PERSON] , будучи позикодавцем, передав [PERSON] , який виступав позичальником, грошові кошти, у розмірі за розпискою від 23.03.2017 року 15 тис. грн.. та за договором позики від 25.10.2017 року у розмірі 25 тис. грн.. В підтвердження отримання 23.03.2017 року грошових коштів та зобов`язання їх повернення, [PERSON] 23.03.2017 року надав [PERSON] розписку, відповідно до якої вказував про своє зобов`язання повернути грошові кошти у повному розмірі у строк до 23 липня 2017 року, що засвідчено підписом боржника. Крім того 25.10.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики за умовами якого останній отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 25 тис. грн.. та зобов`язувався їх повернути у строк до 25 лютого 2018 року. Зі змісту вказаного договору позики, який було укладено у простій письмовій формі між [PERSON] та [PERSON] вбачається, що сторони погодили, що в разі порушення зобов`язання, щодо своєчасного повернення грошових коштів, [PERSON] зобов`язується сплатити [PERSON] пеню у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочки до повного погашення боргу. Вказаний договір засвідчено підписами сторін та зазначено про його виконання шляхом передачі [PERSON] грошових коштів та їх отримання [PERSON] . Оскільки вказаною розпискою та договором від 25.10.2017 року було встановлено строк виконання боргового зобов`язання до 23 липня 2017 року та 25 лютого 2018 року відповідно, то після настання вказаного строку, позикодавець почав вимагати від позикоотримувача виконання грошового зобов`язання. У свою чергу відповідач, від свого обов`язку щодо своєчасного повернення коштів ухиляється, в добровільному порядку свої зобов`язання за договором позики не виконує, через що [PERSON] звернувся до суду. \~ \~ \~ \~Таким чином, правовідносини між сторонами виникли з приводу виконання договірних зобов`язань, які виникли внаслідок укладання договору позики. Згідно зі ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ч.1\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей\~1046, 1047 ЦК України\~слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За таких обставин, договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047\~ЦК України\~договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору. Так, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. При цьому, розписка може лише підтверджувати факт укладення договору позики і є необов`язковою. Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів. В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше. Якщо підтвердженням існування договірних відносин є лише розписка, вона має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Як встановлено судом, 23 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. На підтвердження укладання договору, [PERSON] було написано боргову розписку, яка, відповідно до перелічених вище матеріальних норм, є самостійним правочином. Факт отримання коштів підтверджено змістом розписки від 23.03.2017 року та також поясненнями позивача, відповідно до яких неповернута сума коштів становить 15 тис. грн. У свою чергу судом також встановлено, що між цими ж сторонами 25.10.2017 року також було укладено у простій письмовій формі договір позики, який відповідно до вказаних вище норм також є самостійним правочином, спрямований на отримання коштів [PERSON] у борг. Факт отримання коштів за вказаним договором та їх передача позико одержувачу зафіксовано у самому договорі та засвідчено підписами сторін. За вказаним договором сума неповернутих коштів становить 40 тис. грн.., які підлягають поверненню з урахуванням погодженої сторонами розміру пені, який становить 1% за кожен день прострочення зобов`язання. Таким чином, суд вважає встановленим факт укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики 23 березня 2017 року, що випливає зі змісту боргового документа та пояснень позивача, а також факт укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики 25 жовтня 2017 року, що у свою чергу випливає зі змісту наданого договору позики від 25.10.2017 року. Крім того з договору позики, що підписаний сторонами, вбачається, що саме в жовтні 2017 року, було передано [PERSON] грошові кошти в день укладення надання цього договору із застереженням боржника про сплату пені за кожен день прострочки в розмірі 1%. Аналізуючи наявну розписку від 23.03.2017 року та договір позики від 25.10.2019 року, суд приходить до висновку про те, що матеріалами справи установлено достатні і переконливі обставин на підставі належних та допустимих доказів за стандартом доказування «поза розумним сумнівом», які дозволяють суду дійти висновку про те, що боргова розписка та договір позики підтверджують укладення між сторонами договорів позики. При тому суд, аналізуючи надану розписку звертає увагу, що сума позики отримана [PERSON] 23.03.2017 року становить 15000 грн., та містить зобов`язання позичальника повернути кошти у строк до 23 липня 2017 року. У свою чергу договір позики від 25.10.2017 року містить зобов`язання позичальника повернути кошти у строк до 25 лютого 2018 року, а оскільки розписка та договір є підтвердженням фактичного отримання коштів позичальником, то надані позивачем розписка від 23.03.2017 року та договір позики від 25.10.2017 року засвідчують факт отримання коштів, а відтак і факт укладання договору позики, за умовами якого [PERSON] зобов`язувався в разі порушення зобов`язання щодо своєчасності повернення коштів у розмірі 25 тис. грн.. сплатити пеню за цим договором позики, в розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочки. Оцінюючи розписку та договір позики в розумінні положень\~ЦК України суд вважає, що між сторонами в даному випадку було укладено договори позики, письмова форма яких внаслідок їх реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальником боржнику, яким у спірних правовідносинах виступає відповідач. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, та і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли саме з договору позики, а не з будь-якого іншого договору. Як вбачається з тексту розписки та договору позики, позичальником надано відповідачу кошти, тобто свої зобов`язання [PERSON] виконав в повному обсязі. За\~ст. 545 ЦК України\~прийнявши виконання зобов`язання кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Так як у боржника відсутній борговий документ чи розписка про виконання ним своїх зобов`язань повністю, то суд вважає, що відповідачем зобов`язання за договором не виконані. Згідно ч.1\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ст. 525 ЦК України\~одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України). Як вбачається зі змісту розписки, [PERSON] зобов`язувався повернути позику у строк до 23 липня 2017 року та після настання відповідного строку, боржник свого зобов`язання не виконав. Зі змісту договору позики вбачається, що, [PERSON] зобов`язувався повернути позику у строк до 25 лютого 2018 року та після настання відповідного строку, боржник також свого зобов`язання не виконав. Враховуючи вищенаведене, суд погоджується з доводами позивача, щодо обґрунтованості вимог про стягнення основної суми боргу за розпискою від 23.03.2017 року та 25.10.2017 року в загальному розмірі 40000 грн. Відповідно до\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1\~ст. 612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Виходячи з вимог ст.ст. 549, 551 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно ч.1ст. 624 ЦК України,\~якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Як вбачається зі змісту договору позики від 25.10.2017 року, [PERSON] взяв на себе зобов`язання в разі порушення сплатити пеню в розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочки. З наданого позивачем розрахунку вбачається що за період з 26 лютого 2018 року (наступний день після настання строку повернення грошових коштів) по 31 грудня 2018 року (позивач на власний розсуд розпоряджається своїми правами, зокрема щодо обсягу позовних вимог та терміну нарахування пені) 1% від суми боргу за договором позики від 25.10.2017 року становить 77250 грн.. Так судом встановлено, що строк виконання зобов`язання настав 25 лютого 2018 року та саме після цієї дати, позикодавець має право вимагати повернення коштів зі сплатою пені. Днем початку нарахування пені є наступний день, тобто 26 лютого 2018 року. При цьому як встановлено з пояснень позивача та вбачається зі змісту договору позики, на час виникнення права позивача нараховувати пеню та відповідні платежі, сума заборгованості за договором становила 25 тис. грн., та саме на вказану суму має бути розраховано пеню, розмір якої визначено сторонами. Так кількість днів прострочення на суму 25000 грн. становить 309 днів (період з 26.02.2018 року по 31.12.2018 року), сума пені за ставко 1% за кожен день прострочки становить 77250 грн. Таким чином, загальний розмір заборгованості зі сплати пені відповідно до погодженого сторонами розміру становить 77250 грн., що підлягає стягненню з відповідача. Крім того, враховуючи, що у відповідності з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог, а позивач у свою чергу протягом розгляду справи не подав заяви про збільшення позовних вимог (стягнення пені за весь час прострочення зобов`язання по день винесення рішення), суд вважає, що підлягає до стягнення з відповідача сума пені, заявлена позивачем при зверненні до суду. \~ \~ \~ \~Суд на підставі викладеного приходить до висновку про те, що [PERSON] належним чином не виконує зобов`язання, а тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за договорами позики знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є обґрунтованими і доведеними. Відповідно до ст. 141 ЦПК України\~з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем 27.09.2019 року було сплачено судовий збір в розмірі 1172 грн. 50 коп.. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, то з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачена ним сума судового збору в розмірі 1172 грн. 50 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved