Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд 16 грудня 2014 року з позовом до відповідачів , який уточнила в судовому засіданні 4 червня 2015 року, про визнання неправомірною відмову Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області( далі Управління ВД Фонду в Донецькій області) у звільненні з роботи 17 жовтня 2014 року за ст.. 38 ч. 3 КЗпП України , стягнення з нього ж 675,50 грн. компенсації у зв»язку з порушенням строків виплати заробітної плати , 32485,94 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку та видачі трудової книжки за період з 17 жовтня 2014 року по дату ухвалення рішення, 11830,14 грн. вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку , 123930 грн. моральної шкоди, витребування наказу про звільнення з роботи за ст.. 38 ч. 3 КЗпП України та вважати днем звільнення дату ухвалення рішення суду, кваліфікувати відсутність на роботі в період з 1 вересня 2014 року по 3 жовтня 2014 року у зв»язку з активною фазою антитерористичної операції як простій та зобов»язати відповідача оплатити час простою в розмірі середнього заробітку сумарно 4694,50 грн. Позивач вказує на те, що вона працювала у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьк Донецької області( далі відділення ВД Фонду в м. Харцизьк ) з 14 листопада 2001 року на посаді завідувача . З початку проведення антитерористичної операції на території Донецької області і до 17 жовтня 2014 року вона виконувала функціональні обов»язки . Відсутність наказу роботодавця про початок простою та тривала невиплата заробітної плати змусили її подати 8 жовтня 2014 року заяву про звільнення на підставі ст.. 38 ч. 3 КЗпП України 17 жовтня 2014 року. Заява про звільнення була погоджена з начальником відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьк Донецької області та передана ним особисто в м. Маріуполь Донецької області згідно відмітки в журналі реєстрації вихідних документів за № 01-05/03-2530 від 8 жовтня 2014 року, так як власним наказом № 310 від 8 серпня 2014 року управління ВД Фонду в Донецькій області перевело частину апарату на роботу в м. Маріуполь. 17 жовтня 2014 року на підставі наказу № 91 від 16 жовтня 2014 року начальника відділення ВД Фонду в м. Харцизьк та маршрутного листа вона направилась до Управління ВД Фонду в Донецькій області в м. Донецьк за отриманням наказу про звільнення , трудової книжки та довідок про заробітну плату, де дізналась про відсутність наказу про звільнення. Листом № 07/18- 1150 від 17 жовтня 2014 року роботодавець її повідомив про відсутність підстав для звільнення за ст.. 38 ч. 3 КЗпП України. Діями та бездіяльністю відповідачів їй завдано моральну шкоду , душевних страждань , вона змушена звертатись до суду , не має змоги покинути зону АТО , влаштуватись на роботу або встати на облік у центр зайнятості . Розмір грошової компенсації визначає за проведеним розрахунком та просить її стягнути. В судовому засіданні 4 червня 2015 року позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила позов з урахуванням уточнення задовольнити в повній мірі, посилаючись на зазначені в позовній заяві підстави. Пояснила, що заборгованість по заробітній платі , що утворилась на дату її вимоги про розірвання трудового договору 17 жовтня 2014 року,їй виплачена повністю в сумі 4533,56 грн. Представник відповідачів [PERSON] дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України , Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області [PERSON] позов [PERSON] не визнала та просить його відхилити . Пояснила, що у зв»язку з проведенням на території м. Донецьк АТО Управління ВД Фонду в Донецькій області видало наказ № 310 від 8 серпня 2014 року , яким визначило місце роботи апарату управління в м. Маріуполь Донецької області. Згідно Положенням про відділення та Управління ВД Фонду призначення на посаду та звільнення працівників відділення здійснюється начальником управління на підставі подання начальника відділення. 8 жовтня 2014 року в електронній формі до Управління надійшла заява [PERSON] про звільнення . Оскільки письмової заяви , як це передбачає закон, від працівника не надійшло , не було також подання начальника відділення ВД Фонду в м. Харцизьк , рішення про звільнення [PERSON] не приймалось, трудові відносини з позивачем до теперішнього часу не розірвані. Відділення ВД Фонду в м. Харцизьк не припиняло своєї роботи , наказ про початок простою не видавався , і працівники, зокрема, позивач [PERSON] , про початок простою управління не повідомляли. Відсутність позивача на роботі в період з1 вересня 1014 року по 3 жовтня 2014 року визнана як з іншої причини, що відображено у табелі обліку використання робочого часу. Оскільки виплата заробітної плати працівникам відділення здійснюється самим відділенням , вимога позивача до управління про компенсацію частини втрати заробітної плати у зв»язку з несвоєчасною виплатою вважає безпідставною. Заперечує проти стягнення грошової компенсації моральної шкоди , оскільки доказів спричинення моральної шкоди та розміру позивачем не надано. Представник відповідача [PERSON] виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьк Донецької області , який належним чином повідомлявся про день та час розгляду справи за місцем знаходження в м. Слов»янськ Донецької області, вул.. Глекова,2 замовленим листом , в розгляді справи участі не приймав . Справу розглянуто за відсутності представника. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], її представника [PERSON], представника відповідачів [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] згідно записів в трудовій книжці працює з 10 червня 2006 року завідувачем юридичного сектору відділення ВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьк Донецької області . Згідно Положенню про відділення розд. 9 п. 7 призначення на посаду та звільнення з посади працівників відділення здійснюється начальником управління на підставі подання начальника відділення . Як слідує з пояснень [PERSON] та копії наданої нею до матеріалів позову заяви, вона 8 жовтня 2014 року звернулась з заявою на ім.»я начальника управління ВД Фонду в Донецькій області , яку подала у відділення ВД Фонду в м. Харцизьк Донецької області , зареєстровану за вх. № 01-05/ 03-2530, про звільнення її з роботи за ст.. 38 ч. 3 КЗпП України 17 жовтня 2014 року. У відповідності до ст.. 38 ч. 3 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням , якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. За правилом, встановленим ч. 1 ст. 38 КЗпП України , підставою розірвання трудового договору є письмова заява працівника. Відповідач управління ВД Фонду в Донецькій області, якому надано право призначення та звільнення працівників відділення, та його представник в суді [PERSON] заперечували отримання від [PERSON] заяви про звільнення в письмовому вигляді, чим мотивують відсутність рішення про звільнення позивача. Суд не може не погодитись з доводами відповідача щодо відсутності підстави для звільнення позивача. Так, законом в ст.. 38 КЗпП України визначена письмова форма попередження працівником роботодавця про розірвання трудового договору. Відповідач визнав той факт, який знайшов підтвердження в матеріалах справи, що заява від [PERSON] про звільнення надійшла до управління 8 жовтня 2014 року в електронному вигляді . Так, в судовому засіданні була надана представником відповідача [PERSON] отримана управлінням сканована копія заяви [PERSON] на звільнення , на якій є резолюція начальника управління [PERSON] про підготовку наказу після надходження оригіналу заяви. Суд вважає, що електронний примірник заяви не замінює оригіналу заяви про звільнення , який згідно законодавству подається працівником у письмовій формі, що дозволяє ідентифікувати особу заявника , з»ясувати добровільність наміру про розірвання трудового договору. Неможливо розглядати як доказ належного повідомленням [PERSON] роботодавця Управління ВД Фонду в Донецькій області про розірвання трудового договору факт реєстрації за 8 жовтня 2014 року за № 01-05/03-2530 в журналі 01-36 вихідних документів відділення ВД Фонду в м. Харцизьк заяви [PERSON] на звільнення , оскільки по суті підтверджує лише відправку заяви ,як вказано « електрон. пошта пошта» Крім того, як зазначено в Положенні про відділення ВД Фонду в м. Харцизьк в розд. 9 п. 7, про звільнення працівників відділення з посади начальник відділення входить з поданням до начальника управління . Але ж такого подання начальника відділення в м. Харцизьк до начальника управління в Донецькій області не встановлено. Також позивач вказує на те, що від управління ВД Фонду в Донецькій області отримало лист № 07/18-1150 від 17 жовтня 2014 року, яким її повідомили про відсутність підстав для звільнення за ст.. 38 ч. 3 КЗпП України , і вважає, що це підтверджує отримання її заяви на звільнення. Однак , із зазначеного листа за підписом в.о начальника управління неможливо зробити висновок , чи був розглянутий оригінал заяви на звільнення , отримання якого управлінням заперечується, чи сканована його в електронному вигляді форма . Не заслуговують доводи позивача про те, що управління в разі неотримання оригіналу її зави про звільнення повинно було роз»яснити їй порядок подачі заяви та запропонувати подати заяву , оскільки це на вирішення питання щодо не звільнення з роботи не впливає. Оскільки судом не встановлено достовірних даних про те, що [PERSON] в установленій законом формі звернулась до роботодавця про розірвання трудового договору, в зв»язки з чим рішення управлінням ВД Фонду в Донецькій області про звільнення не було прийнято, немає підстав визнати, що відповідач відмовив у звільненні позивача за ст.. 38 ч. 3 КЗпП України. Тому суд відхиляє вимоги позивача щодо визнання неправомірною відмову відповідача звільнити її за ст.. 38 ч. 3 КЗпП України . В судовому порядку позивачем не заявлено вимоги про розірвання трудового договору з відповідачем , а у відповідності до ст.. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи, що позивач [PERSON] не звільнена з роботи , її позовні вимоги витребувати у відповідача управління ВД Фонду в Донецькій області наказ про звільнення і вважати датою звільнення день ухвалення рішення суду, витребувати від відповідача належно оформлену трудову книжку , стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку і видачі трудової книжки ,починаючи з 17 жовтня 2014 року по день ухвалення рішення суду , вихідної допомоги у відповідності до ст.. 44 КЗпП України безпідставні і підлягають відхиленню. Що стосується вимог позивача кваліфікувати відсутність її на роботі у зв»язку з активною фазою АТО у період з 1 вересня 2014 року по 3 жовтня 2014 року простоєм та зобов»язати відповідача Управління ВД Фонду в Донецькій області оплатити час простою у відповідності до ст.. 113 ч. 3 КЗпП України , то суд із наданих документів і доказів не встановив факту простою. Статтею 34 ч. 1 КЗпП України визначено, що простій це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Матеріалами справи підтверджується, що відділення ВД Фонду в м. Харцизьк у період з 1 вересня 2014 року до 3 жовтня 2014 року працювало, про що свідчить табель обліку використання робочого часу, в якому відображена відсутність на роботі [PERSON] з іншої причини, і [PERSON] не попереджала про початок простою , наказ про початок простою не видавався . Тому підстав для зобов»язання відповідача оплатити час простою не вбачається. Так як виникла на дату припинення роботи 17 жовтня 2014 року заборгованість по заробітній платі [PERSON] згідно довідки відділення ВД Фонду в м. Харцизьк в сумі 4533,56 грн. була сплачена зарахуванням на карту 22 січня 2015 року , у відповідності до Закону України « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів з порушенням строків їх виплати» позивач має право на отримання компенсації. Розмір компенсація розраховується згідно Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженому постановою КМУ від 21 лютого 2001 року № 159. А саме : 4533,56 грн. х приріст індексу споживчих цін за період невиплати( 1,019- листопад Х 1,030 грудень 2014 року = 1,049 х100-100) = 222,14 грн. Таким чином, розмір компенсація у порівнянні з заявленим знайшов своє часткове підтвердження . Дану компенсацію суд присуджує з відділення ВД Фонду в м. Харцизьк, який згідно Положенню про відділення розпоряджається коштами , враховуючи, що право позивача на компенсацію , яку вона вимагає, встановлено. Відносно позовних вимог [PERSON] про стягнення 123930 грн. на відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Статтею 237 1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого. Заявляючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, позивач [PERSON] не надала доказів на підтвердження наявності моральної шкоди , обґрунтування розміру грошової компенсації. Позовні вимоги як недоведені підлягають відхиленню.

Outcome: partial