Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, який під час судового розгляду уточнив та просив суд: визнати противоправними дії керівництва Одеського державного університету внутрішніх справ, а саме проректора університету з економічних питань та матеріального забезпечення [PERSON], щодо не нарахування заробітної плати та компенсації за невикористані дні відпусток та неповідомлення про ці нарахування в строки згідно до чинного законодавства України; стягнути з Одеського державного університету внутрішніх справ на його користь середній заробіток, за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у зв'язку з невиплатою всіх сум, що належать йому від університету при звільнені, в строки передбачених статтею 116 КЗпП України, в сумі 2860,51 грн.; стягнути з Одеського державного університету внутрішніх справ на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 2006 р., він працював в університеті на посаді юрисконсульта групи правового забезпечення, а з квітня 2008 р. на посаді юрисконсульта відділення юридичного забезпечення першої категорії. В 2013 р., позивач виявив бажання звільнитися за власною ініціативою, та ним особисто 30 грудня 2013 року була написана і подана на розгляд керівництво університету (ректора університету) заява про звільнення та виплати компенсації за не використані дні щорічних відпусток. Розглянувши заяву позивача про звільнення, ректор університету Волощук А.М. не заперечував про її прийняття, але після того, як позивач знайде заміну на свою посаду. Але, у зв'язку з тим, що керівництво фірми де позивач пройшов попередній конкурс на заміщення посади начальника юридичного відділу, вимагало щоб позивач приступав до роботи з 04.02.2014 р., позивачем була написана повторна заява про звільнення за власним бажанням датована 20.01.2014 р., в якій зазначалася дата його звільнення, а саме 03.02.2014 р. Зазначена заява ректором університету була прийнята та завізована, і передана до відділу кадрового забезпечення для підготовки відповідного наказу. 20.01.2014 р. позивачем, були підписані дві заяви про звільнення за власним бажанням. Перша заява щодо звільнення за власним бажанням, була завізована ректором університету, стосовно тільки виплати грошової компенсації за не використані дні щорічних відпусток, але без звільнення, таким чином позивачем була 20.01.2014 р. подана друга заява щодо звільнення, і зазначена заява була також підписана ректором університету і передана до відділу кадрового забезпечення для включення до наказу. Згідно з резолюції ректора університету Волощука А.М., була надана вказівка проректору університету з економічних питань та матеріального забезпечення [PERSON] підготувати розрахунок компенсації при звільненні відповідно до чинного законодавства. Таким чином, відділ фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку університету, який безпосередньо підпорядковується проректору університету з економічних питань та матеріального забезпечення [PERSON], який, повинен був підготувати розрахунок всіх виплат при звільненні та письмово повідомити позивача про ці виплати, всі виплати повинні бути виплачені в день звільнення, тобто 03.02.2014 р. Отримавши резолюцію керівника університету, підлеглі працівники університету зобов'язані виконувати законні доручення. Але на день звільнення, позивача письмово не повідомили про розмір та види виплат, таким чином, позивач вважає, що були порушенні його законні трудові права, а саме: право працівника на виплату компенсації при звільненні. Ким були порушені позивача права щодо невиплати компенсації, йому не відомо, але згідно діючого трудового законодавства, першочергову відповідальність несе роботодавець, в особі керівника або уповноваженого органу. В університеті, відповідальність за економічний (фінансовий) напрямок несе проректор університету з економічних питань та матеріального забезпечення. На момент звільнення та підготовки позовної заяви, зазначену посаду займав [PERSON] У відділу кадрового забезпечення університету, є відмітка, що позивач 03.02.2014 р. отримав трудову книжку, і це є підтвердження того факту, що він перебував в університеті, і фінансовий відділ мав змогу письмово йому надати розрахунок щодо виплат при звільненні та здійснити всі виплати. Розрахунок по виплаті деяких коштів Одеський державний університет внутрішніх справ провів 27.02.2014 р., в сумі 7 285,91 грн., і таким чином, затримка по виплаті коштів при звільненні складає 23 дні. З урахуванням зазначеного університет зобов'язаний виплатити середній заробіток, а саме: 23 (дні затримки по виплаті) * 124,37 (середній заробіток за день) = 2860,51 грн. З червня 2011 року позивач та його сім'я недоотримала певні кошти, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, а зазначена ситуація вимагало від позивача додаткових зусиль для нормальної організації життя, а тому, позивачу було завдано моральну шкоду яку він оцінює в 5000 грн. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, але надав заяву про неможливість з'явитися у судове засіданні (а.с. 46). Також надав заперечення в яких просив відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі (а.с. 30-32). Заслухавши пояснення позивача та дослідивши докази по справі суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.09.2006 року по 03.02.2014 року [PERSON] працював на посаді юрисконсульта Одеського державного університету внутрішніх справ (а.с. 14-15). 03.02.2014 року [PERSON] звільнився за власним бажанням, що підтверджується витягом з наказу (а.с. 16). У відповідності до ст. 116 КЗпП при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Зазначені виплати не університетом не були здісненні, про що в запереченнях також вказує представник відповідача. Розрахунок по виплаті деяких коштів Одеський державний університет внутрішніх справ провів 27.02.2014 р., в сумі 7285,91 грн., і таким чином, затримка по виплаті коштів при звільненні складає 23 дні. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника чи уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Щодо стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача суд враховує слідуючи норми, згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.9 Постанови №4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (із змінами і доповненнями) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Враховуючи характер, тривалість та обсяг заподіяних позивачу відповідачем моральних страждань, що пов'язані з душевним хвилюванням, переживаннями, при цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 грн. В іншій частині позовних вимог, щодо визнання противоправними дії керівництва Одеського державного університету внутрішніх справ, а саме проректора університету з економічних питань та матеріального забезпечення [PERSON], щодо не нарахування заробітної плати та компенсації за невикористані дні відпусток та неповідомлення про ці нарахування в строки згідно до чинного законодавства України, слід відмовити у зв'язку з не обґрунтованістю. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків передбачених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі викладеного та

Outcome: partial