Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

[PERSON] звернувся з первісним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя за наступними підставами. 12 березня 2015 року позивач одружився з відповідачкою. 04 березня 2006 року у них народилася дочка [PERSON]. Під час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти придбали житловий будинок та земельну ділянку площею 470 кв.м., які розташовані по вул. Севастопольській, 68 в м. Мелітополі в Запорізької області. Крім того, за спільні кошти вони придбали новий автомобіль [PERSON] номерний знак [NUMBER]. Виходячи з інтересів їх спільної дитини, позивач за первісним позовом не заперечує проти визнання права власності на автомобіль за відповідачкою за первісною позовною заявою, стягнувши з неї на його користь вартість ? частки цього майна. На підставі викладеного, просить визнати по ? частки житлового будинку та ? частини земельної ділянки площею 470 кв.м, які розташовані по вул. Севастопольській, 68 в м. Мелітополі, визнати за відповідачкою право власності на автомобіль [PERSON] номерний знак [NUMBER], стягнувши на його користь компенсацію за вартість ? частки даного автомобіля. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, в задоволені зустрічної позовної заяви просили відмовити, оскільки спірний будинок був придбаний за їх спільні кошти. Відповідачка за первісним позовом звернулася з зустрічною позовною заявою про визнання права особистої приватної власності на спірний житловий будинок у цілому, оскільки він був придбаний за її кошти. Вона разом з відповідачем за зустрічним позовом фактично перебувала у шлюбних відносинах з жовтня 2004 року до 2006 року, вони разом з її сином від першого шлюбу проживали в її квартирі по б-ру 30 років Перемоги, 14 кв. 45 в м. Мелітополі. Її батьки влаштували відповідача [PERSON] на роботу в приватний інститут, він почав займатися науковою роботою, на яку витрачав усі зароблені кошти, спочатку він захистив дисертацію, а потім докторську, тому матеріально йому допомогли батьки позивачки за зустрічною позовною заявою. 12 березня 2005 року вони зареєстрували шлюб, після народження їх спільної дитини, вони вирішили купити будинок, гроші на покупку якого дали її батьки, натомість вона віддала їм свою двокімнатну квартиру. 03 вересня 2006 року вона придбала будинок по вул. Севастопольській, 68 в м. Мелітополі та зареєструвала право власності на себе. 11 березня 2011 року шлюб між сторонами розірвано, відповідач за зустрічною позовною заявою виїхав до м. Львів на постійне місце проживання, де у нього є ? частини квартири у центрі [ADDRESS]. На підставі викладеного просить визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок в цілому по вул. Севастопольській, буд. 68 в м. Мелітополі. В судовому засіданні позивач за зустрічною позовною заявою та її представник підтримали зустрічні позовні вимоги у повному обсязі, частково заперечували проти первісного позову, згодні на визнання за нею права власності на автомобіль [PERSON] номерний знак [NUMBER], стягнувши з неї на користь позивача за первісною позовною заявою компенсації за вартість ? частки даного автомобіля. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, на основі повно і всебічно зясованих судом обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, \~суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених довести статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ст.. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 N 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. 12 березня 2005 року сторони зареєстрували шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Мелітопольського міського управління юстиції Запорізької області від 12.03.2005 року за реєстровим номером №179. /а.с.28/ Від даного шлюбу у них народилася спільна дочка [PERSON], 04 березня 2006 року /а.с.33/ 11 березня 2011 року рішенням Мелітопольського міськрайоного суду Запорізької області шлюб між сторонами було розірвано. /а.с.29/ В період шлюбу сторонами було придбано автомобіль [PERSON] номерний знак [NUMBER]. Згідно висновку експерта №54 про оцінку транспортного засобу, ринкова вартість вищевказаного автомобіля на дату оцінки (27.05.2015 року) складає 124782, 64 грн. /а.с.233-239/ Що стосується такого способу поділу майна, як залишення одному з подружжя спільно нажитого майна та присудження іншому з подружжя грошової компенсації, то Пленум Верховного Суду України в п.25 зазначеної вище постанови вказав, що вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5\~ст.71 СК\~щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. З огляду на те, що відповідачка за зустрічним позовом частково визнала позовні вимоги щодо визнання за нею права власності на вищевказаний автомобіль з виплатою компенсації за ? частину автомобіля, суд вважає за необхідне задовольнити в цій частині первісні позовні вимоги в повному обсязі. Стосовно позовних вимог первісного позову та зустрічного позову в частині спору щодо поділу житлового будинку по вул. Севастопольській, 68, в м. Мелітополі Запорізької області, суд враховує наступне. Відповідно до\~ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 03 вересня 2006 року було придбано будинок по вул. Севастопольській, 68, в м. Мелітополі Запорізької області, право власності було зареєстровано за відповідачкою за первісним позовом та одночасно позивачкою за зустрічною позовною заявою [PERSON]. що підтверджується договором купівлі продажу /а.с.8-9/ Так, відповідачка за первісним позовом посилається на те, що гроші на купівлю будинку вона витратила з продажу її власної квартири по б-ру 30 років Перемоги, б. 14 кв. 45 в м. Мелітополі. Однак суд не приймає ці посилання з наступних підстав. За змістом\~ст. 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього. Пленум Верховного Суду України у пунктах 23, 23\~Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 роз'яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.\~\~ По- перше, будинок сторонами було придбано у 2006 році, що підтверджується договором купівлі продажу від 03.09.2006 року /а.с. 34/ Сума продажу будинку становить 49\~294 грн. Тоді як квартиру відповідачка продала своєму вітчиму через чотири роки, а саме 23.07.2011 року, що також підтверджується копією договору купівлі-продажу /а.с.42/ Сума продажу квартири становить 17\~753 грн, що є менше половини суми за куплений будинок. По-друге, відповідачкою [PERSON] не доведено, що саме її власні кошти були витрачені на придбання спірного будинку. По-третє, виходячи зі змісту договору купівлі-продажу квартири від 23.07.2011 року дана квартира, що належала відповідачці, була продана нею за 17753 грн, що є балансовою вартістю даної квартири, яка була визначена КП ММБТІ 09.07.2011 року, отже значно пізніше ніж сторонами був придбаний спірний будинок. Свідок [PERSON], пояснив в судовому засіданні, що він є вітчимом відповідачки [PERSON], в 2005 році вона одружилася з позивачем, коли вона народила їх спільну дитину, було вирішено розширити житлові умови, тому він дав 29\~500 доларів США для купівлі-будинку з умовою того, що будинок буде оформленим на доньку, а її квартиру забирає він. Будь-яких розписок про отримання дочкою вказаних коштів на купівлю спірного будинку він не відбирав. Свідок [PERSON], пояснила в судовому засіданні, що вона є знайомою [PERSON], та працювала разом з неї в інституті. Так, їй відомо, що вітчим відповідачки за первісним позовом [PERSON] дав їй гроші в розмірі 30\~000 доларів США на купівлю будинку в обмін на її квартиру. Суд ставиться критично до показань, вищевказаних свідків оскільки вони спростовуються матеріалами справи, будь-яких письмових доказів стосовно того, що свідок [PERSON] позичив гроші в обмін на квартиру, що належала відповідачці за зустрічною позовною заявою суду не надано. Крім того суд враховує, що сума коштів вказана свідками не співпадає з ціною купленого будинку та проданої квартири, що викликає сумніви з приводу достовірності цих свідчень. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №144-14 від 02.09.2014 року ринкова вартість житлового будинку №68 по вул. Севастопольській в м. Мелітополі на дату оцінки складає 416\~093 грн. /а.с.125-129/ Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є дядьком позивача за первісним позовом, який в 2004 році переїхав до м. Мелітополя, 2005 році одружився з [PERSON].в 2006 році вони купили будинок за спільні кошти, які заробляли разом та частину брали в борг у родичів з обох сторін. Суд враховує те, що сторони починаючи з реєстрації шлюбу в 2005 році працювали в МІДМУ «Класичному приватному університеті» та отримували заробітну плату та компенсацію за відрядження /а.с.199-225/, отже мали можливість зібрати кошти та купити будинок. Отже, посилання позивачки на те, що будинок є її приватною особистою власністю, а відповідач за зустрічною позовною заявою не має до нього будь-якого відношення - не обґрунтовані та не підтверджені належними та допустимими доказами, в тому числі фінансовими документами, а тому порушують принцип ч. 4\~ст. 60 ЦПК України, згідно якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, виходячи із засад рівності часток подружжя, будинок №68 по вул. Севастопольській в м. Мелітополі Запорізької області має бути поділений між сторонами в рівних частках, в зв'язку із чим суд задовольняє частково заявлені позивачем вимоги та визнає за кожним із подружжя право вланості на ? частину спірного будинку. При цьому суд не знаходить підстав для зазначення вартості майна, поділеного між сторонами, оскільки поділ здійснено в ідеальних частках без виділу часток в натурі. Із наведених вище підстав зустрічний позов про визнання будинку особистою приватною власністю суд залишає без задоволення. Стосовно земельної ділянки площею 470 м2, на якій розташований спірний будинок суд виходить з того, що згідно вимог ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Однак, після придбання будинку [PERSON] документи на земельну ділянку не оформила та не зареєструвала, тобто не набула юридичного статусу власника землі. Норми ст.. 120 ЗК мають диспозитивний характер, оскільки у них передбачається можливість переходу права власності на земельну ділянку у разі придбання у власність будівлі чи споруди. Адже у ч. 1 цієї статті ЗК зазначається, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. Отже, згідно із ЗК у договорі купівлі-продажу будинку сторони не врегулювали питання набуття права власності на земельну ділянку, а отже поділити дану земельну ділянку суд не має можливості, та з огляду на це вважає за необхідним відмовити позивачу за первісним позовом в цій частині позовних вимог. На підставі викладеного, ст. ст. 10, 60, 79, 212, 215 ЦПК України, ст..ст. 57, 60, 61, 69, 70 СК України, ст.. 377 ЦК України, ст.. 120 ЗК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, суд

Outcome: partial