Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що розпорядженням Носівської районної державної адміністрації Чернігівської області № 443 від 22 грудня 2003 року [PERSON] , як колишньому члену КСП ім. Кірова та власнику сертифіката на право на земельну частку (пай), було передано у власність земельну ділянку площею 3,73 га, яка знаходиться на території Носівської міської ради Чернігівської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За життя [PERSON] у встановленому законом порядку зареєструвала право власності на цю земельну ділянку та 12 січня 2004 року отримала державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЧН № 013895. [INFO] [PERSON] померла. Він (позивач) є спадкоємцем [PERSON] за заповітом, спадщину прийняв. При виготовленні землевпорядною організацією технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) було виявлено, що згідно протоколу розпайовки КСП ім. Кірова та на підставі розпорядження Носівської районної державної адміністрації Чернігівської області № 355 від 24 грудня 2009 року щодо погодження проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) із земель колишнього КСП ім. Кірова та виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки [PERSON] замість земельної ділянки площею 3,73 га було передано у власність земельні ділянки площами 3,7202 га (рілля) та 0,2130 га (сіножаті), але за життя [PERSON] не встигла оформити право власності на ці земельні ділянки. Він (позивач) звертався до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав на зазначені земельні ділянки, але нотаріус повідомив йому про неможливість видачі свідоцтв про право на спадщину у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів та роз`яснив право на оформлення спадщини у судовому порядку. Він (позивач) вважає, що державний акт серії І-ЧН № 013895 не відповідає вимогам земельного законодавства та порушує його права, а тому підлягає визнанню недійсним. [PERSON] просив суд визнати: - недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЧН № 013895, виданий на ім`я [PERSON] на підставі розпорядження Носівської районної державної адміністрації № 443 від 22 грудня 2003 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 87; - за ним право на завершення приватизації земельних ділянок площами 3,7202 га, кадастровий номер 7423810000:02:003:2013, та 0,2130 га, кадастровий номер 7423810000:02:003:2014, які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташовані на території Носівської міської ради Чернігівської області, та одержання документів, що посвідчують право власності на ці земельні ділянки на своє ім`я, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . У судове засідання позивач та його представник адвокат Яцун В.М. не з`явилися, представник подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив їх задовольнити, розгляд справи провести без його участі та участі позивача. У судове засідання представник відповідача Носівської міської ради Чернігівської області не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що міська рада визнає позовні вимоги, не заперечує проти їх задоволення та просить розгляд справи проводити без участі їх представника. У судове засідання представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що у вирішенні спору покладається на розсуд суду, просив розгляд справи проводити без їх участі. Суд проводить підготовче засідання у відсутності учасників справи та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відповідач визнав позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 12 січня 2004 року на ім`я [PERSON] на підставі розпорядження Носівської районної державної адміністрації Чернігівської області № 443 від 22 грудня 2003 року було видано державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЧН № 013895, відповідно до якого вона набула право власності на земельну ділянку площею 3,73 га, яка знаходиться на території Носівської міської ради Чернігівської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією відповідного державного акта (а.с. 8). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 6). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У судовому засіданні встановлено, що 23 січня 2001 року [PERSON] склала заповіт, яким все належне їй майно, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, а також все те, на що за законом вона матиме право на день смерті, заповіла [PERSON] , що підтверджується копією відповідного заповіту (а.с. 7). З копії спадкової справи № 490/2011 до майна померлої [PERSON] (а.с. 33-35) вбачається, що [PERSON] спадщину прийняв, 25 червня 2015 року на його ім`я було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на інше спадкове майно. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У судовому засіданні встановлено, що у ході оформлення спадщини, а саме при виготовленні землевпорядною організацією технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки [PERSON] в натурі (на місцевості) було виявлено, що згідно протоколу розпайовки КСП ім. Кірова та на підставі розпорядження Носівської районної державної адміністрації Чернігівської області № 355 від 24 грудня 2009 року щодо погодження проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) із земель колишнього КСП ім. Кірова та виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки [PERSON] замість земельної ділянки площею 3,73 га було передано у власність земельні ділянки площами 3,7202 га (рілля), кадастровий номер 7423810000:02:003:2013, та 0,2130 га (сіножаті), кадастровий номер 7423810000:02:003:2014, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 9-16). Таким чином, за життя [PERSON] відповідно до вимог чинного законодавства України розпочала процес приватизації вказаних земельних ділянок, але не отримала правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки та не зареєструвала за собою право власності на них. З матеріалів справи (а.с. 19) вбачається, що 3 червня 2019 року державний нотаріус Носівської районної державної нотаріальної контори винесла постанову, якою відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки площами 3,7202 га, кадастровий номер 7423810000:02:003:2013, та 0,2130 га, кадастровий номер 7423810000:02:003:2014, у зв`язку із відсутністю на них правовстановлюючих документів. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 3 ст. 152 ЗК України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Суд вважає, що державний акт на право приватної власності за землю серії І-ЧН № 013895 порушує права позивача, так як позбавляє його можливості належним чином зареєструвати за собою право власності на земельні ділянки площами 3,7202 га, кадастровий номер 7423810000:02:003:2013, та 0,2130 га, кадастровий номер 7423810000:02:003:2014, які були надані [PERSON] на підставі розпорядження Носівської районної державної адміністрації Чернігівської області № 355 від 24 грудня 2009 року взамін земельної ділянки площею 3,73 га, і в подальшому розпоряджатися ними на власний розсуд, а тому підлягає визнанню недійсним. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до п. «г» ст. 81, ч. 1 ст. 131 ЗК України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 152 ЗК України. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ листом від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування» роз`яснив, що в разі, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця. Право на завершення процедури приватизації та отримання земельних ділянок площами 3,7202 га, кадастровий номер 7423810000:02:003:2013, та 0,2130 га, кадастровий номер 7423810000:02:003:2014, у власність, яке належало померлій [PERSON] на момент відкриття спадщини, не припинилося внаслідок її смерті. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Ураховуючи те, що відповідач не вчинив жодних дій, які б порушували права позивача, судові витрати по сплаті судового збору необхідно покласти за рахунок позивача.

Outcome: approved