Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Кредитної спілки «Моя родина» про визнання пункту 7.3 кредитного договору № 26К від 06.06.2014 року, укладеного між сторонами, яким встановлено, що у разі своєчасного ненадходження (прострочення) повністю або частково, планового платежу, встановленого графіком розрахунків, кредитодавець нараховує, а позичальник зобов'язується сплатити пеню в розмірі 1% за кожний день прострочення від суми несплаченого в строк платежу. В обґрунтування позову, позивач зазначав, що вказаний пункт порушує його права, як споживача, оскільки ці умови є несправедливими, - зокрема умовами договору передбачено вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов'язань за договором, а отже на підставі статей 11, 18, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» вважає цей договір недійсним. В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представники відповідача просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Пунктом 1.2 кредитного договору № 26 К від 06 червня 2014 року, укладеного між позивачем та відповідачем зазначено, що сума кредиту використовується на комерційні цілі (а. с. 16-17). Позивач заповнив заяву про надання комерційних кредитів та кредитів на ведення фермерських господарств (а.с. 39), та йому було надано кредит, як власнику ТОВ «Пущан-Лель», а останнє стало поручителем за цим договором, згідно договору поруки № 26 П від 06.06.2014 року (а. с. 49 - 50). Згідно з п. 22 ст. 1 Закону № 1023-XII споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Відповідно, якщо громадянин (покупець, замовник) у правовідносинах виступає як підприємець, або фактично використовував чи мав намір використовувати придбаний товар у підприємницькій діяльності чи як найманий працівник, то на його відносини з продавцем Закон № 1023-XII не поширюється. Отже суд приходить до висновку, що до даних правовідносин не можуть бути застосовані положення Закону України «Про захист прав споживачів», та з підстав визначених вказаним законом не може бути визнаний пункт 7.3 кредитного договору недійсним, оскільки вказаний кредит був наданий на комерційні цілі та позивачем не ставилось питання про визнання його в цій частині недійним. Також позивач зазначав в своїх поясненнях, що КС «Моя родина» не має права на надання комерційного кредиту власнику товариства з обмеженою відповідальністю, а лише власнику приватного підприємства, відповідно до ст.. 21 Закону України «Про кредитні спілки», однак з підстав ст. 227 ЦК України позивач не ставив питання про визнання пункту кредитного договору недійсним, а суд, згідно із ст.. 11 ЦПК України розглядає справи лише в межах заявлених вимог. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed