Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з вищевказаним позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування 1/4 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , від 28 січня 2015 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міськрайонного нотаріального округу Головко Вікторією Євгенівною та зареєстрований у реєстрі за № 16. Свої вимоги позивач мотивував тим, що він був усиновлений відповідачами. На початку 1995 року, шляхом приватизації ним разом з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було набуто в приватну спільну сумісну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . Як вказує позивач, тривалий час [PERSON] домагалася, щоб він повернув їй частку у квартирі, оскільки на її думку, така повинна була належати її сім`ї, членом якої вона його не вважала. Орієнтовно в жовтні 2014 року [PERSON] повідомила йому, що у неї немає коштів для виплати йому частки у квартирі, тому запропонувала обміняти таку на садовий будинок у кооперативі «Лісівник», на що він погодився. [PERSON] наполягала на тому, що з метою зменшення витрат необхідно оформити договір дарування частки у квартирі на її чоловіка [PERSON] , після чого, вона, відповідно, подарує йому садовий будинок у кооперативі «Лісівник». На виконання вказаної домовленості, позивач 19 січня 2015 року видав на ім`я [PERSON] довіреність на право дарування [PERSON] своєї частки у квартирі за адресою: [ADDRESS] . В той же час, [PERSON] не переоформила на ім`я позивача садовий будинок, чим не виконала домовленості. У квітні 2017 року [PERSON] подала позов до суду щодо витребування із незаконного володіння садового будинку в кооперативі «Лісівник». Коли позивач звернувся до нотаріуса про відкликання довіреності, дізнався, що 28 січня 2015 року [PERSON] , яка діяла в його інтересах, подарувала 1/4 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , своєму чоловікові [PERSON] . Позивач вказує, що його волевиявлення на укладення договору дарування частки у квартирі не було вільним і відповідало його внутрішній волі. Укладення договору дарування частки квартири, насправді, було спрямоване на укладення договору міни. Позаяк воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, такий є удаваним. А тому, позивач вважає наявними підстави для визнання укладеного договору дарування недійсним. 15.05.2018 - Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області (далі - судом) постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху. 27.09.2018 - судом відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 21.12.2018 - судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідачів про передачу справи на розгляд іншого суду. 21.12.2018 - судом постановлено ухвалу (не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання) про задоволення клопотання позивача про виклик свідків. 17.05.2019 - судом закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач та його представник надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. У судовому засіданні відповідачі та їхні представники зазначили, що позовні вимоги не визнають у повному обсязі, такі є безпідставними та не підлягають задоволенню, оскільки не було і не могло бути ніяких ні письмових, ні усних домовленостей, не велися ніякі переговори щодо обміну чи переоформлення садового будинку взамін на дарування частки у квартирі. На час укладення договору дарування [PERSON] був повнолітньою особою, мав 31 рік, а тому самостійно вправі був вирішувати та нести відповідальність за свої вчинки. У позовній заяві [PERSON] чітко вказує, що для здійснення правочину (договору дарування) видав відповідачу [PERSON] довіреність. Тобто воля і намір позивача щодо укладення саме договору дарування були чітко вираженими і ним не оспорюються. Окрім того, твердження позивача спростовуються і тим, що удаваний правочин не міг мати місця також і з тих причин, що договір дарування укладено між [PERSON] та [PERSON] , а садовий будинок, про який вказується у позові, належав [PERSON] . Позивачем не доведено відповідними доказами, що оспорюваний договір дарування є удаваним. Окрім того, зазначили про сплив строків позовної давності, оскільки оспорюваний договір дарування укладено 28 січня 2015 року, а позивач звернувся до суду із позовом 10 травня 2018 року. З моменту укладення довіреності позивач мав об`єктивну можливість дізнатися про укладення правочину від його імені. Аналогічні доводи викладені відповідачами у письмових запереченнях проти позову. Після оголошення перерви відповідачі та їхні представники в судове засідання не з`явилися, через канцелярію суду подали заяви про подальший розгляд справи за їхньої відсутності. Окрім того, зазначили, що позивачем не було надано достовірних доказів про визнання недійсним договору дарування. Таке є законним, виконаним згідно чинного законодавства. Інших договорів, торгів чи якихось інших дій не було і не могло бути. У судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору не з`явилася, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлялася. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач був усиновлений відповідачами. Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 28.01.2016 по справі № 309/5238/15-ц усиновлення позивача скасовано. Судом також встановлено, що Рішенням Виконавчого Комітету Ужгородської міської ради народних депутатів «Про приватизацію державного житлового фонду» від 27.01.1995 № 13 передано квартиру за адресою: [ADDRESS] , безоплатно у приватну спільну сумісну власність [PERSON] та членам його сім`ї: дружині [PERSON] , батьку [PERSON] та сину [PERSON] 27.01.1995 Фондом комунального майна Ужгородської міськради видано відповідне свідоцтво про право власності на житло. 19.01.2015 [PERSON] видав [PERSON] посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Асаулюком А.В. довіреність, якою уповноважив [PERSON] бути його представником у всіх установах, підприємствах та організаціях, в тому числі в органах нотаріату, з питань: укладення від його імені договору про визначення часток у праві власності на квартиру [ADDRESS] , згідно умов якого співвласникам належатиме квартира у рівних частках (по 1/4 частці квартири у кожного); дарування належної йому 1/4 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] його батьку [PERSON] . На виконання довіреності [PERSON] надано [PERSON] , зокрема, право розписуватися за нього, в тому числі підписати договір про визначення часток у праві власності на квартиру та договір дарування частки квартири, визначаючи умови договорів на власний розсуд. Як встановлено судом, позивач підтверджує факт надання ним вказаної довіреності та не оспорює вільне його волевиявлення на надання такої, а тому у суду відсутні підстави сумніватися як у вільному волевиявленні позивача щодо її надання, так і у нерозумінні ним юридичного значення та наслідків таких дій. Будь-яких доказів на спростування наведеного, позивачем не надано. Встановлено також, що 27.01.2015 між [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони, було укладено Договір дарування часток квартири, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Головко В.Є. Згідно з вказаним договором, дарувальники передають у власність безоплатно (дарують) обдаровуваному, а обдаровуваний приймає у власність (приймає в дар) належне дарувальникам на праві власності майно (дарунок): 2/4 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Зі змісту вказаного договору дарування також випливає, що дарувальники, в тому числі в особі представника, свідчать та гарантують, що укладання цього договору не пов`язане із виконанням обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальників зараз або в майбутньому. Сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено недієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються дарування часток квартири. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. Таким чином, спростовуються твердження позивача, що укладення договору дарування частки квартири, насправді, було спрямоване на укладення договору міни, предметом якого був садовий будинок. Будь-яких доказів, які б підтверджували, що після видачі довіреності та укладення договору дарування, позивачем здійснювалися дії чи пред`являлися вимоги до відповідачів щодо оформлення за ним права власності на садовий будинок матеріали справи не містять. Зазначене, в свою чергу, також спростовує той факт, що у сторін була інша мета, ніж намір укласти договір дарування. Судом також встановлено, що позивач звернувся до суду з даним позовом вже після того, як на розгляді в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області знаходилася цивільна справа № 308/3695/17 за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності та права користування житлом. Рішенням суду від 23 жовтня 2018 року по вищевказаній справі № 308/3695/17, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року, позовну заяву за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння - задоволено частково. Зобов`язано [PERSON] (за народженням [PERSON] ) звільнити зайнятий ним належний [PERSON] садовий будинок у кооперативі «Лісівник» та земельну ділянку площею 0,0370 га, кадастровий номер 2124884801:03:001:0044 для ведення індивідуального садівництва на території Оноківської сільської ради, яка знаходиться за адресою: с. Оноківці, садове товариство «Лісівник». Зобов`язано [PERSON] разом із її малолітніми дітьми звільнити зайнятий нею належний [PERSON] садовий будинок у кооперативі «Лісівник» та земельну ділянку площею 0,0370 га, кадастровий номер 2124884801:03:001:0044 для ведення індивідуального садівництва на території Оноківської сільської ради, яка знаходиться за адресою: с. Оноківці, садове товариство «Лісівник». Стягнуто з [PERSON] (ідентифікаційний номер суду невідомий), мешканця [ADDRESS] на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер суду невідомий), мешканки [ADDRESS] заподіяну моральну шкоду в розмірі 5000/п`ять тисяч/грн. Стягнуто з [PERSON] (ідентифікаційний номер суду невідомий), мешканки [ADDRESS] на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер суду невідомий), мешканки [ADDRESS] заподіяну моральну шкоду в розмірі 5000/п`ять тисяч/грн. В задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом - відмовлено. В задоволенні позовної заяви за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності та права користування житлом - відмовлено. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Вказаних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, беручи до уваги, що позивачем не доведено підстав для визнання удаваним Договору дарування часток квартири від 28.01.2015, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Позаяк судом було встановлено відсутність порушення права позивача, підстав для застосування позовної давності не має. Вказане узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц. У зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці повний текст рішення складено 16 листопада 2020 року. На підставі ст. ст. 215, 235, 717 ЦК України,

Outcome: dismissed