Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] з позовом до Департаменту житлового господарства Вінницької міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Служби у справах дітей Вінницької міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Міського комунального підприємства «Управляюча компанія «Замостя» про визнання права користування жилим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення. Позов мотивовано тим, що 1993 року - [PERSON] , покійна [INFO] , мати [PERSON] , отримала ордер на вселення у квартиру за адресою: [ADDRESS] , на свою сім`ю чоловіка - [PERSON] , який помер [INFO] , сина - [PERSON] . 03.07.2014 року у Квартирі трапилась пожежа, про що був складений відповідний акт та висновок ЖЕО №18536 від 03.07.2014 року. Внаслідок пожежі, було знищено особисті речі, документи, квитанції про сплату комунальних послуг, абонентська книжка, документація, щодо права користування квартирою. Зі слів покійного [PERSON] , позивач дізналася, що оригінал ордеру був зданий в ЖЕК №5 під час оформлення особового рахунку то безпосереднього вселення до житла. 27.10.2016року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Після укладення шлюбу вони почали жити за адресою: [ADDRESS] ., де проживав чоловік [PERSON] , разом з дочкою Позивачки від першого шлюбу [PERSON] [INFO] [INFO] у [PERSON] та [PERSON] , народилась донька - [PERSON] . Вселившись у дану квартиру вели спільне господарство, придбавали продукти харчування, сплачували за надані комунальні послуги, здійснювали поточний ремонт та інше. Дані обставини підтверджуються актами про підтвердження факту проживання однією сім`єю. [INFO] помер [PERSON] Витрати по похованню чоловіка, Позивач понесла самостійно. Відповідно до відомостей з довідки №1766 від 07.08.2018 року Позивач перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення департаменту соціальної політики та отримує допомогу при народженні [PERSON] ( [INFO] ) з 01.04.2017 року по даний час. Відповідно до витягу про реєстрацію спадкової справи від 26.07.2018 року - спадкова справа зареєстрована під номером 62764297 у приватного нотаріуса Лукашенка В.Б. Позивач подала заяву про прийняття спадщини протягом 6-ти місячного терміну. [PERSON] проживав разом з Позивачем та двома дітьми у даній квартирі однією сім`єю. За даною адресою дітей не прописував, адже квартира була на початку 2018 року не приватизована. Також покійний [PERSON] , повідомив позивачу, що він направив заяву до органу приватизації, з метою оформлення зазначеної квартири, проте у зв`язку із своєю смертю так і не закінчив задумане. Зі слів покійного чоловіка, Позивачка повідомила, що покійна [PERSON] , працювала на приватному підприємстві «Завод Торговельного обладнання» за адресою: вул. Немирівське шосе 76/ 21., м. Вінниця. 09.02.2019 року Вінницька міська рада надала відповідь, з якої стало відомо, що квартира за адресою: [ADDRESS] надана у користування [PERSON] , відповідно до рішення виконкому міської ради №475 від 15.07.1993 року та ордеру №1451. Квартира не приватизована. [PERSON] , відмовлено в укладенні договору найму відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 17.01.2019 року №131. 04.01.2019року близько о 15 год., 35 хв представники Департаменту житлового господарства ВМР, [PERSON] посвідчення №730 від 06.07.2018 року та [PERSON] посвідчення №2043 від 11.05.2018 року без жодного попередження, прибули до квартири за адресою: [ADDRESS] , разом з працівниками ЖЕКУ для того аби змінити замки до квартири, якою [PERSON] користується разом з малолітньою дитиною померлого ( [PERSON] - користувач квартири). [PERSON] , спілкувався в неприпустимій формі та повідомив, що це квартира не її, і що його не цікавить хто там помер і скільки дітей на утриманні. Також, працівника ВМР [PERSON] , не хвилювало те, що позивач подала пакет документів до ВМР з проханням переоформити особовий рахунок. 01.02.2019року [PERSON] , прийшла разом з дитиною, та не змогла потрапити до своєї квартири за адресою: [ADDRESS] . Сусіди з квартири [ADDRESS] прізвищу [PERSON] , повідомили, що були невідомі особи, зламали серцевину та змінили замок. На разі у квартирі знаходяться особисті речі позивача, дитячі речі, побутова техніка, особисті кошти. Вхідні двері опечатали штампами, не зазначивши ні прізвище посадових осіб, ні підставу опечатування квартири. Просить визнати за [PERSON] , та за малолітньою [PERSON] законним представником якої є [PERSON] , право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Зобов`язати Відповідача Вінницьку міську раду укласти договір найму квартири [ADDRESS] . Зобов`язати Відповідача Вінницьку міську раду усунути перешкоди в користуванні [PERSON] , та малолітньою [PERSON] законним представником якої є [PERSON] , квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення [PERSON] , та малолітньої [PERSON] законним представником якої є [PERSON] - до даної квартири та передачі ключів. Ухвалою суду від 28.02.2019 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду. 15.05.2019 року ухвалою суду замінено неналежного відповідача Департамент житлового господарства ВМР на належного - виконавчий комітет Вінницької міської ради. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала щодо його задоволення. Представник третьої особи МКП «Управляюча компанія «Замостя» в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала щодо його задоволення. Представник третьої особи Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання не з`явилась надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила при прийняті рішення врахувати та захистити права та інтереси дитини. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу 14.07.1984 зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Згідно свідоцтва про народження [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с.18). Відповідно до копії ордера на житлове приміщення №1451 виданого 22.07.1993року на підставі рішення виконкому міської ради народних депутатів №475 від липня 1993 року [PERSON] з сім`єю в складі 3 людей ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ), надано право на зайняття житлового приміщення площею 14,9кв.м., а саме квартири [ADDRESS] (а.с.118). Згідно довідки МКП «ЖЕК №5» №2992 від 09.07.2014 року особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] відкрито на квартиронаймача [PERSON] В даній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] виписана, як померла (а.с.19). Згідно копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , [INFO] померла [PERSON] (а.с.15). [INFO] року, згідно копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , помер [PERSON] (а.с.17). 27.10.2016 року, згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON] (а.с.27). Від першого шлюбу у [PERSON] є донька [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із [PERSON] (а.с.28). Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] , [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] (а.с.29). [INFO] помер [PERSON] (а.с.31). З відповіді виконавчого комітету Вінницької міської ради №01-00-011-6462 від 07.02.2019 року на адвокатський запит вбачається, що квартира [ADDRESS] надавалась у користування [PERSON] відповідно до рішення виконкому міської ради №475 від 15.07.1993року та ордеру №1451. Вказана квартира не приватизовувалась. [PERSON] відмовлено в укладенні договору найму на вищевказану квартиру відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 17.01.2019р. №131 (а.с.65). З витягу з рішення виконавчого комітету ВМР №131 від 17.01.2019року вбачається, що [PERSON] відмовлено в укладенні договору найму в державних житлових приміщеннях на однокімнатну квартиру під номером [ADDRESS] , в зв`язку з відсутністю на те законних підстав, а саме: ненадання заявницею повного переліку документів, відсутністю реєстрації та проживання за вказаною адресою, а також відсутністю ордера, який є єдиною підставою для вселення в житлове приміщення (а.с.65 зворот). Факт відсутності реєстрації позивача за цією адресою протягом 2016-2018 років також підтверджується довідкою №492 від 03.01.2019 р., копія якого долучена до матеріалів справи позивачем. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 61 ЖК УРСР встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до вимог частини першої статті 63 ЖК УРСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Питання про те, хто належить до членів сім`ї власника (наймача) жилого приміщення, регулюється частиною другою статті 64 ЖК УРСР. До категорії членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, визначаючи коло членів сім`ї наймача, вказана норма житлового законодавства України поділяє їх на дві групи: одні з них «належать» до членів сім`ї наймача, інші - «можуть бути визнані» такими. Згідно частини 1 статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина 2 статті 65 ЖК УРСР). Згідно із пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 і підстав для відступлення від цієї правової позиції немає. Одночасно, в п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 01.11.1996р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» вказано про те, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно положень ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Крім того, згідно ч. 6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно положень частин першої, другої статті 106 ЖК УРСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Із зазначеного слідує висновок про те, що визначальним при вирішенні питання про право користування житловим приміщенням є не лише сам по собі факт реєстрації особи в цьому приміщенні, а й факт проживання цієї особи в цьому приміщенні та характер проживання як член сім`ї чи як інша особа, порядок вселення, наявність встановленого порядку користування житловим приміщенням, а також тривалість проживання. Вказане узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який тлумачить поняття «житло» як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства (справа «Барклі проти Сполученого Королівства» від 25 вересня 1996 р.). Згідно акту сусідів за адресою [ADDRESS] від 05.12.2018 року останні засвідчили, що [PERSON] та її діти: [PERSON] , [PERSON] проживали та проживають на цей час за адресою: [ADDRESS] з грудня 2017 року (а.с.30). Відповідно до акту про підтвердження факту проживання однією сім`єю від 27.11.2018 року [PERSON] , який є сусідом [PERSON] , підтверджує факт проживання [PERSON] та ведення спільного господарства з [PERSON] з березня 2018 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.30 зворот). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , головний спеціаліст, юристконсульт відділу з житлово-комунальних питань, транспорту та зв`язку Департаменту правової політики повідомив суду, що при опечатуванні квартири [ADDRESS] 04.01.2019 р., він не був присутній. Зокрема в кінці січня 2019 року був присутній при опечатуванні, вище згаданої квартири. Пояснив суду, що позивач разом з малолітньою [PERSON] , у квартирі не проживала, дитячих речей у квартирі не виявлено. Також повідомив що у квартирі проживав постійно орендар. Під час опечатування жодних вищезазначених осіб у квартирі не знаходились. В судовому засіданні свідок [PERSON] , мати позивача, яка є бабою малолітньою [PERSON] , суду повідомила, що була присутня під час виселення її доньки та онуки за адресою: [ADDRESS] . Стверджувала, що з моменту вступу в шлюб, з осені 2016р., позивач та покійний [PERSON] , проживали за вказаною адресою однією сім`єю. Дочка її була приписана за адресою: [ADDRESS] до січня 2019 року. На разі будинок за вказаною адресою буде проданий, що підтверджується попереднім договором про наміри продажу будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.44). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який є сусідом позивача, та проживає за адресою: [ADDRESS] , суду пояснив, що покійного [PERSON] , чоловіка позивача, знав давно, у квартирі разом з позивачем проживали з моменту вступу до шлюбу. Час від часу допомагав з ремонтом в квартирі. До смерті [PERSON] , та після, позивача бачив постійно, інколи заходив до них додому, близькими друзями не були. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача, та проживає за адресою: [ADDRESS] , м. Вінниця та за сумісництвом є членом правління ОСББ, суду пояснила, що час від часу бачила покійного [PERSON] , чоловіка позивача, разом з дитиною ти позивачем разом. Після смерті [PERSON] , декілька разів заходила до позивача у квартиру по справам ОСББ, як дітей звати не пам`ятає, оскільки близькими друзями не являються. Вказала, що заборгованості по сплаті за комунальні послуги дана квартира не має. Позивач разом з дитиною, після смерті та до смерті чоловіка, проживала в даній квартирі. В свою чергу, єдиним аргументом сторони відповідача проти задоволення позову є лише та обставина, що позивач був зареєстрований за іншою адресою. Надаючи правову оцінку цьому аргументу, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до відомостей з довідки №1766 від 07.08.2018 року позивач перебуває на обліку в управлінні соцзахисту населення департаменту соціальної політики та отримує допомогу при народженні [PERSON] , по даний час. Позивач знята з місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] , оскільки її батьки мають намір продати свій будинок, а тому дана квартира є її єдиним житлом. Малолітня [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ., оскільки немає можливості зняти дитину з реєстрації внаслідок відсутності іншого житла (копія довідки №37084 від 07.08.2019р.). Згідно копії довідки від 01.09.2018 р., та квитанції щодо оплати ритуальних послуг №1287 від 24.07.2018 р. позивач оплатила поховання покійного чоловіка. Протягом 2017-2018 р.р., позивач сплачувала комунальні послуги за утримання квартири, дані докази були подані позивачем разом з позовною заявою. Досліджений у судовому засіданні акт проживання особи складений сусідами від 05.12.2018р., вказує, що позивач разом з неповнолітньою [PERSON] та малолітньою [PERSON] проживали за адресою: [ADDRESS] з грудня 2017 року. Даний документ підписаний сусідами [PERSON] , та [PERSON] , які підтвердили свої покази у засіданні під присягою. (а.с.30). В акті про підтвердження факту проживання однією сім`єю, складеного 27.11.2018 р.., та засвідченого сусідом [PERSON] , вбачається що позивача разом з покійним чоловіком бачили за вказаною адресою з березня 2018 р. (а.с.30 зворот). Дослідивши витяг з спадкової справи №52756081 від 26.07.2018 року - спадщину не отримала. Інше місце проживання фактичне - відсутнє. Копія завірена належним чином ордеру на вселення №1451 від 22.07.1993 р., надана представником позивача з якого вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , є в переліку осіб яким надано ордер на вселення в житлове приміщення квартири [ADDRESS] . З викладеного вбачається, що вказані обставини поряд з показами свідків дають достатні підстави для висновку, що позивач фактично не проживав за адресою своєї реєстрації, а оскільки в спірній квартирі був зареєстрований її чоловік, тому саме таке приміщення було постійним місцем її проживання з жовтня 2016р. де відповідно, проживала малолітня [PERSON] в такому приміщенні саме як член сім`ї наймача та у зв`язку з чим набула права користування житловим приміщенням. Стверджуючи про протилежне і про наявність у позивача права користування житловим будинком матері сторона відповідача, по-перше, обмежуються по суті одним лише фактом реєстрації в минулому в такому будинку, а по-друге, не надає жодного доказу про те, що саме в будинку за адресою у [ADDRESS] позивач постійно проживала, вела господарство та в будь-який інший спосіб пов`язує себе з цією адресою. Тому, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у спр.№ 521/10070/14 виніс постанову 23 січня 2018 року та констатував, що дії власника, щодо виселення особи, яка проживала у гуртожитку після смерті її чоловіка, який на законних підставах користувався кімнатою у ньому, є невиправданим втручанням у її право на повагу до житла. Відповідно до ст.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 і підстав для відступлення від цієї правової позиції немає. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. На підставі викладеного суд приходить до переконання, що позивачем, який діє як законний представник малолітньої [PERSON] , доведено факт набуття ним права на користування спірним жилим приміщенням, вселення до спільного житлового приміщення саме на умовах постійного проживання однією сім`єю з наймачем, [PERSON] , - бабусею, [PERSON] , - дідом, [PERSON] , - батьком. Обґрунтовуючи своє рішення суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] , яка є законним представником малолітньої [PERSON] є обгрунтованим та підлягає задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з виконавчого комітету Вінницької міської ради на користь [PERSON] 2305,20гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору. На підставі наведеного згідно ст. ст. 3, 11, 15, 16, 29, 310 ЦК України, ст. ст. 9, 61, 64, 65, 106 ЖК України,

Outcome: approved