Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] та Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», в якому прохав стягнути з [PERSON] на його користь 45379,36 грн. витрат на ремонт автомобіля, 9000 грн. процентів за користування коштами, 29200 грн. упущеної вигоди та 10000 грн. відшкодування моральної шкоди. З Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерн а страхова компанія «Оранта» прохав стягнути 6656,90 грн. пені. за несвоєчасну виплату страхового відшкодування (а.с.3). Ухвалою суду від 13 жовтня 2015 року (а.с.160) уточнено найменування страхової компанії, яка згідно витягу з реєстру має назву Публічне акціонерне товариство Національна акціонерка страхова компанія «Оранта» (далі ПАТ НАСК «Оранта»). Свої вимоги [PERSON] мотивує тим, що 10 березня 2013 року з вини водія [PERSON] сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було пошкоджено автомобіль позивача. Згадана пригода сталася в період дії полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між ПАТ НАСК «Оранта» та третьою особою [PERSON] Проте, страхове відшкодування позивач отримав із запізненням, тому прохає стягнути з страхової компанії пеню за прострочення. Також прохає стягнути з [PERSON] різницю між завданою ДТП шкодою та отриманим ним страховим відшкодуванням в розмірі 45379,36 грн. Вимоги про стягнення упущеної вигоди обґрунтовує тим, що він є приватним підприємцем і пошкоджений автомобіль використовував для здійснення підприємницької діяльності у сфері перевезень, проте з причин пошкодження автомобіля він не міг отримувати прибуток. Стягнення з [PERSON] процентів за користування коштами, [PERSON] обґрунтовує тим, що для відновлення пошкодженого автомобіля він був вимушений позичати у знайомих грошові кошти під проценти і тому вважає, що проценти у розмірі 9000 грн. необхідно стягнути з [PERSON] В жовтні 2015 року [PERSON] зменшив розмір позовних вимог і остаточно прохав стягнути з [PERSON] на його користь 24399 грн. витрат на ремонт автомобіля, 9000 грн. процентів за користування коштами, 29200 грн. упущеної вигоди та 10000 грн. відшкодування моральної шкоди. З ПАТ НАСК «Оранта» прохав стягнути 6656,90 грн. пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування (а.с.150). Ухвалою суду від 22 лютого 2016 року позовну заяву [PERSON] в частині вимог про стягнення з ПАТ НАСК «Оранта» пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування залишено без розгляду за заявою позивача (а.с.184). В судовому засіданні позивач [PERSON] наполягав на задоволенні своїх вимог з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечував та пояснив, що відремонтував автомобіль позивача за власні кошти, тому вважає позов безпідставним. Будучи належно повідомленими про час і місце розгляду справи, представник ПАТ НАСК «Оранта» та третя особа [PERSON] (власник автомобіля «VOLKSWAGEN LT35», державний номер ВІ 2248 АА) до залу суду не зявилися. В минулому судовому засіданні та в письмових заперечення представник ПАТ НАСК «Оранта» прохав вимоги [PERSON] до страхової компанії залишити без задоволення у звязку із їх безпідставністю. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено, що постановою Комсомольського міського суду від 21.03.2013 року, яка набрала чинності, [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.8,9). З вказаної постанови вбачається, що 10 березня 2013 року близько 21 год. 00 хв. на 349 км автошляху Київ-Харків водій [PERSON], керуючи автомобілем «VOLKSWAGEN LT35», державний номер ВІ 2248 АА, порушив правила дорожнього руху та допустив зіткнення з автомобілем «Мерседес Бенц», державний номер ВІ 3622 АН, під керуванням водія [PERSON] З огляду на викладене, враховуючи, що відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обовязковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, суд вважає встановленою вину відповідача [PERSON] у завданні позивачу майнової шкоди. На час скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу автомобіля «VOLKSWAGEN LT35», державний номер ВІ 2248 АА, була застрахована ПАТ НАСК «Оранта», що підтверджується полісом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів №АВ/5625424 від 15 березня 2012 року, строк дії якого визначено періодом з 15 березня 2012 року по 14 березня 2013 року. Згідно п.5 згаданого [PERSON] розмір фрашизи встановлено в сумі 510 грн. Пунктом 4 [PERSON] визначена страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 50000 грн. (а.с.68). Визначаючи характер правовідносин, що виникли між сторонами, та норми, які мають бути до них застосовані, суд наголошує про наступне. Спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Законом України «Про страхування». Відповідно до ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, необхідно встановити наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Відповідно до приписів\~статті 22 ЦК України\~збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані. При вирішенні питання щодо наявності підстав для стягнення матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди, позивач у силу ст.ст.10,\~60 ЦПК України\~повинен довести факт завдання реальних збитків та втрати доходів, які б особа могла отримати, якщо її право не було б порушено та наявність безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями відповідача і заподіянням збитків, крім того, підтвердити вжиття заходів для одержання такої вигоди. За змістом ст. ст.\~58,\~60 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Пред'являючи позов, [PERSON] посилався на те, що у зв'язку з пошкодженням належного йому автомобіля «Мерседес Бенц», державний номер ВІ 3622 АН, він був вимушений зняти його з пасажирських перевезень на тривалий час (з березня по травень 2013 року включно), унаслідок чого ним не отримано грошову виручку за пасажирські перевезення у розмірі 29200 грн. При цьому, розмір упущеної вигоди за період з березня по травень 2013 року включно, яку б [PERSON] міг отримати, визначений позивачем, виходячи з середньомісячної виручки за аналогічний період 2012 року. Суд звертає увагу на те, що пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання, наприклад автомобіля. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. В обґрунтування вимоги про відшкодування упущеної вигоди позивач надав суду лише свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця (а.с.16), копію ліцензії Міністерства транспорту за звязку України на право надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів (а.с.15), копії податкових декларації платника єдиного податку фізичної особи підприємця за перший, другий, третій, четвертий квартали 2012 та 2013 років (а.с.18-34). З огляду на викладене, доводи позивача є припущенням, побудованим на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен бути отриманий ним, якщо б відповідач не здійснив протиправної дії. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог [PERSON] в цій частині і тому в стягненні з [PERSON] упущеної вимоги в розмірі 29200 грн. необхідно відмовити. Також не підлягає задоволенню вимога [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] 9000 грн. процентів за користування коштами, отриманими позивачем в борг для ремонту автомобіля. Так, в обґрунтування цієї вимоги позивач надав суду копію розписки від 20 березня 2013 року, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] для ремонту автомобіля в борг 30000 грн. строком до 20 червня 2013 року з умовою сплати щомісячних процентів за користування коштами в фіксованій сумі 3000 грн. (а.с.17). На розписці мається відмітка [PERSON] про те, що 21 червня 2013 року він отримав від [PERSON] борг в сумі 30000 грн. та 9000 процентів за користування коштами. Проте, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не був стороною згаданого вище договору позики, тому не має обовязку відповідати за витрати позивача. Доказів на підтвердження реальності зазначеної угоди (договору позики) та використання запозичених коштів на відновлення автомобіля суду теж не надано. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до автотоварознавчого дослідження №ВІ3622АН-02.04/2 від 02 квітня 2013 року ремонт автомобіля позивача визнано економічно необґрунтованим (а.с.90), тому [PERSON] та ПАТ НАСК «Оранта» дійшли згоди про те, що автомобіль «Мерседес Бенц», державний номер ВІ 3622 АН, є фізично знищеним. З огляду на викладене, вимога [PERSON] про покладення на [PERSON] витрат по відновленню фізично знищеного транспортного засобу є безпідставною і не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Розглянувши справу в межах заявлених вимог, судом встановлено, що відповідно до автотоварознавчого дослідження №ВІ3622АН-02.04/2 від 02 квітня 2013 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Мерседес Бенц», у результаті його пошкоджень становить 104911,37 грн., а вартість відновлювального ремонту 235059,37 грн. (а.с.90). Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано ст. 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з якою транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведенною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Право на залишки транспортного засобу отримує страховик або особа, яка відповідає за завдану шкоду. Отже, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Страховик визначив, що залишкова вартість автомобіля після ДТП становить 15500 грн. і на підставі заяви позивача виплатив [PERSON], який здійснював ремонт автомобіля, 49490 грн., що становить різницю між страховою сумою та франшизою. Позивач погодився з цією сумою страхового відшкодування, отримав її, дії страховика щодо недостатності страхової виплати не оскаржив, вимог до страховика не пред'являв. Проте, провівши ремонт автомобіля, [PERSON] не визнало факт того, що автомобіль є фізично знищеним, про що повідомив страховика та відповідача [PERSON], яким мав би повернути фізично знищений транспортний засіб, а вирішив повністю відновити автомобіль. З огляду на викладене, суд вважає, що позивач [PERSON] має право на отримання від відповідача [PERSON] відшкодування завданої шкоди в розмірі 39921,37 грн., що становить різниці між вартістю транспортного засобу до ДТП та його вартістю після ДТП і виплаченого страховиком страхового відшкодування (104911,37 15500 49490 = 39921,37). В судовому засіданні наполягаючи на стягненні з відповідача відшкодування завданої ДПТ шкоди, позивач [PERSON] стверджував, що витратив на відновлення автомобіля «Мерседес Бенц» меншу суму ніж 39921,37 грн. і, будучи попередженим судом про правові наслідки не вчинення процесуальних дій, в тому числі щодо збільшення розміру позовних вимог, наполягав на стягненні з відповідача [PERSON] витрат на відновлення автомобіля в розмірі 24399 грн. Таким чином, виходячи із засад диспозитивності цивільного судочинства, закріплених в ст.11 ЦПК України, суд не може вийти за межі позовних вимог, тому вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню відшкодування завданої ДТП шкоди у визначеному позивачем розмірі, а саме 24399 грн. Заперечуючи проти задоволення позову в цій частині відповідач [PERSON] послався на товарний чек №368 від 13 березня 2013 року, виданий субєктом підприємницької діяльності на придбання автозапчастин на загальну суму 17320 грн., та пояснив, що зазначені запчастини він передав позивачу для відновлення транспортного засобу. Допитані за клопотанням відповідача свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили цю обставину. Проте, суд вважає, що зазначений товарний чек та показання свідків, в силу положень ч.2 ст.59 ЦПК України, не підтверджують факт передачі [PERSON] відповідних товарно-матеріальних цінностей, тому не можуть бути прийняті судом в якості допустимих доказів. Право на залишки транспортного засобу залишаються за позивачем, так як ним на свій розсуд було відновлено фізично знищений автомобіль. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Згідно з положенням ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Розмір відшкодування моральної шкоди, відповідно до розяснень, що містяться в п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Обґрунтовуючи наявність і розмір моральної шкоди, [PERSON] послався на те, що через неправомірні дії відповідача [PERSON] він втратив відчуття душевного спокою, виникло постійне почуття страху, тривале відновлення автомобіля після його пошкодження у дорожньо-транспортній пригоді призвело до вимушених змін у його житті та звичайному укладі життя, він був вимушений докладати додаткових зусиль для відновлення попереднього становища. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, та вини останнього в її заподіянні. Факт заподіяння моральної шкоди на думку суду є доведеним і очевидним, оскільки є наслідком неправомірних дій відповідача [PERSON] При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача, суд враховує тяжкість вчиненого відповідачем правопорушення, ступень його вини та характер завданих потерпілому страждань в результаті пошкодження належного йому транспортного засобу. Моральна шкода, на думку суду, полягає саме в душевних стражданнях, яких позивач [PERSON] зазнав у звязку із протиправною поведінкою відносно нього, у звязку з пошкодженням його майна, необхідності відновлення попереднього стану, докладанню додаткових зусиль для організації свого життя, у звязку із вимушеними змінами у його житті, неможливістю користування транспортним засобом для задоволення своїх життєвим потреб тощо. Отже, виходячи з засад розумності та справедливості, враховуючи також майновий стан відповідача, реальну можливість відшкодування завданої ним шкоди, суд вважає, що розмір суми, достатньої для компенсації заподіяної моральної шкоди не може становити менш ніж 5000 грн. Питання про судові витрати вирішено судом відповідно до ст.88 ЦПК України, якою визначено, що якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві\~ пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Так, відповідно до Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Статтею 4 вказаного Закону, в редакції яка діяла на час звернення до суду із позовом, визначено, що за подання до суду позову майнового характеру сплачується судовий збір за ставкою, що становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати (243,60 грн.) та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, за подання до суду позову немайнового характеру сплачується судовий збір за ставкою, що становить 0,2 розміру мінімальної заробітної плати (243,60 грн.). Після уточнення позовних вимог та залишення без розгляду вимоги до страхової компанії, [PERSON] наполягав на задоволенні вимоги майнового характеру на загальну суму 62599 грн. (24399 + 9000 + 29200 = 62599) та немайнового характеру в розмірі 10000 грн., тому розмір судового збору за вимогою майнового характеру становить 625,99грн. та немайнового характеру 243,60 грн. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 365,79 грн. (365,79 = (24399 : 62599 х 625,99) + (5000 : 10000 х 243,60)). У відповідності до ст.85 ЦПК України підтверджені належними доказами витрати представника ПАТ НАСК «Оранта» в розмірі 180 грн., повязані з його переїздом до іншого населеного пункту, підлягають покладенню на позивача [PERSON], який прохав свою позовну вимогу до ПАТ НАСК «Оранта» залишити без розгляду (а.с.113-117). На підставі викладеного,

Outcome: partial