Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про визнання незаконним та скасування наказу від 26 грудня 2013 року №180-ОС, поновлення на посаді, яку він займав на момент звільнення відповідно до наказу голови правління товариства від 3 липня 2012 року №150 о/с з 1 травня 2013 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання посадових осіб не чинити перешкод у доступі до приміщень та робочого кабінету, а також стягнення моральної шкоди у розмірі 25000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом №180-ОС від 30 квітня 2013 року позивача було звільнено з посади виконуючого обов'язки директора Одеської філії ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» за власним бажанням, згідно рішення суду від 16 жовтня 2013 року. З наказом про звільнення його ознайомлено 25 лютого 2014 року. Вважає наказ прийнято необґрунтовано та всупереч вимогам трудового законодавства, з перевищенням обсягу службових повноважень. У липні 2012 року головою правління його було представлено як директора філії, однак наказу не надано з посиланням на його узгодження. У серпні 2012 року під тиском адміністрації підприємства, викликаним надуманими підставами, він був змушений написати заяву, та відповідно перебувати у відпустці з 10 вересня 2012 року по 18 листопада 2012 року. 30 вересня 2012 року перебуваючи у відпустці позивач звернувся до голови правління, в якій просив розглянути питання про звільнення Фінчука Б.Р. з посади заступника директора з економічних питань, як такого, що не пройшов випробувальний термін, а також була написана заява про відкликання з відпустки, однак відповіді не дочекався. Під час перебування у відпустці 4 жовтня 2012 року до нього додому приїхала начальник відділу кадрів [PERSON] та посилаючись на позицію керівництва повідомила, що він повинен написати заяву про надання йому відпустки з подальшим звільненням, в іншому випадку не проведуть виплату вихідної допомоги та порушать кримінальні справи за сприяння транспортної прокуратури м.Одеси. З огляду на скрутне матеріальне становище, викликане перебуванням на його утриманні двох дітей - інвалідів третьої групи, сліпої матері дружини, він змушений був погодитися. Термін попередньої відпустки закінчувався лише у грудні 2012 року, а написання заяви про звільнення та інші заяви були складені під тиском та викликані погрозами. 18 листопада 2012 року його було викликано заступником голови правління до філії і там його змусили звільнити кабінет директора від особистих речей. З 28 листопада 2012 року по 28 грудня 2012 року він повинен був перебувати у відпустці, однак в цей період, а саме з 30 листопада 2012 року по 29 березня 2013 року йому проведено операцію з подальшою реабілітацією, під час яких він знаходився на лікарняному, у зв'язку з чим не був звільненим 28 грудня 2012 року, так як це було неможливим у зв'язку з продовженням терміну відпустки тому. Після виходу з лікарняного 1 квітня 2013 року позивач не зміг приступити до виконання своїх обов'язків так як його кабінет займав Фінчук Б.Р., за розпорядженням якого було заборонено позивачу у доступі на територію філії. Того ж дня заступник директора Фінчук Б.Р. повідомив його про звільнення, однак з наказом не ознайомив, лише 25 лютого 2014 року надана можливість ознайомитися, оскільки 24 лютого 2014 року на його вимогу було надано наказ без підпису керівництва. Його звільнення є винятковою компетенцією голови правління, до того ж з нього не було знято виконання обов'язків директора філії. Оскільки після написання заяви про звільнення пройшло більше 2-х тижнів і після їх спливу позивач вийшов на роботу та приступив до виконання обов'язків, роботодавець не мав права його звільняти за заявою написаною 14 березня 2013 року, а враховуючи, що його звільнення 1 квітня 2013 року є неправомірним і по сьогоднішній день жодних заяв про звільнення за власним бажанням не писав, тому підстав для його звільнення з посади виконуючого обов'язки директора філії взагалі не було. Внаслідок вказаних обставин позивачу принижена його гідність, він переживав моральні страждання, відчував сильний емоційний стрес, наслідками якого стала повна втрата сну на тривалий час, постійні головні болі, страх безробіття, підвищена нервозність. Внаслідок стану роздратованості порушилися стосунки з оточуючими людьми, порушилися нормальні життєві зв'язки через неможливість продовження активного громадського життя. У зв'язку з цим, він був змушений постійно звертатися до лікарів, за цей період йому було проведено дві операції. Внаслідок пережитих моральних страждань та нервових розладів, період реабілітації значно подовжився, тому просив стягнути і моральну шкоду. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представники відповідача пред'явлені позовні вимоги не визнали та зазначили, що [PERSON] був прийнятий на посаду заступника директора, а також виконував обов'язки виконуючого директора, після виходу у відпустку повноваження виконуючого обов'язки були покладені на заступника Фінчука Б.Р., позивач знаходився на лікарняних, а 11 грудня 2012 року видано наказ про його звільнення на підставі заяви від 11 грудня 2012 року у зв'язку з виходом на пенсію вперше. У зв'язку з отриманням останнього лікарняного листка 1 квітня 2013 року видано наказ №45-ОС про повторну зміну наказу №229-ОС і встановлено було рахувати звільнення [PERSON] наступний день після виходу з лікарняного. Починаючи з 10 вересня 2012 року своїх посадових обов'язків позивач не виконував, не табелювався та на робочому місці не знаходився. У жовтні 2013 року позивач вже звертався до суду та вимоги відновити його на посаді не заявляв, рішенням суду було змінено дату його звільнення з 1 квітня на 30 квітня 2013 року та стягнуто грошову допомогу у зв'язку зі звільненням. Посилання на тиск є безпідставними, вважають, що товариство у встановленому законом порядку звільнило [PERSON] із займаної посади. Крім того, позивачем було пропущено строк для звернення до суду з даним позовом, і на теперішній час він працює на цьому ж підприємстві на іншій посаді. Заслухавши учасників процесу, свідка, вивчивши матеріли справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що наказом голови правління товариства від 03.07.2012р. №150о/с [PERSON] заступник директора філії був призначений на посаду в.о. директора Одеської філії «Київ-Дніпровське МППЗТ».На підставі заяви від 30.08.2012р., згідно наказу №715 від 31.08.2012р. в.о. голови правління ПАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ», [PERSON] було надано щорічну відпустку на 70 календарних днів з 10.09. 2012 р. по 18.11.2012р., а виконання обов'язків директора Одеської філії з 10.09.2012 року покладено на заступника директора філії Фінчука Б.Р. В наступному, за особистою заявою [PERSON], на підставі наказу по товариству №162 від 08.10.2012р., позивачу було надано щорічну основну та додаткову відпустку з 19.11.2012р. по 28.12.2012р. 11.12.2012р. [PERSON] звернувся із письмовою заявою до директора Одеської філії, в якій просив звільнити його із займаної посади заступника директора Одеської філії за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію вперше. Датою звільнення просив вважати останній день його відпустки 28.12.2012р. Наказом №229-ос від 11.12.2012р. [PERSON] було звільнено з 28.12.2012р. із займаної посади заступника директора філії за власним бажанням за ст.38 КЗпП України, в зв'язку з виходом на пенсію вперше. В зв'язку з перебуванням [PERSON] на лікарняному з 30.11.2012 р. по 29.03.2013р., в наказ №229-ос від 11.12.2012р., наказом № 242-ос від 28.12.2012р. були внесені зміни, а саме була скасована дата звільнення [PERSON] з 28.12.2012р. та зазначено, що датою звільнення [PERSON] вважати перший наступний день після виходу з лікарняного листа. Наказом №45-ос від 01.04.2013р., після виходу [PERSON] з лікарняного листа, його було звільнено з займаної посади з 01.04.2013р. Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 16 жовтня 2013 року позов [PERSON] до приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» - про зміну дати звільнення, стягнення грошової допомоги, моральної шкоди, задоволено частково зобов'язано ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» змінити дату звільнення [PERSON], а саме з 01.04.2013р. на 30.04.2013р. та стягнуто з ПрАТ на користь [PERSON] одноразову грошову допомогу при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію вперше в розмірі 27306,40 гривень. На підставі вказаного рішення виконуючим обов'язки директора філії Фінчуком Б.Р. було прийнято 26 грудня 2013 року наказ №180-ОС про звільнення 30.04.2013 р. [PERSON] виконуючого обов'язки директора за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію вперше, згідно ст.38 КЗпП України. Наказом №65 від 26.02.2014 р. до наказу № 180-ОС було внесено зміни і слова «виконуючий обов'язки директора» замінено словами «заступник директора». На теперішній час позивач працює у відповідача на посаді старшого інспектора кадрів. Суд вважає, що товариство неправомірно звільнило [PERSON] із займаної посади з наступних підстав. Згідно з вимогами ч.1,2 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Враховуючи те, що після закінчення строку невикористаної відпустки можливо було звільнення позивача, як було встановлено раніше судом, з 30.04.2013 р., однак він не залишив роботи та не вимагав розірвання трудового договору, підприємство не вправі було його звільняти за раніше поданою заявою. Згідно з нормами частин 1,2,5 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначала про те, що з 2005 року вона працювала на підприємстві начальником відділу кадрів і їй було відомо, що з боку керівництва здійснювався тиск на [PERSON] на протязі тривалого часу обговорювалося питання про його звільнення, її відправили для відібрання заяви до позивача додому, і саме за усним розпорядженням Фінчука Б.Р. на територію підприємства [PERSON] не допускали. Суд звертає увагу на те, що наказом від 31.08.2012 р. №715 під час надання виконуючому обов'язки директора Одеської філії [PERSON] щорічної відпустки, тобто лише на час відпустки, виконання обов'язків директора було покладено на Фінчука Б.Р.. Отже, враховуючи встановлені судом обставини та вказану норму, [PERSON] підлягає поновленню на посаді заступника директора з покладенням обов'язків виконуючого обов'язки директора Одеської філії приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» з 1 травня 2013 року. Згідно п.2 Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середня заробітна плата і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до довідки від 15.04.2014 р. за липень 2012 року позивачу було нараховано 11691,10 грн., а за серпень 2012 року - 12512,96 грн., тому середня заробітна плата складає 12102,03 грн.(11691,10 +12512,96 /2) . У зв'язку з чим необхідно стягнути з приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 1 травня 2013 року по 1 червня 2014 року у розмірі 157326,39 грн.. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди то такі вимоги підлягають лише частковому задоволенню, оскільки у позивача на утриманні знаходяться двоє дітей - інвалідів третьої групи, сліпа матір дружини, суд приходить до висновку, що [PERSON] отримав моральні страждання, хвилюючись за подальшу можливість їх матеріального забезпечення, однак виходячи із вимог розумності та справедливості, суд вважає достатньою сумою компенсації - 300 грн. (ст.237-1 КЗпП України). Як видно із копії наказу №180-ОС від 26.12.2013 р. [PERSON] було ознайомлено з його змістом 25.02.2014 р., а до суду з даним позовом він звернувся 17.03.2014 р., тобто до закінчення місячного строку, тому ним не було пропущено строку для звернення до суду, визначеного ст.233 КЗпП України. Крім того, суд звертає увагу, що з наказом №65 від 26.02.2014 р., яким було внесено зміни до наказу № 180-ОС і який є його невід'ємною частиною, позивача не було взагалі ознайомлено. З огляду на вказане та враховуючи зазначені норми, суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача, оскільки вони не ґрунтуються на законі та спростовуються фактами встановленими судом. Згідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача також підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1816,86 грн. з яких 1573,26 грн. по вимогам матеріального характеру, а 243,60 грн. по вимогам про стягнення моральної шкоди .

Outcome: partial