Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області про визнання права власності на транспортний засіб. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29.10.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10.12.2019 року залучено за заявою позивача до участі у справі в якості співвідповідача- Приватне підприємство «СМАРТ-АГРО». В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу він є власником напівпричіп марки VANHOOL 3B0049, 11.05.2019 позивач звернувся з письмовою заявою до Територіального сервісного центру №2643 (м. Коломия, вул.Довбуша, 11/1) з метою проведення первинної реєстрації вказаного спеціалізованого напівпричіпу, однак в такій реєстрації транспортного засобу [PERSON] було відмовлено, оскільки у разі коли транспортні засоби перебували в експлуатації за межами України і були зареєстровані у відповідних органах іншої держави, обов`язковим є подання до сервісних центрів МВС реєстраційних та прирівняних до них документів такої держави. Позивач вказує, що оскільки ним правомірно придбано транспортний засіб, напівпричіп марки VANHOOL 3B004, рік випуску 1989. № шасі [NUMBER] в торгівельній організації, який ввезено на митну територію України з-за кордону, що підтверджується наданими суду доказами, однак від незалежних від нього обставин внаслідок втрати оригіналу реєстраційного документа на даний транспортний засіб, позивач позбавлений можливості провести державну реєстрацію транспортного засобу і реєстрація такого в інший спосіб встановлений законом на даний час не можлива, то таке право має бути визнано за [PERSON] в судовому порядку, на підставі рішення суду. Відповідач Регіональний сервісний центр МВС в Івано-Франківській області скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який до канцелярії суду надійшов 25.1.2019р. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи. Зазначив, що державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників і є обовязковим для всіх, а дії працівників РСЦ МВС щодо відмови у реєстрації були правомірними. На переконання відповідача, права позивача цим відповідачем не порушені, а підстави для задоволення позову відсутні. Відповідач ПП «СМАРТ-АГРО» правом на відзив не скористався, в суд не прибув, хоча повідомлявся належним чином. В судове засідання позивач не з`явився, однак подав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив справу розглядати у його відсутності. Відповідач1 подав заяву про розгляд справи без участі представника. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши норми матеріального права, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно до свідоцтва про право власності (а.с. 7) напівпричіп марки VANHOOL 3B0049 належить [PERSON] . У відповідності до копії митної декларації (форма МД-2) від 20.02.2018 року (а.с.4) ПП «Смарт-Агро» ввезло на митну територію України напівпричіп марки VANHOOL 3B0049, а відправником вказано «Scandio Impex Limited Partnership» (Канада). Згідно із Договором №SMR-99548/2018р купівлі-продажу транспортного засобу від 20.04.2018 року [PERSON] придбав у ПП «Смарт-Агро» напівпричіп марки VANHOOL 3B0049, 1989 року випуску, ідентифікаційний номер [NUMBER] (а.с.5) та відповідно до акту №№SMR-99548/2018р прийняття-передачі транспортних засобів отримав напівпричіп марки VANHOOL 3B0049, 1989 року випуску, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , примітка - транзитний номерний знак « [NUMBER] » (а.с.6). 11.05.2019 року [PERSON] звернувся із заявою №234725131 до начальника ТСЦ 2643 про проведення первинної реєстрації бувшого у вжитку транспортного засобу, однак йому було відмовлено у реєстрації в зв`язку з неподанням до сервісного центру реєстраційних або прирівняних до них документів держави, де транспортні засоби перебували в експлуатації за межами України (а.с.11). В газеті «Верховинські Вісті» №23 від 31.05.2019 року розміщено оголошення «Вважати недійсним утрачений реєстраційний документ серії [NUMBER] (а.с. 23). Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У силу положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.20, 319, 328,392 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права власності. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 р. № 3353-ХІІ: «Державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і виданою реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників». Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 р. № 1388 (із змінами) (надалі - Порядок) встановлена єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків (п. 1 Порядку) У п. 2 вказаного Порядку визначено, що цей Порядок є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов`язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень. У п. 5 Порядку констатовано, що особи, які порушують цей Порядок, несуть відповідальність згідно із законом. Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів (п. 8 Порядку). Також у п. 8 Порядку передбачено перелік документів і вимоги до цих документів, які підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. П. 29 Порядку передбачено, що у разі коли транспортні засоби перебували в експлуатації за межами України і були зареєстровані у відповідних органах іншої держави, обов`язковим є подання до сервісних центрів МВС реєстраційних або прирівняних до них документів такої держави. Позивачем таких документів відповідачу1 представлено не було, а як вбачається з матеріалів справи повідомлення про втрату первинного реєстраційного документу, що давав право на експлуатацію транспортного засобу позивачем було розміщено у засобах масової інформації вже після отриманої відмови у проведенні первинної реєстрації. Окрім того суд вказує таке. Як випливає з матеріалів справи за транспортним засобом VANHOOL 3B0049, 1989 року випуску, ідентифікаційний номер [NUMBER] був закріплений транзитний номерний знак «[NUMBER] » (а.с. 6,8). Дія транзитних номерів (номерних знаків для тимчасового використання на транспортних засобах) відповідно до чинного законодавства є обмеженою, і протягом цього обмеженого періоду з транзитними номерами дозволяється експлуатувати транспортний засіб по території Україні. Обмежений строк транзитних номерів передбачено для вирішення питань з постановкою транспортного засобу на облік і по закінченні строку транзитних номерів власник транспортного засобу повинен поставити свій автомобіль на облік та отримати відповідний номерний знак транспортного засобу (автомобільний номерний знак). Власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі -власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортнізасоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини)(п. 7 Порядку). При цьому позивач продовжив користуватися транспортним засобом VANHOOL 3B0049 після його придбання у відповідача2, реєстрацію транспортного засобу за собою не вчиняв, документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного проведення державної реєстрації суду не подав. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно до пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За загальним правилом, передбаченим у ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України загальні суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до положень ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно- правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства- суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Крім того, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996р. у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, суд має виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відповідно до постанови Верховного Суду від 03.04.2019р. у справі №653/126/17-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначено, що встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення. Так, позивач звертаючись до суду за захистом права, просив визнати за ним право власності на транспортний засіб у зв`язку із втратою власником оригіналу реєстраційного документу, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (норма на яку посилається позивач). При цьому При винесенні постанови у справі № 905/494/18 про визнання права власності, обґрунтоване втратою правовстановлюючих документів Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду врахував, що в разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа. Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. В разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа. Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником (чи титульним власником) свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, і застосований такий спосіб захисту свого права не може бути особою, право власності у якої на предмет спору не виникло, а лише може виникнути за результатми такого спору. Право власності на транспортний засіб виникає з моменту його державної реєстрації, а не з моменту передачі автомобіля за договором купівлі-продажу, відповідне положення міститься у постанові КЦС Верхового Суду від 30 жовтня 2019 року по справі № 683/2694/16-ц. Під час розгляду даної справи, суд же констатує, що в розумінні статті 334 ЦК України, підставою набуття права власності на спірний транспортний засіб, аналізуючи умови Договору купівлі-продажу та Акту прийняття-передачі до нього, на які позивач посилався (а.с. 5-6), буде не лише момент передачі транспортного засобу, а й відповідна його реєстрація (зокрема зміст п.3.4 договору де вказано, що продавець втрачає право власності, а покупець приймає його у власніть та користується і розпоряджається транспортним засобом з моменту його державної реєстрації в уповноважених державних органах). Відповідно до статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. В даному випадку і договором і законом прямо передбачена державна реєстрація транспортного засобу. З урахуванням положень договору купівлі-продажу, приписів статті 34 ЗУ «Про дорожній рух» та Порядку, встановлено, що у своєму взаємозв`язку вони пов`язують момент реєстрації транспортного засобу у відповідних реєстраційних органах (уповноважених державних органах) із набуттям особою права власності на спірний транспортний засіб, а також встановлюють відповідні обов`язки продавців та покупців транспортних засобів. Позивач, не дотримавшись повністю умов договору купівлі-продажу, а також приписів вищевказаних нормативно-правових актів просить суд позов задовольнити, однак у суду відсутні достатні правові підстави для задоволення позову з підстав визнання права власності за позивачем у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності з огляду на вищевикладене. Розподіл судових витрат підлягає проведення в порядку ст. 141 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed