Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-17 00:00:00

[PERSON] звернувся з вказаним позовом, у якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS] [PERSON] позов визнала (а. с. 52). Від [PERSON] заяви про визнання позову або заперечень проти позову не надходило. Судом з'ясовано, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.12.2000 р. є власником 47/100 часток будинку [ADDRESS] (а. с. 7, 8, 47). Власником 53/100 часток цього ж будинку на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Бердичівською державною нотаріальною конторою 12.02.1987 р., є [PERSON] (а. с. 51). [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS], що підтверджується довідкою № 805 від 03.02.2014 р. Міського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 7 (а. с. 10). У цій довідки також зазначено, що [PERSON] є дружиною [PERSON], а [PERSON] - дочкою [PERSON]. Зі змісту позовної заяви випливає, що [PERSON] зареєстрував [PERSON] та її дочку [PERSON] як членів своєї сім'ї. Частиною першою статті 401, частиною першою статті 402 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що . члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України, суд вважає, що право [PERSON] та [PERSON] на користуванням житлом - будинком [ADDRESS] (сервітут), виникло в них на підставі закону як у членів сім'ї власника 47/100 часток цього будинку - [PERSON]. Свідок [PERSON] дала показання про те, що [PERSON] не проживає у в [ADDRESS] більше дев'яти років, а - [PERSON] - близько дев'яти років. Будинок вони залишили добровільно, перешкод у користуванні будинком їм ніхто не чинив, їх ніхто не виселяв. Свідок [PERSON] дала показання про те, що [PERSON] та [PERSON] перестали проживати у [ADDRESS] близько десяти років тому. Їх ніхто не виганяв. Спочатку уїхала [PERSON], а потім [PERSON]. Вони поїхали добровільно, куди - не знає. Свідок [PERSON] дала показання про те, що у 1987 р. купила частину будинку [ADDRESS] (53/100 часток). [PERSON] та [PERSON] давно не живуть у цьому будинку, скільки точно - не пам'ятає. Вони самі поїхали, на заробітки. На даний час вони у будинку не проживають. В акті від 05.02.2014 р., затвердженому директором Міського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 7, зокрема, зазначено, що [PERSON] та [PERSON] у будинку [ADDRESS] зареєстровані, але на час перевірки не проживають. Зі слів сусідів, вони за даною адресою не проживають з 2004 р. (а. с. 9). Виходячи з наведених показань свідків та акту від 05.02.2014 р., затвердженому директором Міського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 7, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] у будинку [ADDRESS] не проживають приблизно з 2004 р. або 2005 р., тобто більше одного року, без поважних причин. Частиною другою статті 405 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Докази того, що [PERSON] та [PERSON] перестали бути членами сім'ї [PERSON], відсутні, а відтак суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] як члени сім'ї власника 47/100 часток будинку [ADDRESS] - [PERSON], які були відсутні у цьому будинку без поважних причин понад один рік, втратили право користуванням ним (будинком). Тобто позов [PERSON] ґрунтується на вимогах законодавства України. Як вказувалось раніше, будинок [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON]. Відповідно ж до частини першої статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Тобто однією з обов'язкових умов задоволення позову про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS], є подання такого позову обома співвласниками цього будинку або одним з них за умови згоди другого. [PERSON] підтримала позов [PERSON], що свідчить про її згоду з ним (а. с. 59). Таким чином, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Згідно з частиною першою статті 79 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною першою статті 88 Цивільного процесуального кодексу України перебачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тобто з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню у якості відшкодування судових витрат по 121,80 грн.

Outcome: approved