Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до[PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору застави. Свій позов обґрунтовує тим, що з 19.10.2001 року до 30.10.2014 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 30.10.2014 року вони вирішили припинити шлюбні відносини шляхом подання спільної заяви до відділу РЦСу Луцького міського управління юстиції. Крім того, 30.10.2014 рокуЛуцьким міськрайронним судом було затверджено мирову угоду щодо поділу спільного сумісного майна, за умовами якої, зокрема, за п. 3.1. та п. 3.2. взаємній передачі підлягають картини [PERSON] «Марковкина на льду» та «Я никогда не хочу быть тореадором». В лютому 2017 року вона дізналась, що 23.01.2012 року відповідач [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики на суму 5000,00 доларів США на строк до 01.03.2017 року та в забезпечення виконання грошового зобовязання договір застави належної [PERSON] картини [PERSON] «Марковкина на льду». Вказує, що ці картини були придбані за час шлюбу та є їх спільною сумісною власністю. Зазначає, що на момент укладення договору застави на вищевказану картину, вона як співвласник згоди не давала, наявність якої у даному випадку була обовязкова, тому при укладенні договору застави були порушені вимоги ст. 65 СК України та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про заставу», згідно з вимогами якої майно, що перебуває у спільній власності, може бути передане в заставу тільки за згодою всіх співвласників. Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати недійсним даний договірзастави від 23.01.2012 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги. Просив суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, просили суд відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, з підстав, викладених в поданому ним відзиві, просив суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Крім того, просив суд застосувати у даному спорі строк позовної давності. Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та[PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.10.2001 року. 30.10.2014 року вони вирішили припинити шлюбні відносини шляхом подання спільної заяви до відділу РЦСу Луцького міського управління юстиції. (а.с. 22, 23) Крім того, 30.10.2014 року ухвалоюЛуцького міськрайронного суду затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] та[PERSON] щодо поділу спільного сумісного майна, за умовами якої, ,зокрема, за п. 3.1. та п. 3.2. взаємній передачі підлягають картини [PERSON] «Марковкина на льду» та «Я никогда не хочу быть тореадором» (а.с. 23, 24). Ухвалою апеляційного суду Волинської області 10.03.2017 року дана ухвала Луцького міськрайннного суду залишена без змін (а.с. 29-31). Укладаючи дану мирову угоду, [PERSON] своїм підписом засвідчив, що сторони вирішили припинити стан спільної власності (спільної та спільної часткової) на вказане в мировій угоді майно та вирішити усі наявні майнові суперечки, зазначивши серед іншого майна у п.3.1 зобов'язання щодо картини [PERSON] «Марковкина на льду», таким чином ствердивши належність цього майна до числа спільного сумісного майна подружжя. Як вбачається з договору позики від 23.01.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], останній передав позичальнику грошові кошти в розмірі 5000 доларів США на строк до 01 березня 2017 року(а.с. 5, 6). Крім того, 23.01.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір застави в забезпечення зобов'язань за вказаним договором позики. Відповідно до умов даного договору заставодавець передає у заставу належну йому на праві власності картину [PERSON] «Марковкина на льду», при цьому зазначивши, що предмет застави не є спільною сумісною власністю, оскільки придбаний за його особисті кошти і він є повноважним власником цього майна та має усі права щодо вільного розпорядження предметом застави (а.с. 7). Також, при укладенні договору позики та договору застави [PERSON] зазначив, що передає в заставу належну йому на праві власності картину [PERSON] «Марковкина на льду» та зазначив, що предмет застави не є спільною сумісною власністю з його дружиною [PERSON], оскільки придбаний за особисті кошти. Крім того, у пункті 2.2. договору застави сторони домовились, що цей договір укладається з подальшою реєстрацією обтяження у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Однак, як вбачається із витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, [PERSON] така реєстрація була здійснена лише 13.12.2016 року. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 статті 68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України -підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 та від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що на час укладення спірного договору застави, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Однак, у договорі позики не зазначено, з якою метою бралась позика та не зазначено про наявність чи відсутність згоди іншого з подружжя. Попри факт позики під час шлюбу між сторонами доказів про те, що кошти використано в інтересах сім'ї не надано, а також про наявність згоди позивача на укладення спірного договору та її обізнаність про його існування нічим не підтверджено. Крім того, як пояснив в судовому засіданні відповідач [PERSON], в якості позики, ще у 2008 році ним передавались [PERSON] грошові кошти в розмірі 1000,00 доларів США, та з метою забезпечення зобовязань за даним договором позики, останнім було передано в заставу картину [PERSON] «Марковкина на льду». Частина коштів в розмір 5000,00 доларів США була повернута [PERSON] до 2012 року, а на решту неповернутих коштів було переукладено договір позики та договір застави від 23.01.2012 року. Також, в судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердив, що йому було відомо, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Враховуючи встановлені фактичні обставини та наявні в матеріалах справи доводи, що свідчать про те, що на час укладення договору застави від 23.01.2012 року [PERSON] знав і не міг не знати про те, що [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбу, а спірна картина належить їм на праві спільної сумісної власності, і що [PERSON] не надала згоди на укладення цього договору, суд приходить до висновку, що слід визнати недійсним договір застави від 23.01.2012 року укладений між [PERSON] та [PERSON] Разом з тим, як вбачається, з матеріалів справи, відповідач [PERSON] подав заяву про застосування строків позовної давності та просив суд відмовити в позові і з цієї підстави, вказуючи, що фактично заставлена картина перебувала у нього з 2009 року, а тому позивач не могла не знати про її відсутність вдома. Однак суд не приймає до уваги покликаня відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності, оскільки жодного доказу щодо передачі йому заставленої картини з 2009 роцісуду останнім не надано, акт передачі майна відсутній, реєстрація обтяження даного майна була здійснена лише 13.12.2016 року. Крім того, [PERSON] в судовому засіданні не доведено, що позивачу було відомо про існування оспорюваного договору застави з моменту його укладення. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~ судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працезданих осіб. Так, позивачем при зверненні з позовом до суду сплачено судовий збір в розмірі 640,00 грн. Таким чином, з відповідачів в користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 640,00 грн., по 320,00 грн. з кожного.

Outcome: approved