Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

[PERSON], звернувся до суду із зазначеним позовом, та просив - встановити факт його проживання з [PERSON] однією сімєю, які не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі з 2002 року по 22.04.2013р., визнати договір дарування від 25.12.2004р., удаваним, а саме договором купівлі-продажу, визнати, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю його та [PERSON], визнати за ним право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на зазначену квартиру, визнати що напівпричіп контейнеровоз 1986 року випуску р/н [NUMBER] є спільною сумісною власністю його та [PERSON], визнати за ним право особистої власності на напівпричіп із виплатою відповідачам відповідної компенсації вартості 1/2 його частки. В обґрунтування вимог посилався на те, що він з [PERSON], з лютого 2002 року проживали однією сімєю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обовязки і не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Під час перебування в фактичних шлюбних відносинах він та [PERSON], придбали у [PERSON], [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Разом із тим, між [PERSON], та колишніми власниками було укладено договір дарування. На підтвердження того, що насправді укладено договір купівля-продажу, посилається на те, що [PERSON], та [PERSON]О отримали від [PERSON], грошові кошти. В подальшому, [PERSON], здійснила державну реєстрацію права власності. З урахуванням зазначених обставин вважає, що оскільки договір дарування є договором купівлі-продажу, отже майно набуте ним та [PERSON], є їх спільною сумісною власністю, а частки у праві спільної сумісної власності є рівними, таким чином йому, у праві спільної сумісної власності належить 1/2 частка квартири [ADDRESS]. Крім того, ним і [PERSON], під час спільного проживання було придбано напівпричіп контейнеровоз 1986 року випуску р/н [NUMBER]. Крім того, [PERSON], 20.07.2006 року отримала кредит в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», який було витрачено на потреби сімї, а саме здійснення ними спільної підприємницької діяльності з перевезення вантажів, а зазначена квартира була передана в іпотеку в забезпечення виконання грошового зобовязання. [PERSON], померла 22.04.2013р., після її смерті відкрилася спадщина на належну їй частину у спільно набутому майні. Доньки померлої [PERSON] та [PERSON] є спадкоємці першої черги за законом. [PERSON], не визнає його право на належну йому частку в спільному майні. Відповідачі [PERSON], [PERSON] визнали вимоги позову, надали до суду зави про розгляд справи за їх відсутності та зазначили, що дійсно між ними та померлою [PERSON], фактично відбулася купівля-продаж належної їм квартири. Відповідачка [PERSON], в судове засідання не зявилася, про місце та час його проведення повідомлена належним чином, що підтверджується розпискою про повернення судової повістки без вручення, у звязку із не проживанням [PERSON], за місцем реєстрації (а.с. 172). [PERSON], вимоги позову не визнала. Представник [PERSON], зазначила, що дійсно між позивачем [PERSON], та [PERSON], дійсно були певні відносини, але вони спільно не проживали, не вели спільно господарство і не вважали себе чоловіком та жінкою, а тому підстав для задоволення позову не має. В судове засідання [PERSON], та її представник адвокат [PERSON], в судове засідання не зявилися, про місце та час його проведення повідомлені належним чином, що підтверджується розписками про отримання судових повісток (а.с. 168, 169), причини неявки не повідомляли, заява про розгляд справи за їх відсутності не надходила. Представник третьої особи про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 170), в судове засідання не зявився, причини неявки не повідомляв. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з лютого 2002 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обовязки, спільно виховували дітей [PERSON], від першого шлюбу, що підтверджується письмовими доказами та поясненнями свідків допитаних в судовому засіданні, які пояснили, що з часу вселення [PERSON], та [PERSON], в квартиру [ADDRESS], тобто з 2004р., зазначені особи спільно проживали в квартирі, вели спільне господарство, надавали допомогу донькам [PERSON] Про те, що [PERSON], і [PERSON], не є рідними доньками [PERSON], дізналися тільки в 2010 році, а те що [PERSON], та [PERSON], не перебувають в зареєстрованому шлюбі дізналися тільки після смерті [PERSON] 25 грудня 2004 року [PERSON], та [PERSON], продали, а [PERSON], придбала [ADDRESS], що підтверджується письмовими поясненнями відповідачів (а.с. 100, 101), разом із тим, між відчужувачами та набувачем було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 8574 (а.с. 6). Зазначений договір дарування був зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» 20.01.2005 року. Також встановлено, що 22.04.2013 року [PERSON], померла, причина смерті: рак яєчників. Після смерті [PERSON], відкрилася спадщина на належне їй майно. Спадкоємцями першої черги за законом є рідні доньки померлої. Відповідно до ч. 2 ст. 13 КпШС України, права і обовязки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. В силу п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 13 КпШС України, права і обовязки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. В силу п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Виходячи із вимог зазначених норм права, суд вважає можливим частково задовольнити вимоги [PERSON], в частині встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, а саме з 01.01.2004р., тобто з часу набрання чинності Сімейним кодексом України і по день смерті [PERSON], оскільки до 01.01.2004р., чинне, на той час, законодавство (зокрема КпШС України) такого поняття, як проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу не передбачало, а отже не породжувало ніяких прав і обовязків у чоловіка і жінки як у подружжя, в тому числі щодо набутого ними майна, що з 2004 року передбачено ст. 74 СК України. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р., № 9, зазначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Отже, обовязковою умовою договору дарування є його безоплатність та відсутність, з боку обдарованого, дій як майнового так і немайнового характеру. Згідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином, на підставі обставин встановлених в судовому засіданні, а саме встановлення оплатності вчиненого правочину, та згідно вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про те, що між [PERSON], [PERSON], з одного боку та [PERSON], було вчинено саме договір купівлі-продажу [ADDRESS]. Згідно до вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що набута за договором купівлі-продажу [PERSON], [ADDRESS] є їх спільною сумісною власністю, як майно набуте жінкою та чоловіком які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі (ст. 74 СК України). Згідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, [PERSON], має право на 1/2 частину [ADDRESS]. В силу ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Отже, суд звертає увагу на те, що згідно із ст. 368 ЦК спільною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Отже, [PERSON], має право на 1/2 частину [ADDRESS]. Виходячи з наведеного суд вважає за необхідне визнати за [PERSON], право власності на частку у праві спільної сумісної власності, а саме: право власності на 1/2 частину [ADDRESS], а також визначити, що частка померлої 22.04.2013 року [PERSON], в праві спільної сумісної власності на [ADDRESS] становила 1/2 частину. Отже, після смерті [PERSON], відкрилася спадщина на належну їй 1/2 частину [ADDRESS]. Разом із тим, позов [PERSON], в частині визнання напівпричепа контейнеровоза 1986 року випуску р/н [NUMBER] спільною сумісною власністю та його особистою власністю із виплатою грошової компенсації спадкоємцям задоволенню не підлягає, оскільки до суду не надано жодного доказу на підтвердження часу придбання та реєстрації права власності за [PERSON], на зазначений напівпричіп. Суд не приймає до уваги заперечення представника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про те, що [PERSON], передала квартиру в іпотеку, і після визнання права власності на 1/2 частину цієї квартири за [PERSON], з останнім слід укладати новий договір іпотеки, оскільки при переході права власності на предмет іпотеки (його частки) до нового власника іпотека зберігається в повному обсязі на підставі укладеного договору іпотеки і не потребує укладення додаткових (нових) договорів. Крім того, суд звертає увагу на те. що судом встановлено, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не знав і не міг знати про те, що майно, яке передано йому в іпотеку [PERSON], є спільною сумісною власністю із [PERSON], а тому договір іпотеки не може бути визнаний недійсним, як укладений без згоди іншого співвласника (правова позиція ВСУ висловлена у справі № 6-1622/15). З іншими вимогами або з інших підстав [PERSON], до суду не звертався.

Outcome: partial