Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із указаним позовом, у якому зазначив, що 08.10.2011 року зареєстрував шлюб з відповідачем, від якого мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що подружнє життя не склалося, шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведуть. Вважає, що примирення та збереження сім`ї неможливе, тому просить шлюб розірвати, а неповнолітніх дітей залишити проживати з батьком. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 01.06.2021 року позовну заяву у даній справі прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 08.06.2021 року [PERSON] звернулася із зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради про визначення місця проживання дітей, в якому просила неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] залишити проживати з матір`ю, стягнути з відповідача аліменти на їх утримання в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно до досягнення дітьми повноліття. В судовому засіданні 05.07.2021 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради про визначення місця проживання дітей прийнято до спільного розгляду з первісною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Ухвалою суду від 22.07.2021 року роз`єднано позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, а також вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. Виділено у самостійне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. Ухвалою від 25.08.2021 року прийнято відмову [PERSON] від позову в частині його вимог про визначення місця проживання дітей та закрито провадження у справі №295/4477/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, а також зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради про визначення місця проживання дітей в частині вимог позивача за первісним позовом [PERSON] про визначення місця проживання дітей на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Позивач (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підтримав, зустрічний позов в частині визначення місця проживання дітей з матір`ю визнав. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні не заперечила проти розірвання шлюбу, вимоги за зустрічним позовом в частині визначення місця проживання дітей з матір`ю підтримала. Представники позивача (відповідача за зустрічним позовом) - адвокат Кочетов Л.Г. та відповідача (позивача за зустрічним позовом) - адвокат Чайковська Р.А. підтримали позицію своїх довірителів. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Житомирської міської ради в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши сторін, їх представників, вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 08.10.2011 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції у Луганській області між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, актовий запис №723, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Прізвище дружини після укладення шлюбу « [PERSON] ». [INFO] народилася [PERSON] , а [INFO] - [PERSON] , батьками яких є сторони по справі, що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною 2 статті 112 цього кодексу встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В ході розгляду справи було встановлено, що внаслідок непорозумінь сім`я сторін повністю розпалась, існує формально, подальше її збереження є неможливим, так як сторони однією сім`єю як чоловік і дружина не проживають, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків, а тому наявні підстави для розірвання шлюбу. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Так, за висновками Європейського суду з прав людини, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (справа «Хант проти України», № 31111/04, пункт 54, рішення від 07 грудня 2006 року). Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Враховуючи визнання позову відповідачем, а також тривалість проживання дітей з матір`ю, сталість її соціальних зв`язків з позивачем за зустрічним позовом, добросовісне виконання нею батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання дітей з матір`ю, що за встановлених судом обставин найбільш відповідає інтересам дітей та має першочергове значення при вирішенні зазначеного спору. При вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд керується ч. 1 ст. 142 ЦПК України та у зв`язку з визнанням позову відповідачами за первісним та зустрічним позовами до початку розгляду справи по суті вирішує питання про повернення позивачам за первісним та зустрічним позовами з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позовів. Решту судового збору суд не вбачає підстав стягувати із однієї сторони на користь іншої, оскільки у даному випадку фактично відбувається зустрічне зарахування таких сум.

Outcome: approved