Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення з [PERSON] курсової різниці в сумі 319 087,61 грн. В обґрунтування вимог посилається на те, що на початку травня 2008 року в м. Камянець-Подільський між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу двох пресів для виготовлення цегли з попередньою оплатою вартості товару. 16.06.2008 на виконання умов договору позивач передав відповідачу 20\~000 Євро, але до 2016 року не отримав обладнання, а [PERSON] відмовився повернути кошти. Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області по справі № 2-69/12 від 16.08.2012 у задоволенні його позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 13.11.2012 скасовано рішення суду першої інстанції та частково задоволено позов [PERSON], стягнуто з [PERSON] на його користь попередню оплату товару за договором купівлі-продажу в сумі 203 600 грн., що є еквівалентом 20 000 Євро згідно офіційного курсу, встановленого НБУ станом на день ухвалення рішення судом - 13.11.2012 (20 000 Євро * 10,18 = 203 600 грн.). Постановою державного виконавця від 08.01.2013 відкрито виконавче провадження з виконання рішення суду на підставі виданого 30.11.2012 виконавчого листа № 2-69/12. Однак, на момент подання даного позову заборгованість відповідача перед позивачем погашена наступним чином: 05.06.2015 в сумі 35 671,82 грн., 05.06.2015 - 36 363,64 грн., 15.06.2015 - 42\~636,36 грн., 19.06.2015 - 21 818,18 грн., 19.06.2015 - 39 895,95 грн., 09.09.2015 - 7 272,73 грн., 03.03.2016 - 39\~952,67 грн. Позивач, посилюючись на п. 2 ч.2 ст. 22 ЦК України, вважає, що курсова різниця за період з 05.06.2015 по 03.03.2016 по своїй правовій природі є збитком, оскільки повязана з подорожчанням Євро, тобто, доходом, які б він міг реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене (упущена вигода). Тому дані вимоги обумовлені несвоєчасним поверненням відповідачем попередньої оплати 20 000 Євро за курсом, який існував на дату ухвалення рішення Апеляційним судом Чернівецької області від 13.11.2012. На момент подання позову заборгованість погашена на суму 223 611,35 грн., що становить 9 034,79 Євро за курсом НБУ, відповідно, сума курсової різниці складає 319 087, 50 грн. (29,10 грн.* 10 965,21 Євро). Відтак, посилаючись на ст.ст. 22, 525, 526, 530, 611, 623 ЦК України, просить позов задовольнити. Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, про дату, місце та час судових засідань, які відбувались 18.04.2016, 10.05.2016, 18.07.2016, 20.08.2016, 01.11.2016, 22.11.2016 повідомлялися належним чином. Представник позивач заявляв клопотання про відкладення розгляду справи, проте в чергові засідання не зявлявся. Заяви про відкладення розгляду справи, доказів причин неприбуття в дане судове засідання не надав. Відповідно до ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів. З урахуванням вказаного, ст. 157 ЦПК України дозволяє суду розглянути дану справу без участі позивача або його представника, з метою прийняття рішення в розумні строки. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, надав заперечення на позов в яких відзначив, що дійсно у 2008 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу двох пресів для виготовлення цегли, на виконання якого [PERSON] передавав [PERSON] 20 000 Євро у якості передоплати, які останній витратив на придбання сировини для виготовлення замовленого [PERSON] товару. Згодом, [PERSON] вирішив розірвати договір та повернути гроші. Проте оскільки гроші знаходились в обігу, відповідач не зміг одразу їх повернути, а виробляти товар вже не було потреби, так як [PERSON] відмовився від замовлення. Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 13.11.2012 стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] попередню оплату за договором купівлі-продажу в сумі 203 600 грн. Кіцманським районним судом Чернівецької області видано виконавчий лист на виконання якого 08.01.2013 державним виконавцем відкрито виконавче провадження. Відповідач сплатив всю суму, яка стягнута рішенням суду. У зв'язку із тим, що органом виконавчої служби переказ грошей здійснювався із запізненням, по мірі їх надходження, тому позивач отримував кошти не відразу після їх сплати, але це відбувалося не з вини відповідача. Відповідач вважає, що посилання позивача про те, що сума курсової різниці є збитком у розумінні ст. 22 ЦК України є безпідставним, оскільки відповідно до ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України зобовязання підлягає виконанню у національній валюті. Відповідач повернув суму боргу, яка була еквівалентна 20 000 Євро на момент винесення рішення суду, а саме, 203 600 грн. Через те, що виконавчою службою перераховувались кошти частинами, [PERSON] не зміг придбати 20 000 Євро, оскільки курс валют змінився. У правовідносинах, що склалися норма ст. 22 ЦК України не підлягає застосуванню, так як відповідач на суму вкладу позивача виготовлював замовлений [PERSON] товар, який останній відмовився отримувати, тому збитки у даному випадку поніс саме відповідач. Крім того, правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», адже виникли у звязку із виконанням судового рішення. Тому до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання. Тому просить відмовити у позові. Вивчивши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, суд у межах позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Як вбачається з рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області по справі № 2-69/12 від 16.08.2012, на початку травня 2008 року в м. Камянець-Подільський між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу двох пресів для виготовлення цегли з попередньою оплатою вартості товару. 16.06.2008 на виконання умов договору позивач передав відповідачу 20 000 Євро, що підтверджувалося відповідними розписками. Але [PERSON] не отримав обладнання, а [PERSON] не повернув кошти. Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області по справі № 2-69/12 від 16.08.2012 у задоволенні позову [PERSON] відмовлено (а.с. 7, 8). Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 13.11.2012 скасовано рішення суду першої інстанції та частково задоволено позов [PERSON], стягнуто з [PERSON] на його користь попередню оплату товару за договором купівлі-продажу в сумі 203 600 грн. та три відсотки річних в сумі 18\~269,16 грн. за прострочення виконання грошового зобовязання (а.с. 9 16). В рішенні апеляційного суду визначено, що 203 600 грн. є попередньою оплатою товару за договором на день ухвалення судом рішення, що є еквівалентом 20 000 Євро згідно офіційного курсу, встановленого НБУ станом на 13.11.2012 (20 000 Євро * 10,18 = 203 600 грн.). 30.11.2012 Кіцманським районним судом Чернівецької області виданий виконавчий лист № 2-69/12, на виконання якого постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС від 08.01.2013 відкрито виконавче провадження (а.с. 17). Позивач вказує, що на момент подання даного позову позивач погасив заборгованість наступним чином: 05.06.2015 в сумі 35 671,82 грн., 05.06.2015 - 36 363,64 грн., 15.06.2015 - 42 636,36 грн., 19.06.2015 - 21 818,18 грн., 19.06.2015 - 39 895,95 грн., 09.09.2015 - 7 272,73 грн., 03.03.2016 - 39 952,67 грн., а всього 223\~311,35 грн. Тобто, відповідач виконав рішення суду у повному обсязі. На підтвердження надходження коштів позивач надав виписку із карткового рахунку № 0220-26258510624812 за період з 01.06.2016 по 09.03.2016 (а.с. 21 24). Як вбачається із наданих представником відповідача квитанцій про сплату [PERSON] коштів на виконання рішення суду, ним сплачено 08.07.2013 44\~000,00 грн., 19.08.2013 - 44\~000,00 грн., 20.10.2014 8\~000,00 грн., 02.12.2014 - 24\~000,00 грн., 13.05.2015 39\~239,00 грн., 13.05.2015 40\~000,00 грн., 30.03.2015 - 46\~900,00 грн., а всього 246\~139,00 грн. (а.с. 80, 81). Тобто, з боку відповідача також підтверджується виконання рішення суду у повному обсязі. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національний банк України» офіційний валютний курс - курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави. Згідно із Наказом Міністерства фінансів від 10.08.2000 № 193 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», валютний курс - це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни. Пунктом 4 цього Наказу встановлено, що курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно із ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Частина 2 ст. 533 ЦК України встановлює, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджених наказом Державного комітету статистики України від 14.11.2006 № 519). В свою чергу відповідно до абз. 5 п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 за № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» у тому разі, коли на час виконання рішення про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням кошти збільшились ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких воно було присуджене, потерпілий з цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після збільшення цін і тарифів. Разом з тим Верховний суд України також вказав, що за змістом статті 1 Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Верховний суд України акцентував увагу на те, що при ухваленні судом рішення потрібно перерахувати суму боргу з іноземної валюти на національну, урахувати офіційний курс гривні до іноземної валюти, установлений Національним банком України на день ухвалення судового рішення. Відтак, рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 13.11.2012 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] попередню оплату товару за договором купівлі-продажу в сумі 203 600 грн. та три відсотки річних в сумі 18 269,16 грн. за прострочення виконання грошового зобовязання з урахуванням офіційного курсу НБУ станом на 13.11.2012 (20 000 Євро * 10,18 = 203 600 грн.). Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», передбачено, що зобов'язання припиняється із підстав, передбачених договором або законом. Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до ст. 526, 599 ЦК України. Проте, як встановлено судом, рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 13.11.2012 станом на день розгляду даної справи та на день подання даного позову відповідачем виконано в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобовязання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК). З аналізу наведених норм випливає, що стягнення самої по собі курсової різниці, обрахованої із суми простроченого, але виконаного грошового зобовязання законом не передбачено. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Як встановлено судом кошти на виконання рішення суду стягнуті в повному обсязі з урахуванням курсу валюти станом на день винесення рішення (13.11.2012). Таким чином, помилковим є посилання позивача про наявність у відповідача невиконаного зобов'язання в іноземній валюті - євро та заподіяння останньому з вини відповідача майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди за рахунок курсової різниці росту іноземної валюти по відношенню до гривні. Окрім того, згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Нормами ЦК України не передбачено стягнення збитків у зв'язку зі зростанням курсу іноземної валюти до гривні, тобто позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права згідно з вимогами ст. 16 ЦК України. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що позивачу відмовлено у задоволенні його вимог повністю, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, приходить до висновку, що сплачений судовий збір не підлягає стягненню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed