Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

[PERSON], звернувшись в квітні 2015 року до суду, просить стягнути з обласного комунального підприємства Міжнародний аеропорт Рівне на свою користь середній заробіток в сумі 46886,39 грн. за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а також просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 2000 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що в період з 16 вересня 2013 року по 23 січня 2015 року перебував з відповідачем в трудових відносинах, працюючи на посаді директора обласного комунального підприємства Міжнародний аеропорт Рівне. При звільненні з роботи йому не були виплачені всі суми, належні від підприємства, натомість остаточний розрахунок був з ним проведений лише 17 квітня 2015 року або через 81 день після звільнення з роботи. Виходячи з наведеного, просить покласти на відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, обчисливши середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (26.01.2015 р. - 17.04.2015 р.) в розмірі 46886,39 грн., а також просить стягнути з відповідача на свою користь 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому порушенням трудових прав на своєчасний розрахунок при звільненні з роботи. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав та з мотивів, наведених у позовній заяві, просить задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні його позову за безпідставністю позовних вимог, в тому числі й з підстав, наведених представником відповідача у письмовому запереченні на позовну заяву від 24.06.2015 р. №363 (а.с.22 - 24). Представник третьої особи в судове засідання не зявився, подавши до суду письмове пояснення від 24.11.2015 р. №09-1952/01, де з підстав, наведених у вказаному поясненні (а.с.61 - 63), Рівненська обласна рада просить відмовити [PERSON] у задоволенні його позову до обласного комунального підприємства Міжнародний аеропорт Рівне, за безпідставністю позовних вимог про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, а справу просять розглядати за відсутності представника Рівненської обласної ради. Зясувавши обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. На підставі поданих сторонами та досліджених у судовому засіданні письмових доказів (копій документів) судом встановлено, що в період з 16 вересня 2013 року по 26 січня 2015 року [PERSON] працював директором обласного комунального підприємства Міжнародний аеропорт Рівне Рівненської обласної ради, звідки був звільнений на підставі п.8 ст.36 Кодексу Законів про Працю України, а саме - з підстав, передбачених п.24, підпунктами а), б), в), ж) п.25 укладеного між сторонами Контракту №240/26-2013 від 16 вересня 2013 року (а.с.2 - 6, 9, 25 - 29). Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як стверджує позивач, остаточний розрахунок з ним було проведено підприємством 17 квітня 2015 року, про що надав суду копію заяви №692449 (#92197862) від 17.04.2015 р. на видачу готівки в сумі 4380 грн. (а.с.10), а згідно виданої [PERSON] підприємством копії довідки від 15.04.2015 р. №МА-00000011 (а.с.14), за період з 01.08.2014 р. по 23.01.2015 р. сукупний дохід працівника склав 90372,47 грн., з них до виплати було 71903,87 грн. Разом з тим, як слідує з наданої представником відповідача виписки з рахунків в національній валюті від 19 червня 2015 року за період з 01.01.2015 р. по 19.06.2015 р. (а.с.52), а також з розрахункової відомості організацій, виданої відділом бухгалтерського обліку обласного комунального підприємства Міжнародний аеропорт Рівне, за період з 29 січня по 19 червня 2015 року позивачу відповідачем було виплачено 20959 грн. 39 коп. сум, що належать йому від підприємства. При цьому, в день звільнення [PERSON] не працював, що вбачається з наданої представником відповідача копії листка непрацездатності (а.с.34). Проте, звільнений працівник не пред'являв роботодавцеві вимоги про розрахунок ні у день звільнення 23 січня 2015 року, ні після закінчення строку тимчасової непрацездатності 07 лютого 2015 року, лише 16 квітня 2015 року звернувшись до відповідача з письмовими заявами про виплату середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та про видачу довідки про заборгованість із заробітної плати (а.с.11 - 13). Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Виходячи з наведених норм трудового законодавства, встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, суд вважає встановленою відсутність фактів, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, оскільки судом не встановлено вини підприємства у невиплаті звільненому працівникові [PERSON] розрахункових сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу Законів про Працю України, а відтак, відповідач не порушив права, свободи чи інтереси позивача, що виникли з трудових відносин, і за захистом яких він звернувся до суду. Як передбачено ч.1 ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки позивачем не доведено та, відповідно, судом не встановлено тієї фактичної обставини, що трудові права [PERSON] дійсно були порушені відповідачем - обласним комунальним підприємством Міжнародний аеропорт Рівне, то до задоволення не підлягає і похідна позовна вимога про відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням трудових прав, розмір якої також є необґрунтованим тими чи іншими доказами. Так, пленум Верховного Суду України в абзаці 2 п.5 постанови №4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (з відповідними змінами і доповненнями), розяснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Outcome: dismissed