Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позивач зазначав, що 28.07.2016 р. він дав у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 (три тисячі) доларів США та 1000 (одна тисяча) євро з нарахуванням 12 відсотків щомісячно. Відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти з відсотками до 01 січня 2017 року, які обумовлені виплатою 12% щомісяця, всього за п`ять місяців 2016 року: - з 3000 доларів США - 60% - 1800 доларів США, - з 1000 євро - 60% - 600 євро. Всього станом на 1 січня 2017 року борг становив 4800 доларів США та 1600 євро. Однак, до теперішнього часу не повернув борг в повному обсязі. На підтвердження виникнення зобов`язання до договору позики відповідачем надана розписка. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь несплачену суму боргу за договором позики у розмірі 4800 (чотири тисячі вісімсот) доларів США та 1600 (одна тисяча шістсот) євро, що за курсом національного банку України станом на 29.08.2019 р. становить 165790,32 грн. Збільшені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10000 грн. та штрафних санкцій в розмірі 9% - 14815,14 грн., суд до розгляду не приймає, оскільки вони були заявлені позивачем після призначення справи до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд про їх задоволення, надав пояснення аналогічні позовній заяві. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що 12 березня 2009 року позичав у позивача грошові кошти у розмірі 2000 доларів США, 10 квітня 2010 року також позичив у позивача грошові кошти в сумі 1000 євро, що було зафіксовано у розписках, які він написав власноручно. Оригінали даних розписок знаходяться у відповідача, оскільки 28.07.2016 р. він виконав свій обов`язок по поверненню коштів належним чином. В день повернення коштів позивач почав вимагати відсотки за користування грошима, хоча розписками це не було передбачено. Під тиском з боку позивача, відповідач змушений був написати останньому розписку, у якій вказав, що отримав від нього грошові кошти. Після написання вказаної розписки, та під страхом і натиском позивача, у період з серпня 2016 по 21 березня 2017 року, відповідач щомісяця віддавав позивачу по 80 доларів США. Загалом по розписці від 28.07.2016 р. він віддав позивачу 640 доларів США. 3 21 березня 2017 року відповідачу було проведено ряд складних операцій, в тому числі, пов`язані з онкологічним захворюванням. Окрім того, у 2017 році згоріло належне йому підприємство. В результаті перенесених операцій він отримав статус особи з інвалідністю І групи. Зазначав, що отримання грошових коштів в борг під 12% щомісяця не є його вільним волевиявленням, оскільки він писав у розписці тільки те, що йому диктував позивач, і аж ніяк не мав на меті сплачувати йому проценти щомісяця у розмірі 12% від написаної в розписці суми. Посилаючись на викладене, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Судом встановлено, що відповідно до розписок від 12 березня 2009 року та 10 квітня 2010 року, відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 2000 доларів США та 1000 євро. Кінцевий строк повернення коштів 01 січня 2010 року та 01 січня 2011 року відповідно (а.с.51,52). Вказані грошові кошти, а також кошти в сумі 500 доларів США та 1000 євро, були повернуті відповідачем [PERSON] 28 липня 2016 року, що підтверджується і не оспорюється позивачем [PERSON] . Також, відповідно до розписок від 02 березня 2012 року, 06 квітня 2012 року та 23 серпня 2012 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 3500 доларів США та 2000 євро. Кінцевий строк повернення коштів до 01 січня 2013 року (а.с.64-66). Таким чином, суд дійшов до переконання, що між сторонами дійсно мали місце правовідносини, до яких можуть застосовуватись положення передбачені ст. 1046-1049 ЦК України. Так, відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі статтею 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. В зв`язку з неповерненням грошових коштів в повному об`ємі, 28 липня 2016 року відповідачем [PERSON] було написано розписку про отримання від позивача [PERSON] грошових коштів в сумі 3000 доларів США та 1000 євро зі сплатою 12% щомісяця за користування грошовими коштами з кінцевим терміном повернення до 01 січня 2017 року (а.с.8). Оскільки на час судового розгляду справи відповідач [PERSON] не повернув належні позивачу [PERSON] кошти, його борг становить 3000 доларів США та 1000 євро. Відповідно до положень ст.ст. 625, 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, то він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплатити три проценти річних від простроченої суми. Постановою Верховного суду України від 02 липня 2014 року в цивільній справі №6-36цс14 зазначено, що у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобов`язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. З огляду на вищевикладене, крім основної суми заборгованості, відповідач [PERSON] повинен сплатити на користь позивача [PERSON] проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 12% щомісяця. Таким чином, загальна сума боргу відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON] становить 4800 (чотири тисячі вісімсот) доларів США та 1600 (одна тисяча шістсот) євро, що за курсом національного банку України станом на 29.08.2019 р. становить 165790,32 грн. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved