Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до ТОВ «Будівельний союз Гарантбуд» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, 15.10.2019 року його було звільнено із займаної посади за згодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, відповідно до наказу № 161-К. На момент звільнення відповідач не здійснив розрахунку із заробітної плати, залишок розрахунку при звільненні становить 13322,63 грн. Оскільки відповідач в повному обсязі добровільно заборгованість не виплачує, тому позивач змушений звернутися до суду. Посилаючись на ст.ст. 117 КЗпП України просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, який станом на 22.11.2019 року становить 16480 грн. 54 коп. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не наводячи обґрунтування проти позову, зазначив про те, що у провадженні суду вже перебуває аналогічна цивільна справа. 25.02.2020 року до суду надійшла заява [PERSON] про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який розраховано станом на 25.02.2020 року та становить 32070 грн. 24 коп. В судове засідання позивач та представник відповідача, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, не з`явились. Від позивача надійшла заява про проведення розгляду справи у його відсутності, вимоги позову підтримує. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в них докази у сукупності, дійшов наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, згідно рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.02.2020 року про справі №335/13142/19 - [PERSON] прийнятий на роботу ТОВ «Будівельний союз Гарантбуд» (наказ № 90-к від 30.05.2019 року) на посаду електрогазозварювальник з 01.06.2019 р . 15.10.2019 року [PERSON] був звільнений з ТОВ «Будівельний союз Гарантбуд» з посади електрогазозварювальник згідно п.1 ст.36 КЗпП України. Відповідно до наданої відповідачем до суду довідки про розмір належних сум при звільненні - заборгованість із заробітної плати [PERSON] за період з 01.09.2019 року по 31.10.2019 року становить 13322,62 грн. В силу положень ч.4 ст.82 ЦПК України, вказані обставини доказуванню не підлягають. Рішенням суду від 26.02.2020 року про справі №335/13142/19 - стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний союз Гарантбуд» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 13322 грн. 63 коп., які зазначені без відрахування податку та обов`язкових платежів і зборів, та з яких податок і збори підлягають відрахуванню при сплаті. Відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначеній статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно із ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з п. 20 постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При цьому, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні застосовуються вимоги п.п. 2, 3, 5, 8 Постанови КМ України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що провадиться обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно наданого позивачем розрахунку розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку становить 32070,24 грн. з розрахунку: 72 робочих днів ( кількість днів затримки розрахунку з дня звільнення по 25.02.2020 року) помножених на 445,42 грн. (середньоденний заробіток). Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідачу надавався строк для надіслання (надання) до суду відзиву на позовну заяву і всіх доказів, які можливо доставити до суду, що підтверджують заперечення проти позову, але відзив до суду не надходив. Відповідачем не спростовано факт наявності заборгованості по заробітній платі перед позивачем та факту затримки у розрахунку з позивачем станом на 25.02.2020 року, також відповідач не спростував наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки. Приймаючи до уваги зазначене, суд приходить до висновку, що розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку становить 32070,24 грн. Щодо посилання відповідача на наявність у провадженні суду аналогічного позову, то суд зазначає, що в ході розгляду справи було з`ясовано, що у провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя (суддя Рибалко Н.І.) перебувала цивільна справа №335/13142/19 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Рішенням суду від 26.02.2020 стягнуто з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату при звільненні у розмірі 13322 грн. 63 коп., питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в цій справі судом не вирішувалось, а тому підстави вважати зазначені справи аналогічними, як про це зазначив відповідач у відзиві на позов, відсутні, оскільки зазначені позови мають різні підстави і предмет позовних вимог. Інших доводів по суті спору відповідачем у відзиві не наведено. Приймаючи до уваги зазначене, суд доходить до висновку, що розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 32070,24 грн. в межах заявлених позовних вимог і саме вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до приписів ст. 163.1.1Податкового кодексу України, компенсація за затримку розрахунку при звільнені є базою для оподаткування податком з доходу фізичних осіб. Згідно ст. 18 Податкового кодексу України особа, яка нараховує та виплачує доходи на користь фізичної особи називається податковим агентом, тобто відповідач є відповідальним за нарахування та сплату до бюджету податку з доходів фізичних осіб, який утримується з нарахованої виплати. Отже, зважаючи на наведене сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні має бути виплачена позивачу після утримання необхідних податків і зборів. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 768 грн. 40 коп. за подання позовної заяви та 72,40 грн. за подання заяви про збільшення розміру позовних вимог, а всього 842,80 грн.

Outcome: approved