Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, у якому на підставі ст.ст. 387,388 ЦК України та ст.ст.317,319 ЦК України просив витребувати з володіння [PERSON] на його користь автомобіль марки Renault, марки Sandero, 2014 року випуску, номер об`єкта [NUMBER] , визнати за ним право власності на вказаний автомобіль та визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу. В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказав, що в силу життєвих обставин він уклав договір купівлі-продажу транспортного засобу від 26.02.2016 року згідно якого він продав, а [PERSON] купив у нього автомобіль марки Renault, марки Sandero, 2014 року випуску, номер об`єкта [NUMBER] . В подальшому [PERSON] 07.07.2016 року відчужив вказаний автомобіль відповідачу [PERSON] .. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 31.10.2017 року вище зазначені договори купівлі продажу були визнанні недійсними. 16.11.2017 року представник [PERSON] особисто звернулася до [PERSON] з вимогою повернути спірний автомобіль. [PERSON] автомобіль не повернув, у зв`язку з чим були викликані працівники поліції. Згідно відповіді Сквирського ВП ГУНП в Київській області від 20.11.2017 року вбачається, що опитаний громадянин [PERSON] пояснив, що автомобіль у нього відсутній та на даний час перебуває у громадянина [PERSON] , якого працівники поліції не опитали. Представники позивача у судовому засіданні просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі посилаючись на наведені вище обставини. Представник відповідача [PERSON] та третьої особи : [PERSON] - адвокат Дідич П.В. просила суд відмовити у задоволені позовних вимог відповідача, зазначаючи при цьому, що позивачем не правильно обрано спосіб судового захисту, а саме до цих правовідносин, які виникли між сторонами повинна застосовуватись двохстороння реституція тощо. На даний час спірний автомобіль фактично перебуває у користуванні та розпорядженні [PERSON] , а тому позов пред`явлено не до тієї особи. Представник третьої особи: Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк», у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Законодавець у частині першій статті 16 Цивільного кодексу України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Судом встановлено, що відповідно до рішення Апеляційного суду Київської області від 31.10.2017 року постановленому у справі за апеляційними скаргами [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2017 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк » про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів та за позовом Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів. В ході розгляду справи Апеляційним судом Київської області було встановлено, що 22 вересня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «Креді Агріколь Банк» укладено кредитний договір № 4/2281029, згідно якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 160549 грн. 01 коп. строком з 22 вересня 2014 року по 21 вересня 2021 рік на придбання транспортного засобу Renault Sandero. У рахунок забезпечення виконання зобов`язання по погашенню кредитного зобов`язання 22 вересня 2014 року між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та [PERSON] було укладено договір застави № Z2/2281029, предметом якого є легковий автомобіль, марки Renault, модель Sandero, 2014 року випуску, номер обєкта - [NUMBER] , державний реєстраційний номер - [NUMBER] . 22 вересня 2014 року обтяження вказаного автомобіля було зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Обтяжувачем значиться ПАТ «Креді Агріколь Банк» та згідно відомостей про реєстрацію в ДРО, витяг № 451999426, від 22 вересня 2014 року, відомості про обмеження відчуження: за погодженням з обтяжувачем. Згідно розрахунку заборгованості, наданого ПАТ «Креді Агріколь Банк», заборгованість [PERSON] перед банком станом на 19 квітня 2017 року становить 100 066 грн. 35 коп. 26 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 3242/2016/899, згідно якого [PERSON] продав [PERSON] транспортний засіб марки Renault модель Sandero, 2014 року випуску, номер об`єкта - [NUMBER] , державний реєстраційний номер - [NUMBER] . 07 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу 01759/3242/2016, за умовами якого [PERSON] продав [PERSON] транспортний засіб марки Renault модель Sandero, 2014 року випуску, номер об`єкта - [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно історії ТЗ по «НАІС ДДАІ» МВС України спірний автомобіль був первинно зареєстрований 18 вересня 2014 року за [PERSON] , в подальшому, 26 лютого 2016 року відбулася перереєстрація на нового власника [PERSON] , а 07 липня 2016 року автомобіль перереєстровано на [PERSON] .. Апеляційним судом Київської області також було констатовано, що підставами позову [PERSON] є укладення ним договору купівлі-продажу на вкрай невигідних умовах та під впливом важких сімейних обставин, а також відсутність згоди заставодержателя на відчуження предмету застави. Підставою позову ПАТ «Креді Агріколь Банк» є ненадання ним згоди на відчуження предмета застави. Однак, позивач [PERSON] не надав жодних доказів, які підтверджують вказані ним обставини, а, відтак, з зазначених підстав договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між ним та [PERSON] , не може бути визнаний судом недійсним. Підставою визнання спірних договорів купівлі-продажу недійсним було те, що усупереч положенням ч. 2 ст. 586 ЦК України, ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу» та умовам договору застави [PERSON] відчужив майно, яке перебувало в заставі банку й обтяження якого на час відчуження було зареєстровано відповідно до закону, не повідомивши про це заставодержателя та не отримавши його згоди. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором було придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у таких випадках: якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Однією з ключових умов звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки у такому випадку здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів. Окрім того, особливістю віндикаційного позову є відсутність спору з приводу належності позивачеві майна (майнових прав) на праві власності чи іншому титулі. За наявності відповідного спору право позивача не може бути захищено шляхом задоволення віндикаційного позову (Постанови Вищого господарського суду України від 14.03.2017 р. у справі №38/5005/5752/2012 та від 12.10.2011 р. у справі №5002-12/ 757-2011). Об`єктом позову про витребування майна з чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилася, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл. 83 ЦК. Відповідно до п. 19 Постанови від 07.02.2014 р. №5, застосовуючи положення ст. 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, в незаконному володінні якої це майно знаходилося, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно зі ст. 388 ЦК України, випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їхньою волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача (Постанова Верховного Суду України від 02.03.2016 р. у справі №6-3090цс15). Верховний Суд України у Постанові від 12.02.2013 р. у справі №3-3гс13 зазначив, що вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння в порядку ст. 388 ЦК України, суд має встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника або особи, якій він передав його у володіння, за наявності на це згоди законного розпорядника такого майна. Виходячи з правових норм, передбачених пунктами 1 та 3 частини першої статті 388 ЦК України, суд, приходить до висновку, що підстав для витребування із володіння відповідача майна, придбаного ним за відплатним договором, немає, оскільки позивач не довів факту вибуття спірного майна із його володіння поза його волею, а відповідач у цьому випадку є добросовісним набувачем, окрім того, суд, звертає увагу, що позивачем не було надано безспірних доказів, що спірний автомобіль на момент розгляду справи перебуває у відповідача.

Outcome: dismissed