Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цивільним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Спілловер» в особі філії «Спілловер. Шкіряний завод» товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Спілловер» про зобов’язання здійснити запис в трудовій книжці про звільнення з роботи згідно поданої заяви про звільнення, зобов’язання видати належно оформлену трудову книжку, стягнення розрахунку при звільненні та заборгованості по виплаті заробітної плати в сумі 12064,50 грн., стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за весь час затримки розрахунку, стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] перебував з відповідачем у трудових відносинах до 17.12.2012 року, працюючи на посаді машиніста компресорного устаткування дільниці водоочистки та пароводопостачання та був незаконно звільнений. 07.11.2013 року рішенням Івано-Франківського міського суду поновлений на вказаній посаді. Однак, внаслідок конфлікту з адміністрацією підприємства не зміг продовжувати роботу та 11.06.2014 року подав заяву про звільнення з роботи, здійснення повного розрахунку з виплатою всіх компенсацій, видачу трудової книжки та повідомлення про можливість її отримання. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві. Суду пояснив, що має труднощі з отриманням трудової книжки, а також х отриманням розрахунку за працю. Просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з’явилася, хоч про час і місце судового розгляду повідомлялася у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомила, а представник позивача подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи, надіславши відповідачу копію заочного рішення для забезпечення можливості подання заяви про перегляд – реалізації права на справедливий суд. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, які надані суду позивачем на обґрунтування його вимог, з’ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що із встановлених обставин справи випливають трудові правовідносини, а також, що позов підлягає до часткового задоволення у зв’язку з наступним. За змістом ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно вимог статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень, крім випадків наявності підстав для звільнення від доказування, передбачених статтею 61 ЦПК України. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Залишеною в силі рішенням колегії суддів судової плати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області частиною рішення Івано-Франківського міського суду від 07.11.2013 року, [PERSON] поновлено з 17.12.2012 року на посаді машиніста компресорного устаткування дільниці водоочистки та пароводопостачання допоміжного виробництва філії «Спілловер. Шкіряний завод» товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Спілловер» (а.с.а.с. 5-8, 9-10). 11 червня 2014 року [PERSON] поштою надіслано відповідачу заяву про звільнення з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.а.с. 15, 16). У відповідності до положень ч. 1 ст. ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Таким чином, право позивача на розірвання трудового договору з відповідачем порушене від дня подання [PERSON] заяви. Оскільки, у відповідності до трудової книжки, копія якої міститься в матеріалах справи, запис про звільнення за власним бажанням відсутній, суд вважає, що право [PERSON] на розірвання трудового договору слід захистити. Однак, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України щодо меж заявлених позовних вимог та те, що позивач не просить про зобов’язання відповідача видати наказ про звільнення, суд вважає, що відповідача слід зобов’язати здійснити запис про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України в трудовій книжці [PERSON] згідно поданої заяви, що є наслідком вжиття відповідачем відповідних дій щодо його звільнення, а отже передбачає вчинення таких дій. Таким чином, задоволення цієї вимоги є зобов’язанням відповідача звільнити позивача на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням із внесенням про це відповідного запису в його трудову книжку та зобов’язати повернути позивачу трудову книжку. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У зв’язку із фактичним правом позивача на звільнення, відповідач зобов’язаний виплатити позивачу пов’язані із звільненням розрахункові та невиплачену заробітну плату в розмірі 12064 грн. 50 коп. за період з 07.11.2013 року, тобто з моменту поновлення на роботі по, згідно ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, 11.06.2013 року – момент подання заяви, як того просить позивач, оскільки доказів, які б спростували відсутність таких виплат суду не представлено. Згідно положень ч. 1 та 2 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, крім того відповідач зобов’язаний виплатити позивачу його середній заробіток у розмірі 1723,50 грн. за час затримки розрахунку, пов’язаного із звільненням, та за затримку виплати заробітної плати за період з 07.12.2013 року, тобто з моменту поновлення на роботі по даний час, а саме (1723,50 х 11 місяців =) 18958,50 грн., оскільки доказів, які б спростували відсутність таких виплат суду не представлено. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до вимог п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв’язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При вирішенні спору в частині вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди суд виходив з оцінки причинного зв’язку між такою шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд вважає, що моральна шкода, завдана позивачу, у відповідності до пункту 2 частини 2 статті 23 ЦК України, полягає у погіршенні стану здоров’я, а також у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього, про що повідомив суд. Оскільки позивачем не наведено з чого він виходив при розрахунку моральної шкоди, суд вважає, що відповідач завдав позивачу моральну шкоду в розмірі 500 гривень 00 копійок. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому судові витрати по справі в розмірі 315 грн. 23 коп. за задоволення взаємопов’язаних вимог та вимоги про стягнення моральної шкоди, з урахуванням розміру стягнутої суми, слід стягнути з відповідача в дохід держави з урахуванням правового статусу позивача, що передбачає його звільнення від оплати судових витрат. На підставі наведеного, ст.ст. 8, 55, 124 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 23, 1167 Цивільного кодексу України, ст.ст. 38, 47, 116, 117 Кодексу законів про працю України, п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,

Outcome: partial