Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

[PERSON]звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення неустойки. Позовну заяву мотивує тим, що 08 лютого 2014 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] надав [PERSON] позику у розмірі 4200 доларів США. Зазначену суму відповідач зобов'язався повернути до 25.01.2015 року, щомісячними платежами у розмірі 350 доларів США. Взяті на себе зобов'язання щодо повернення позики позичальник належним чином не виконував, та рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 20.07.2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 116760,00 грн., що еквівалентно 4200 доларів США та 1167,6 грн. судового збору. Крім того зазначає, що пунктом 3 договору позики передбачено, що у разі неповернення суми позики своєчасно, позикодавець вправі вимагати сплату трьох відсотків річних від простроченої суми. Оскільки зобов'язання за договором не виконано, позивач просить стягнути з відповідача неустойку у сумі 17418,66 грн., що еквівалентно 620,61 доларів США., та судові витрати в розмірі 704.80 грн. судового збору. Позивач у судове засідання не з'явився, при цьому подав заяву у якій просить у випадку неявки у судове засідання проводити розгляд даної справи без його участі за наявними у справі матеріалами, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує представник позивача. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. За приписами ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено з рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 20.07.2017 року, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] надав [PERSON] позику у розмірі 4200 доларів США. Цим же рішенням суду з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму боргу у розмірі 116760,00 грн., що еквівалентно 4200 доларів США та 1167,6 грн. судового збору. Судом встановлено, що позичальник [PERSON] взяті на себе зобов'язання щодо повернення позики належним чином не виконує. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов'язання за даним договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання. Згідно ч.2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Крім того, згідно п. 3 Договору позики від 08.02.2014 року, при неповерненні суми позики, позикодавець вправі пред'явити вимогу про повернення йому частини позики, що залишилась не сплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, сплати трьох відсотків від простроченої суми пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. Як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Згідно з розрахунком пені за несвоєчасне повернення позики згідно договору від 08.02.2014 року за період з 26.02.2014 року до 30.12.2017 року, заборгованість [PERSON] становить 17418,66 грн. Отже, як зазначено, зокрема, у рішенні ВСУ від 28 березня 2012 року у справі 6-36736, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а тому суд вважає за необхідне застосувати норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, яке визначене у гривні. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивачем було надано належні докази на підтвердження своїх тверджень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути в користь позивача судові витрати в сумі 704,8 гривень судового збору. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved