Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він є власником даного будинку. Відповідачі, - родичі позивача, - у вказаному житловому приміщенні не проживають більше одного року, добровільно знятися з реєстрації не бажають. З огляду на вказане, у позивача виникла необхідність звернутися до суду за захистом своїх прав. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату і час розгляду справи були повідомлені у встановленому порядку. Позивач подав заяву з проханням справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить задовольнити. Відповідачі, будучи повідомленими про дату і час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, заяви про розгляд справи у їх відсутності та відзиву не подали. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення, виходячи з таких міркувань. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вбачається з положень ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності набувається на підставах не заборонених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до договору дарування садиби від 21 жовтня 2004 року серії ВВМ №978605, зареєстрованого в реєстрі за №2042, посвідченого приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу, садиба [ADDRESS] належить [PERSON] . Право власності зареєстроване, що стверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6186625, сформованому 12 січня 2005 року Підволочиського РБТІ, реєстраційний №7453260, запис №1014 в книзі 08. Будинковою книгою для прописки громадян, що мешкають в будинку [ADDRESS] , підтверджується факт реєстрації відповідачів за вказаною адресою. Вказане також стверджено довідкою про склад сім`ї №896 від 04 квітня 2019 року, виданою виконкомом Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області. [PERSON] , [INFO] (племінниця позивача), [PERSON] , [INFO] (дружина брата позивача) та [PERSON] , [INFO] (співмешканець племінниці позивача), які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , по місцю реєстрації не проживають більше одного року, що стверджується актами, посвідченими Скалатською міською радою Підволочиського району Тернопільської області №432, 2956, 64, 804 від 10 квітня 2018 року, 12 жовтня 2018 року, 05 січня 2019 року, та 03 квітня 2019 року відповідно. Отже, у даному випадку суд вважає що відповідачі, які є членами сім`ї власника, не проживають у житловому приміщенні, що належить позивачу на праві приватної власності, понад один рік без поважних причин. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Конституційний принцип непорушності права власності означає неможливість втручання інших осіб у здійснення власником своїх повноважень, неможливість прояву свавілля відносно власника та відносно його прав, недопустимість будь-яких порушень його влади над своїм майном, а також недопустимість дій інших осіб всупереч інтересам власника та його волі. Непорушність права власності задекларована також статтею 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут). Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними, обґрунтованими та підлягають до задоволення. З огляду на вказане, відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням з цих підстав. На підставі наведеного,

Outcome: approved