Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант Експрес», в якому просить визнати недійсним та скасувати наказ №74-к від 29.09.2017, поновити на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивовано тим, що він був прийнятий на роботу на підставі наказу від 16.01.2017 №03-к на посаду оператора АЗС до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант Експрес». 29.09.2017 позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України. 06.11.2020 позивача ознайомлено із наказом №74-к від 29.09.2017, на підставі якого його було звільнено з роботи відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу. Вказані вище обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 30.11.2020 розгляд справи ухвалено проводити в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримали та просять розгляд справи провести без їх участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву у встановлений строк суду не надав. Відповідно до положень ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 17.01.2017 [PERSON] був прийнятий на роботу в ТОВ «Гарант Експрес» на посаду оператора АЗС на підставі наказу від 16.01.2017 №03-к (а.с.13). 29.09.2017 позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України терміном на три роки до 28.09.2020 (а.с.19-10). Наказом №74-к від 29.09.2017 [PERSON] звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у звязку з призовом на військову службу, з яким його ознайомлено 06.11.2020 (а.с.12). Позивач [PERSON] дійсно в період з 30.04.2018 по 02.06.2018, з 14.06.2018 по 01.08.2018 та з 14.08.2018 по 29.10.2018 брав участь у здійсненні заходів із забезпечення безпеки і оборони, відсічі і стримання збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів (а.с.11). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Частиною 4 ст. 119 КЗпП України визначено, що за працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форм власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних та в інших військових формуваннях, а також, члінів їх сімей. Згідно з ч.2 ст. 2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. У відповідності до ч. 2 ст. 39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною пятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною пятою статті 61 Закону України «Про освіту». Як вбачається з наданих письмових доказів [PERSON] був прийнятий на військову службу 29.09.2017 за контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу. Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в діюУказом Президента України від 02.03.2014 №189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Відповідно до примітки до ст. 4 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні. На час укладення контракту позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки і оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України. Таким чином, на позивача поширюються гарантії, визначені ч.4 ст.119 КЗпП України. З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами 3, 4 ст. 119 КЗпП України, надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Оцінюючи наведені вище докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з роботи було проведено з порушення норм трудового законодавства. Тому позивача слід поновити на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визначаючись з сумою середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з того, що строк вимушеного прогулу складає з дати звільнення, тобто 29.09.2017 по 18.11.2021 - день постановлення рішення, в сумі 178410,65 гривень (1018,5 днів вимушеного прогулу х 175,17 грн. середньоденний заробіток). Також, у зв`язку з поновленням позивача на роботі, необхідно визнати недійсним та скасувати наказ про його звільнення.

Outcome: approved