Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, з тих підстав, що 24.10.2014 року він уклав з відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» договір № 00139 фінансового лізингу, згідно якого товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Вибір комфорт» (лізингодавець) зобов'язувалось придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу йому у користування (лізингоодержувачу) на строк та умовах передбачених цим договором лізингу. Предметом лізингу згідно даного договору є транспортний засіб марки Dong Feng 224 [PERSON] ознайомленням та підписанням даного договору представник відповідача запевнила та гарантувала йому, що він зможе отримати транспортний засіб марки Dong Feng 224 E одразу після того, як ним будуть зараховані кошти на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» в розмірі 25 450 грн. 00 коп., що становить 50 % від вартості предмету лізингу. Проте після внесення ним коштів в розмірі 25 450 грн. на банківський рахунок відповідача та пред'явлення оригіналу квитанції про сплату коштів, транспортного засобу (предмет лізингу) він так і не отримав. Намагаючись врегулювати даний спір в добровільному порядку, він звернувся до відповідача з претензією про повернення коштів, в якій просив повернути сплачені ним кошти згідно договору № 00139 фінансового лізингу укладеного 24 жовтня 2014 року в загальній сумі 25 450 грн. 00 коп. Проте відповіді відповідача на претензію так і не отримав та кошти йому не повернуті. Вважає договір № 00139 фінансового лізингу, укладений 24 жовтня 2014 року недійсним з огляду на те, що договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений та умови оспорюваного договору є несправедливими відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Через неповернення коштів йому завдано також моральну шкоду. Розмір нанесеної моральної шкоди важко визначити в грошовому еквіваленті, адже після того, як він зрозумів, що відповідач відмовляється повернути його гроші, він втратив душевний спокій, погіршився стан здоровя. Також він змушений витрачати свій час для вирішення питання з захисту своїх прав звертаючись до суду. Через це змінився звичний спосіб його життя. Тому розмір моральної шкоди оцінює в 5 000,00 грн. У судове засідання позивач не прибув, звернувся в суд із заявою, де просить розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач подав до суду заперечення, в якому зазначив, що при укладенні оскаржуваного договору позивач отримав повну та достовірну інформацію про положення договору, що підтвердив власним підписом. З ним було досягнуто згоди по всіх істотних умовах, при укладанні даного договору було дотримано усі вимоги, які ставляться чинним законодавством України до чинності правочину. Позивач тільки після укладення договору сплатив грошові кошти. З огляду на викладене просив у задоволенні позовних вимог відмовити за їх безпідставністю. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши дані, що містяться в письмових доказах по справі, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, з таких підстав. З матеріалів справи вбачається, що 24.10.2014 року сторони уклали договір № 00139 фінансового лізингу з метою придбання позивачем транспортного засобу - Dong Feng 224 E, вартістю 50900 грн., перший лізинговий платіж 25 450 грн., зазначений у додатку № 1 до договору. Відповідно до п. 1.3 даного договору лізингодавець зобов'язався придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати завдаток впродовж 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними в додатку № 1 до договору. Завдаток може бути сплачений повністю лізингоодержувачем тільки після здійснення оплати по договору. На виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив відповідачу кошти в розмірі 25450 грн., як звдаток 50% від вартості предмету лізингу, що підтверджується копією квитанції № 25401.472.1 від 24.10.2014 року (а.с.6), після чого припинив виконувати умови укладеного договору, відповідно товар у володіння та користування позивачу переданий не був. Підставами на думку позивача, для визнання недійсним договору фінансового лізингу № 00139 від 24.10.2014 року, є наступні: 1) договір фінансового лізингу № 00139 від 24.10.2014 року нотаріально не посвідчений; 2) несправедливість умов оспорюваного договору відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Стосовно підстави для визнання оскаржуваного договору недійсним з огляду на те, що договір фінансового лізингу № 00139 від 24.10.2014 року нотаріально не посвідчений, суд зазначає наступне. Згідно з ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановленим цим параграфом та законом. Згідно з п.п.1, 2 ч.2 ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець зобов'язаний у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору; попередити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров'я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого предмета лізингу під час користування ним. Відповідно до ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Як встановлено судом, договір фінансового лізингу № 00139 від 24.10.2014 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт», нотаріально не посвідчений, а за його умовами у лізинг фізичній особі передається транспортний засіб. Вказана обставина не оспорювалась представником відповідача у його запереченні проти позову. Відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Системне тлумачення названих правових норм приводить до висновку, що для договору найму та для договору лізингу передбачена однакова загальна норма про те, що такі договори повинні бути укладені у письмовій формі. Проте окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів ст.806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу. Обґрунтованість такого тлумачення зазначених правових норм підтверджується тим, що відповідно до п.3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг». Крім цього, Постановою КМУ від 7 вересня 1998 року № 1388 визначено Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. Згідно з п.2 вказаної Постанови, цей Порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень. Відповідно до п.8 Постанови КМУ від 7 вересня 1998 року № 1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема, договір фінансового лізингу. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу № 00139 від 24.10.2014 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Вибір Комфорт» за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, договір фінансового лізингу № 00139 від 24.10.2014 року, укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» є нікчемним, з підстав визначених положеннями ч.1 ст.220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений. Аналогічної правової позиції притримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 26 грудня 2012 року в справі № 6-42357св12, від 07 березня 2014 року в справі №6-4086ск14. Також, суд вважає обґрунтованими посилання позивача на несправедливість умов оспорюваного договору, оскільки він містить несправедливі умови, в зв'язку з чим такий підлягає визнанню недійсним, у тому числі з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів». Так, згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 названого Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норми ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведено в ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», який, однак, не є вичерпним, як це вбачається із змісту ч.4 цієї статті. У даному випадку несправедливими є наступні умови укладеного Договору фінансового лізингу: - про звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника) - п.5.4. договору (порушення п.1 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»; - про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, - пп.3.3.4. п.3.3. п.5.5., п.5.6., п.5.7., п.5.15., п.8.3., п.8.7., п.8.10., п.8.14., п.10.3., п.10.5 (порушення п.3 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»); - про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору - п.8.15., п.10.11. (порушення п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»); - встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором - п.10.12. (порушення п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»); - про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається - пп.3.3.7. п.3.3. (порушення п.6 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»); - про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі - п.8.3. (порушення п.11 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»); - про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору - п.1.6., п.8.3., п.8.13. (порушення п.13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Несправедливі умови містяться також у пунктах п.9.2., п.9.4., п.10.4. Договору фінансового лізингу. Відповідно до п.2 ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. З огляду на вищенаведене та враховуючи, що зміна чи визнання недійсним згаданих вище положень договору фінансового лізингу, які містять несправедливі умови, зумовлює зміну інших положень зазначеного договору, такий підлягає визнанню недійсним у цілому. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею203 ЦКУкраїни, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Однак, укладений сторонами Договір фінансового лізингу не відповідає зазначеним вимогам законодавства, оскільки: по-перше - такий не був нотаріально посвідчений, що є порушенням вимог ч.1 ст.209, ч.2 ст.799, ч.2 ст.806 ЦК України; по-друге - відповідач включив у нього умови, які є несправедливими та які суперечать вимогам пунктів 1, 3 - 6, 11, 13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», що є порушенням вимог ч.1 названої статті вказаного Закону. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Водночас, згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пункті 7 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача сплачених 25450 грн. за спірним договором. Згідно ч.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Пленум Верховного Суду України у п.2 Постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема, при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд приходить до висновку, що діями відповідача позивачу була спричинена моральна шкода. Вирішуючи питання цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд враховує глибину душевних страждань позивача, а тому з врахуванням також вимог розумності та справедливості, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди. При такому вирішенні позову з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені останнім судові витрати по справі та враховуючи, що останнім при подачі позовної заяви не був сплачений судовий збір в частині стягнення моральної шкоди, з ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» слід стягнути на користь держави 243 грн. 60 коп. судового збору. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial