Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» з вимогами стягнути з ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку - з 15.03.2018 року по день прийняття рішення, компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати за час затримки розрахунку - з 01.03.2018 року по день прийняття рішення, судовий збір. 11 червня 2018 року вказану позовну заяву, у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, було передано в провадження судді Галаган В.І. 21 червня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про повернення позовної заяви [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні працівника та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків проведення розрахунків по виплаті заробітної плати. 20 липня 2018 року Апеляційним судом міста Києва винесено постанову, якою апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року про повернення заяви позивачеві скасовано та передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 26 липня 2018 року вказану позовну заяву, у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, було передано в провадження судді Астаховій О.О. 27 липня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва відкрите провадження у цивільній справі в порядку позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 05 жовтня 2018 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву з викладенням позиції відповідача щодо підстав та предмету позову, долучено докази на підтвредження виникення між сторонами спору трудових відносин, підстав припинення трудового договру, укалденого з позивачем, та проведення розрахунку при звільненні працівника. 29 жовтня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про забезпечення доказів. Зобов`язано Приватне акціонерне товариство «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» надати суду належним чином завірені копії документів на підтвердження інформації, а саме: коли та у якому розмірі (співвідношенні, процентах) на ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» підвищувались посадові оклади керівників, професіоналів, фахівців апарату управління починаючи з травня 2014 року по 29 жовтня 2018 року 03 грудня 2018 позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, яка прийнята судом постановленням протокольної ухвали, яка занесена до журналу судового засідання від 03 грудня 2018 року. 13 грудня 2018 року представником відповідача Носенко А.М. подано до суду відзив на позов, за змістом відзиву висловив свою позицію щодо підстав та предмету позову, просив в позові відмовити в повному обсязі. 14 січня 2019 року Київським апеляційним судом постановлено ухвалу про повернення відповідачу - Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту», апеляційну скаргу на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2018 року. 13 лютого 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні працівника, - в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку з 03 квітня 2015 року по 15 березня 2018 року у сумі 453 095,68 гривень. 07 травня 2019 року Київським апеляційним судом винесено постанову про залишення без задоволення апеляційної скарги [PERSON] . Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року - залишено без змін. 25 вересня 2019 року Верховним Судом винесено постанову про задоволення касаційної скарги [PERSON] . Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. 23 грудня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без задоволення клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів. 12 березня 2020 року представником відповідача Носенко А.М. подано додаткові пояснення по суті предмету позову. 20 травня 2020 року керівником апарату Дніпровського районного суду міста Києва Корович О.С. винесено розпорядження від 20 травня 2020 року за №195 «щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» та на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 травня 2020 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні працівника, передано в провадження головуючому у справі судді Савлук Т.В. 22 травня 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва (головуючий суддя Савлук Т.В.) постановлено ухвалу про прийняття до свого провадження цивільну справи за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні працівника, та призначено розгляд справи до підготовчого судового засідання. 14 вересня 2020 року представником відповідача - В.о. голови правління Довбань І.М. подано додаткові пояснення по суті предмету позову. 04 листопада 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову позивачу [PERSON] у прийнятті пояснень та уточнень вимог про стягнення середнього заробітку та компенсації витрат за час затримки розрахунку при звільненні, зареєстрована в канцелярії суду 22 вересня 2020 року за вх.№59222. 04 листопада 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви позивача [PERSON] про витребування доказів, яка зареєстрована в канцелярії суду 22 вересня 2020 року за вх.№59185. 04 листопада 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначено справу до судового розгляду . Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява, та на підставі зібраних у справі доказів. Представник відповідача в судовому засіданні висловив свою позицію щодо підстав для відмови у задоволенні позову, яка викладена у відзві на позов та додаткових пояснень на позов, однак протягом розгляду справи представник наголосив, що підприємство погоджується з визначенням розміру заявлених вимог позивача щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки виплат при звільніння працівника, що є предметом позову, в загальному розмірі 451869,44 грн., які мали бути нараховані за період з 04.04.2015 р. по 18.03.2019 р., в іншій частині заявлені вимоги є безпісдтавними та не підлягають задорвленню. Вислухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч. 1 ст. 23 КЗпП України). Згідно частин 1, 3 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Відповідно ст. 7 Закону України «Про оплату праці», законодавство про оплату праці ґрунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, цього Закону, Закону України «Про колективні договори і угоди», Закону України «Про підприємства в Україні» та інших актів законодавства України. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 КЗпП України). Оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці (ч. 1 ст. 97 КЗпП України). Згідно положень ст. 97 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Як роз`яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, 03 квітня 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення у цивільній справі № 755/974/15 - ц за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, індексу інфляції та три відсотки річних за час прострочення здійснення виплати, присуджено стягнути з ПрАТ «Київ - Дніпровське МППЗТ» на користь [PERSON] : 25 699,58 грн. - належні до виплати при звільненні кошти; 90 128,64 грн. - середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, а всього на загальну суму - 115 828,22 грн. Відповідно до копії наказу № 273/ос від 23.10.2014 року ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» про припинення трудового договору, [PERSON] з 22 травня 2014 року звільнений з посади начальника юридичного управління відповідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Наказом ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» - «На зміну дати звільнення [PERSON] » від 11.12.2014 року № 291/ос, дію вищевказаного наказу № 273/ос від 23.10.2014 року в частині дати звільнення позивача припинено та визначено дату звільнення з роботи [PERSON] 16 червня 2014 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул без поважних причин). Як зазначено у наказі відповідача від 11.12.2014 року № 291/ос, підставою для його видачі стало надання [PERSON] листом від 18.11.2014 року листків непрацездатності, згідно яких 22.05.2014 року він знаходився на лікарняному та ненадання пояснення про причини відсутності на роботі 02.06.2014 року та 16.06.2014 року. Отже, за викладених обставин позивач звільнений з роботи з підприємства відповідача 16 червня 2014 року. ці обставини встановлені рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03.04.2015, тому з урахуванням положень частини 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України ці обставини визнаються судом як такі, що мають приюдиційне значення для вирішення даного спору по суті в частині визначення дати звільнення [PERSON] із займаної посади. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.11.2017 у справі № 755/974/15 - ц було вирішено: рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.11.2015 скасувати; рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03.04.2015 в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишити в силі, в частині відмови у стягненні інфляційних нарахувань та 3% річних скасувати та справу у цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Постановою від 11.04.2018 державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС Шпаком Р.В. було відкрито виконавче провадження № 56149999 по стягненню з ПрАТ «Київ - Дніпровське МППЗТ» на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 115 828,22 грн. Постановою державного виконавця Дніпровського РВ ДВС Гусєвої Я.А. від 30.08.2018 виконавче провадження № 56149999 було закінчено з підстав фактичного виконання ПрАТ «Київ - Дніпровське МППЗТ» в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Згідно інформації про виконавче провадження № 56149999, розміщеної на веб - сайті автоматизованої системи виконавчого провадження Міністерства юстиції України (https://asvpweb.minjust.gov.ua) станом на 05.10.2018 року державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження № 56149999 від 30.08.2018, що доводить виконання боржником - ПрАТ «Київ - Дніпровське МППЗТ», рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03.04.2015 року в повному обсязі. Щодо виплати відповідачем позивачу належних до виплати при звільненні коштів у сумі 25 699,58 грн. слід зазначити наступне. Згідно платіжного доручення ПАТ «КБ «Глобус» № 10295 від 19.03.2018 ПрАТ «Київ - Дніпровське МППЗТ» було перераховано на картковий рахунок Позивача належні до виплати при звільненні кошти в умі 25 699,58 грн., що є належним та допустимим доказом виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03.04.2015 у справі № 755/974/15 - ц в цій частині. Проведення відповідних розрахунків відповідачем на дату 19.03.2018, тобто до дати відкриття виконавчого провадження № 56149999 (11.04.2018), ПрАТ «Київ - Дніпровське МППЗТ» з огляду на вимоги ст. 117КЗпП України вважає, що перерахування [PERSON] належних до виплати при звільненні коштів в розмірі 25 699,58 грн., припиняє нарахування будь - яких додаткових виплат на користь останнього з 19.03.2018 р. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що заявлена вимога щодо виплати позивачу належних до виплати при звільненні коштів у сумі 25 699,58 грн. не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтовано та спростована долученими відповідачем платіжними дорученнями про сплату вище зазначеної суми. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у сумі 90 128,64 грн., слід зазначити наступне. Після звільнення позивача із займаної посади, ПрАТ «Київ - Дніпровське МППЗТ» було перераховано на картковий рахунок Позивача кошти в сумі 4 157,75 грн. - підстава платіжне доручення ПрАТ «Київ - Дніпровське МППЗТ» перераховано кошти через ПАТ «Ощадбанк» № 68081 від 27.04.2018 року. ПрАТ «Київ - Дніпровське МППЗТ» було перераховано на картковий рахунок Позивача кошти в сумі 68 395,80 грн. - підстава платіжне доручення ПрАТ «Київ - Дніпровське МППЗТ» перераховано кошти через ПАТ «РВС Банк» № 1308 від 02.05.2018 року. Таким чином, відповідачем на картковий рахунок Позивача було перераховано грошові кошти на загальну суму 72 553,55 грн. Висуваючи свої заперечення щодо доводів відповідача, викладених у відзиві на позов, позивач не заперечує той факт, що отримав вказану суму коштів, але вважає, що вони перераховані з помилковими призначеннями платежів та не в повному обсязі - не в сумі 90 128,64 грн., що є предметом позову. Оцінуючи наведені позивачем підстави щодо виплати різниці між виплаченої підприємством сумою середнього заробітку при звільненні працівника та заявленою вимогою майнового характеру в межах даного спору, суд враховує наступне. Оподаткування доходів фізичних осіб регламентується розділом IV Кодексу, згідно з п. 162.1 ст. 162 якого платниками податку на доходи фізичних осіб є, зокрема, фізична особа - резидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні, та податковий агент. Відповідно до п.п. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163 Кодексу об`єктом оподаткування платника податку є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід до якого, згідно із п.п. 164.2.1 п. 164.2 ст. 164 Кодексу включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту). При цьому під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових внесків до накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності (п. 164.6 ст. 164 Кодексу). Згідно із п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Кодексу податковий агент, визначення якого наведено у п.п. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 Кодексу, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставки податку 15(20) відсотків, визначені п. 167.1 ст. 167 Кодексу. Крім того, доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту), є об`єктом оподаткування військовим збором відповідно до ст. 163 Кодексу (п.п. 1.2 п. 16і підрозділу 10 розділу XX Кодексу). Ставка збору - 1,5 відсотків об`єкта оподаткування, визначеного п.п. 1.2 п. 16і підрозділу 10 розділу XX Кодексу (п.п. 1.3 п. 16і підрозділу 10 розділу XX Кодексу). Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому ст. 168 Кодексу (п.п. 1.4 п. 16і підрозділу 10 розділу XX Кодексу). Разом з тим, при вирішенні питання про оподаткування роботодавцем виплачуваних за рішенням суду працівникові за вимушений прогул сум потрібно врахувати постанову Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», в абзаці п`ятому п. 6 якої зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив під час визначення сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку із заробітної плати є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає таку суму без утримання цього податку та інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Аналогічна правова позиція також викладена в листі Державної фіскальної служби від 13.01.2016 № 402/6/99-99-17-03-03-15. Крім цього, відповідно до ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. З огляду на вищевикладене, з присудженої позивачу суми середнього заробітку згідно чинного законодавства України відповідачем, як податковим агентом, мають утримуватись податки. Так, згідно розрахункового листка [PERSON] за квітень 2018 року з суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 90 128,64 грн., утримано військовий збір та податок на доходи фізичних осіб в загальному розмірі 17 575,09 грн., тому картковий рахунок позивача переведено суму середнього заробітку 72 553,55 грн. Таким чином, судом встановлено та підтверджується долученими до справи доказами, що відповідачем в повному обсязі виконано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03.04.2015 у справі № 755/974/15 - ц в межах процедури виконавчого провадження № 56149999? а наведені позивачем підстави для збільшення суми фактично проведеного розрахунку підприємством, не гуртуються на нормах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини. Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до предмету позову, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні працівника за період з 03.04.2015 року по 15.03.2018 року, за 739 робочих днів, на загальну суму 453 095,68 грн, та розрахувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15.03.2018 по день ухвалення судового рішення. При вирішенні даного спору суд враховує обставини встановлені рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03.04.2015 у справі № 755/974/15 - ц, яким задоволено вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 15.07.2014 року по 03.04.2015 року в розмірі 90 128,64 грн., та дату фактичного виконання рішення суду відповідачем - 02.05.2018 року, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження та відповідними платіжними документами про їх виплату. Отже, в межах заявлених вимог за цим позовом початковою датою нарахування суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника слід вважати 04.04.2015 року, оскільки за інший заявлений період відповідачем нараховано та фактично виплачена позивачу середній заробіток. Крім цього, на підставі рішенням суду від 03.04.2015 року у справі № 755/974/15, відповідачем на користь позивача в повному обсязі сплачено 25 699,58 грн. належних до виплати при звільненні коштів, що припиняє нарахування суми середнього заробітку згідно ст. 117 КЗпП України та останнім днем нарахування є 18.03.2018 року. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника за період з 04.04.2015 року по 18.03.2018 року (737 робочих днів), та розраховує загальну суму до виплати за наступною методикою: 613,12 грн.*737 р. днів = 451869,44 грн. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04.04.2015 по 18.03.2018, що підлягає стягненню на користь [PERSON] становить 451 869,44 грн. Враховуючи вище викладене заявлені вимоги в частині середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають стягненню за період з 04.04.2015 по 18.03.2018, однак з урахуванням підтвердженого розрахунку наданого відповідачем. Щодо стягнення суми компенсації втрати грошових доходів з суми середнього заробітку за час затримки у розмірі 168 881,77 грн, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (ст. 2 Закону). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст. 3 Закону). Згідно п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 (далі - Порядок) сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Відповідно до завалених вимог, які викладено у заяві про збільшення позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини грошових доходів з суми середнього заробітку за час затримки за період з 15.07.2014 по 15.03.2018 в розмірі 168 881,77 грн. Так, на підтвердження заявлених вимог в цій частині позивачем надано розрахунок компенсаційних витрат на суму 168 881,77 грн. де в колонці середній заробіток за місяць з кожної суми місячного середнього заробітку позивачем не відкореговано заявлену суми з урахуванням податків та обов`язкові платежі, які має сплатити відповідач, як податковий агент, що суперечить вимогам ст. 3 Закону та п. 4 Порядку. При вирішенні даного спору суд враховує обставини встановлені Постановою Верховного Суду України від 25 вересня 2019 року у справі № 755/8760/18, якою касаційну скаргу [PERSON] задоволено з наступних підстав, так судами встановлено, що у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 755/974/15-ц за позовом [PERSON] до ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, індексу інфляції та три відсотки річних за час прострочення здійснення виплати справа. Зокрема, предметом позову у справі було стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати коштів за період з 22 травня 2014 року по 18 березня 2015 року у розмірі 104 349,69 грн. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року у цивільній справі № 755/974/15-ц позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на користь [PERSON] належні до виплати при звільненні кошти в сумі 25 699,58 грн та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 90 128,64 грн, а всього 115 828,22 грн. У решті заявлених вимог відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року, змінено рішення суду першої інстанції та стягнуто з ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на користь [PERSON] належні до виплати при звільненні кошти в сумі 25 699 грн 58 коп та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 44 757, 76 грн., а всього 70 457,34 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року рішення апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року скасовано, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишено в силі, у частині відмови у стягненні інфляційних нарахувань та 3% річних скасовано та справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2018 року присуджено до стягнення з ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на користь [PERSON] належні до виплати при звільненні кошти: 453 095 грн. 68 коп. середній заробіток за час затримки розрахунку; 196 886 грн 60 коп. інфляційні втрати за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а всього - 649 982 грн. 28 коп. Постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2018 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до ПрАТ «Київ- Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про стягнення індексу інфляції та три відсотки річних за час прострочення здійснення виплати відмовлено. Отже, суди дійшли помилкового висновку, про те, що з приводу позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні позивача за період з 03 квітня 2015 року по 15 березня 2018 року вже ухвалено Київським апеляційним судом постанову від 30 жовтня 2018 року, яка набрала законної сили. Згідно пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально- правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально- правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. При визначенні підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Колегія суддів приймає доводи касаційної скарги про те, що позивачем у справі № 755/974/15-ц вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 03 квітня 2015 року по 15 березня 2018 року не заявлялися та не могли бути предметом розгляду судом першої та апеляційної інстанції. Суди не звернули увагу на те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишено в силі, тобто залишено в силі рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 25 699,58 грн та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 90 128,64 грн за період з 15 липня 2014 року по 03 квітня 2015 року. В той час, як предметом позову у даній справі № 755/8760/18 є стягнення орієнтовного середнього заробіток за час затримки розрахунку з 03 квітня 2015 року по 15 березня 2018 року у сумі 453 095,68 грн. Як встановлено апеляційним судом у постанові від 30 жовтня 2018 року при повторному розгляді справи № 755/974/15-ц у суді першої інстанції позивач позовні вимоги не збільшував, а тому Дніпровський районний суд м. Києва розглянув вимоги, які не були заявлені у позові, а саме - стягнув з ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 453 095 грн. 68 коп., ці обставини встановлені постановою Верховного Суду України від 25 вересня 2019 року, тому з урахуванням положень частини 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України визнаються судом як такі, що мають приюдиційне значення для вирішення даного спору по суті в частині суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, що є предметом поділу. Відповідно до частин 1, 2 ст. 117 КЗпП і п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а за наявності спору про розміри належних сум спір вирішується судом, який визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням розміру спірної суми, її частки в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком та інших обставин. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вище викладене позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплат середнього заробітку за час затримки розрахунку з 15.07.2014 року по 01.03.2018 року у розмірі 168881,77 грн., суд вважає необґрунтованою та позивачем не наведено підстав щодо такого нарахування. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як серед іншого, висновками експертів. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України) З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні працівника та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків проведення розрахунків по виплаті заробітної плати, підлягає частковому задоволенню, ухвалюючи рішення суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні працівника за період з 04 квітня 2015 року по 18 березня 2019 року в загальному розмірі 451869,44 грн, в інший частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до приписів ст. 137 ЦПК України визначено, що з витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У своїй постанові Верховний Суд від 27.06.2018 р. по справі №826/1216/16 зауважив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача ( ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до абз. 1 ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як убачається з матеріалів справи, представником [PERSON] у справі є адвокат Кальна Олена Петрівна, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги № 13/19-05 від 19 травня 2018 року. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник [PERSON] - адвокат Кальна О.П. подала до Дніпровського районного суду міста Києва Договір про надання адвокатом правової допомоги № 13/19-05 від 19.05.2018 року, Додаткову угоду до договору № 13/19-05 від 19.05.2018 року про надання адвокатом правової допомоги від 19.05.2018 року, про розмір коштів, що підлягають виплаті адвокату, з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом; підписану адвокатом Кальною О.П. та Федоруком О.Р., яка є невід`ємним додатком до договору про надання правової допомоги від 19 травня 2018 року, та копії платіжного доручення № 6405704511 від 08.06.2018 року про оплату [PERSON] , наданих адвокатських послуг. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує до стягнення із з Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на користь держави судовий збір в розмірі 8810,00 гривень.

Outcome: partial