Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], вказавши, що 29.07.2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким [PERSON] передала [PERSON] 80000 гривень, які [PERSON] зобовязалась повернути до 29.07.2012 року. В період часу з 29.07.2011 року по 18.10.2014 року [PERSON] повернула лише частину позики в сумі 24200 гривень, тож залишок заборгованості становить 55800 гривень. 16.11.2014 року [PERSON] померла, а позивач [PERSON] як син позикодавця та спадкоємець першої черги за законом прийняв спадщину після неї, звернувшись із відповідною заявою до нотаріуса. Посилаючись, що до складу спадщини входить право вимоги до [PERSON], позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу за договором позики в сумі 55800 гривень, інфляційні втрати в сумі 24719,40 гривень, 3% річних в сумі 976,50 гривень та судовий збір. В судовому засіданні позивач та його представник на заявлених вимогах наполягали на зазначених у позові підставах. Позивач додатково вказав, що 29.07.2011 року його мати [PERSON], яка була хазяйкою магазину, розташованого у м. Запоріжжя, вул. Магістральна, 23а, викликала [PERSON] до магазину, де повідомила останнього, що позичила одній з продавців магазину [PERSON] грошові кошти в сумі 80000 гривень. Позивач [PERSON] хоча і не бачив передання коштів, але був присутній при написанні [PERSON] розписки про отримання коштів, при чому також були присутні двоє свідків - працівниць магазину. Чи були офіційно працевлаштовані продавці в магазині йому невідомо, оскільки справами магазину займалась його мати [PERSON] Після смерті [PERSON] [PERSON] знайшов розписку, з якої зясував, що борг [PERSON] повністю не повернула, тож позивач просить стягнути залишок заборгованості за договором позики на його користь разом з інфляційними втратами та 3% річних. Також [PERSON] вказав, що після [PERSON] залишилось двоє спадкоємців першої черги: сини [PERSON] позивач по справі, та [PERSON], який помер невдовзі після [PERSON] Після [PERSON] спадщину, окрім позивача, прийняли ще двоє спадкоємців: [PERSON] та [PERSON], відповідно невістка та онука [PERSON] Відповідач [PERSON] та її представники в судовому засіданні проти позову заперечували повністю. Відповідач вказувала, що тривалий час працювала продавцем в магазині, розташованому по вул. Магістральній у м. Запоріжжя, який належав [PERSON] З 2011 році [PERSON] працювала в магазині, не будучи офіційно працевлаштованою, як і інші працівники, виконуючи додатково функції прийняття та обліку товарно-матеріальних цінностей. У липні 2011 року в магазині було проведено інвентаризацію, за результатами якої [PERSON] повідомила [PERSON] про виявлену нестачу товарів на суму 24000 гривень та вимагала її відшкодування від [PERSON] разом компенсацією моральної шкоди, а разом вимагала сплатити 80000 гривень. [PERSON] під впливом погроз [PERSON] та [PERSON] 29.07.2011 року написала розписку на суму 80000 гривень, того ж дня звільнилась з магазину та протягом тривалого терміну часу частками сплачувала кошти, побоюючись за свою безпеку та безпеку своєї родини. Посилаючись, що фактично договору позики між нею та [PERSON] не укладалось, а грошові кошти у позику відповідач не отримувала, [PERSON] просила відмовити у позові. Представник відповідача зазначав, що позивачем по більшій частині щомісячних платежів за розпискою пропущений строк позовної давності, який просив застосувати у разі незнайдення інших підстав для відмови у позові, а також вказував на те, що, окрім [PERSON], спадкоємцем першої черги після [PERSON] був другий син останньої [PERSON], який помер невдовзі після смерті [PERSON], не встигнувши реалізувати свої спадкові права. [PERSON] та [PERSON], які відповідно є дружиною та донькою померлого [PERSON], прийняли спадщину після [PERSON], звернувшись з відповідними заявами до нотаріуса. Посилаючись, що позивач є не єдиним спадкоємцем [PERSON], який прийняв спадщину, представник відповідача, окрім вищевказаних підстав для відмови у позові, вказував на відсутність підстав для стягнення коштів виключно на користь [PERSON] Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги [PERSON], вказуючи на їх законність та обґрунтованість. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судові засідання не зявилась з невідомих суду причин, про місце та час розгляду справи повідомлялась в установленому порядку судовими повістками, причини неявки суду не повідомила, з клопотанням про розгляд справи за її відсутності не зверталась. Будучи допитаною за своїм клопотанням в якості свідка [PERSON] надала пояснення, аналогічні наданим в якості відповідача, вказавши також, що до квітня 2011 року була офіційно працевлаштована продавцем в магазині, а у квітні 2011 року [PERSON], посилаючись на важке матеріальне становище, запропонувала усім працівникам звільнитись та продовжувати працювати неофіційно, на що [PERSON] погодилась, при цьому трудову книжку їй не повернули. З квітня 2011 року [PERSON] працювала в магазині продавцем, не будучи офіційно працевлаштованою. Розписку написала та сплачувала гроші, оскільки [PERSON] [PERSON] погрожувала, посилаючись, що син [PERSON] - [PERSON] пов'язаний з криміналітетом. 29.07.2011 року у звязку з погрозами [PERSON] викликала швидку медичну допомогу, оскільки погано почувалась, а звертатись до органів міліції вважала даремним, оскільки не мала розписки чи інших доказів наявності погроз. Посилання представника позивача на неможливість використання пояснень [PERSON], допитаної як свідок, в якості доказів через її перебування в залі судового засідання під час надання пояснень іншими учасниками процесу суд не приймає до уваги у звязку з наступним. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як вказує ч. 1 ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ст. 62 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їх згодою можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи. Правдивість пояснень свідка в судовому засіданні забезпечується заходами можливої відповідальності у разі надання пояснень, які є завідомо для свідка неправдивими, розясненням такої можливості свідку в судовому засіданні та приведенням його до присяги. Таким чином, оскільки [PERSON] була допитана в якості свідка за своєї згоди та за власним клопотанням, будучи при цьому попередженою про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та приведеною до присяги, тож у суду немає законних підстав для визнання її пояснень в якості свідка недопустимим доказом. Право ж [PERSON] як відповідача брати участь в усіх без виключень судових засіданнях передбачено ст. 27 ЦПК України та є передумовою реалізації її гарантованого законом права заперечувати проти позову та спростовувати обґрунтованість заявлених до неї вимог. При цьому пояснення [PERSON] в якості свідка підлягають оцінці судом нарівні з іншими доказами у їх сукупності та логічній послідовності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що з 2011 року та по цей час працює продавцем без офіційного оформлення в магазині, належному раніше [PERSON] У липні 2011 року [PERSON] покликала свідка та іншу продавчиню до кабінету, де були [PERSON] та [PERSON] В присутності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [PERSON] самостійно та без примусу написала розписку, однак, свідок не бачила, щоб [PERSON] передавала [PERSON] гроші. Після написання розписки [PERSON] в магазині не працювала. У 2011 році дійсно у лікеро-горілчаному відділі магазину було виявлено нестачу, однак, наскільки відомо свідку, [PERSON] вона не стосувалась. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працювала та працює продавцем в магазині, який раніше належав [PERSON], без офіційного працевлаштування та записів у трудовій книжці. Влітку 2011 року господарка магазину [PERSON] покликала [PERSON] та [PERSON] до кабінету, де вже була [PERSON], яка у присутності свідків написала розписку. Передання коштів [PERSON] свідок не бачила, а чи працювала [PERSON] після написання розписки не памятає. Також в судовому засіданні судом були вивчені письмові докази, надані сторонами. Так, позивачем було надано розписку від 29.07.2011 року (копія на а.с. 4), відповідно до якої [PERSON] зобовязалась віддати [PERSON] 80000 гривень протягом 12 місяців до 29.07.2012 року, сплачуючи щомісячно по 6700 гривень. На зворотній стороні розписки маються дати, суми та підписи. Факт написання розписки власноруч [PERSON] в судовому засіданні визнала. Відповідно до копії свідоцтва про смерть [PERSON] померла 16.11.2014 року (а.с. 5). Позивач [PERSON] є рідним сином [PERSON], що підтверджено копією свідоцтва про його народження (а.с. 6) та копією свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7), після укладення якого [PERSON] змінила прізвище на «Хохлова». З копії довідки приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] від 20.08.2015 року (а.с. 38), копій заяв [PERSON] та [PERSON] про прийняття спадщини після [PERSON] та [PERSON] (а.с. 50, 51, 53, 55) вбачається, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] Зокрема [PERSON] та [PERSON] - відповідно дружина та донька сина [PERSON] [PERSON], що помер 13.12.2014 року, отримали право прийняття спадщини після смерті [PERSON] в порядку спадкової трансмісії відповідно до ст. 1276 ч. 1 ЦК України. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, виходячи з вищевказаної норми ЦПК України позивач є вільним у визначенні підстав звернення з позовом, а суд розглядає позов виключно на підставі, визначеній позивачем. Стаття 60 ч. 1 ЦПК України зобовязує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Натомість суд, виходячи з вимог ст. 212 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, підтвердженням укладення договору позики може бути саме договір позики, укладений в письмові формі, або письмова розписка, яка підтверджує факт отримання грошових коштів. Також як в договорі позики, так і у розписці повинні міститься істотні умови укладеного договору. Аналізуючи розписку від 29.07.2011 року, надану позивачем, суд констатує, що текст розписки не містить у собі підтвердження факту отримання [PERSON] будь-яких грошових коштів від [PERSON] в якості позики, а в ньому лише визначено зобовязання [PERSON] повернути певну суму грошових коштів протягом конкретного періоду часу. При цьому визначити цивільно-правову природу цього зобовязання [PERSON] з розписки не виявляється можливим. Також сумнів в тому, що вказане зобовязання мало саме ознаки договору позики, у суду викликає те, що за твердженнями позивача грошові кошти у сумі 80000 гривень [PERSON] отримала на здійснення ремонту будинку 29.07.2011 року, однак, цього ж дня 29.07.2011 року [PERSON] сплатила [PERSON] 4000 гривень, про що зазначено на звороті розписки. Жоден зі свідків, а також і сам позивач вказали, що не бачили як [PERSON] передавала грошові кошти [PERSON] Наявність між [PERSON] та [PERSON] саме трудових відносин у липні 2011 році підтверджено показами свідків [PERSON] та [PERSON], а також поясненнями самої [PERSON], допитаної в якості свідка. При цьому з пояснень вказаних осіб вбачається, що після написання розписки [PERSON] припинила роботу в магазині. Логічний та послідовний аналіз пояснень свідків та письмових доказів у їх сукупності дають суду підстави вважати, що між [PERSON] та [PERSON] у липні 2011 року виникли не цивільно-правові зобовязання у звязку з укладенням договору позики, а відносини, які мають ознаки трудових або цивільно-правових іншої природи. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що дослідженими в судовому засіданні доказами не підтверджено факт укладення між [PERSON] та [PERSON] саме договору позики, цивільна-правова природа їх відносин носить інших характер, тож законних підстав для стягнення з відповідача заявленої суми в якості боргу за договором позики немає, а у позові належить відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed