Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» про зобовязання відповідача вчинити певні дії та повернути грошові кошти, які сплачені за договором, у звязку з порушенням прав споживача. Посилався на те, що 01 грудня 2015 року з представником відповідача ним укладено договір №002554 фінансового лізингу за умовами якого після проведення обумовлених (початкових) платежів передбачалась передача транспортного засобу трактору моделі МТЗ-82.1.26. При цьому напередодні, восени 2015 року з мережі Інтернет йому стало відомо, що вказаний транспортний засіб вказаним товариством пропонується за ціною 133900 грн., а перед укладанням договору представником товариства йому підтверджено та розяснено про придбання транспортного засобу саме за вказаної вище ціною. До часу укладення та підписання цього правочину, представником товариства без надання можливості ознайомитись із проектом договору та його умовами, спочатку йому було видано квитанцію на оплату першого платежу в розмірі 49000 грн., який цього ж дня потрібно було сплатити перед ознайомленням з текстом договору і додатками до нього. При цьому представником компанії йому повідомлено, що зазначена в квитанції сума для оплати є першим внеском саме вартості транспортного засобу. Після оплати вказаної суми та передачі представнику лізингової компанії банківських квитанцій №0.0.469609485.1 від 01 грудня 2015 року про сплату 49000 грн. та квитанції про сплату комісії банку №0.0.469609485.2 від 01 грудня 2015 року на суму 490 грн., свого паспорта та ідентифікаційного номера, представником компанії виготовлено копії з його особистих документів та квитанцій, власноручно заповнено розділи формалізованого бланку договору №0022554 від 01 грудня 2015 року. При підписанні ним договору він довірився раніше отриманої інформації та не звернув на вказану в договорі суму вартості запропонованого транспортного засобу та розміру необхідних платежів за договором. Під час підписання договору та подальшого обговорення придбання у власність транспортного засобу його переконано в поставці цього транспортного засобу протягом найближчого тижня та у договорі вартість транспортного засобу не була вказана, а зазначена в договорі сума предмета лізингу не була чіткою та розбірливою для сприйняття. Його вимога до представника лізингової компанії підтвердити наявність транспортного засобу, не виконана. Коли транспортний засіб в обіцяний йому термін переданий не був, він у телефонному режимі звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто», де йому не повідомили точний строк поставки транспортного засобу. Також відмовлено в огляді транспортного засобу МТЗ-82.1.26 на предмет комплектності, наданні документів про якість, безпеку, ціну продукції. Водночас, уважно переглядаючи умови договору, він впевнився та переконався, що в договорі вказана ціна 490000 грн., а не 133000 грн., яку він сприймав та фактично погоджувався. З врахуванням вказаного, він вирішив розірвати договір та звернувся до відповідача з вимогою повернути йому сплачені кошти в сумі 49000 грн. та суму банківської комісії 490 грн., а 14 грудня 2015 року він звернувся до відповідача з письмовою заявою про розірвання договору та повернення сплачених коштів. Вказана претензія отримана відповідачем 17 грудня 2015 року та повідомлено, що його заява розглянута та направлена відповідь, що договір вважається розірваним 17 грудня 2015 року, однак у поверненні йому сплачених коштів відмовлено на підставі п.12.1 ст.12 договору. Вважає вказану відмову незаконною. Так, договором формально передбачена наявність адміністративного платежу одноразової плати лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. Однак при цьому, цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу, відповідно до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» складова першого лізингового платежу «адміністративний платіж» виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом. Вказані умови є несправедливими. Крім того зазначив, що його письмова заява від 13 грудня 2015 року про розірвання договору (відмова від договору) та повернення коштів, яка здана до установи поштового звязку 14 грудня 2015 року, тобто до закінчення цього 14 денного строку, вважається поданою своєчасно, а тому обґрунтовано вважає зазначений договір повинен бути розірваний з 14 грудня 2014 року, а сплачені ним кошти в сумі 49000 грн. повинні бути повернуті йому у строк до 16 січня 2016 року, що відповідачем не виконано. З врахуванням вищезазначеного та поданих уточнень до позовної заяви, просив визнати недійсними положення п.12.1 ст.12 договору №002554 від 01 грудня 2015 року в частині неповернення адміністративного платежу, сплаченого на виконання умов договору; стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на його користь грошові кошти в сумі 49000 грн. та грошові кошти в сумі 490 грн., сплачені 01 грудня 2015 року на виконання умов договору №002554 від 01 грудня 2015 року згідно банківської квитанції N0.0.469689485.1 від 01 грудня 2015 року та згідно квитанції про сплату комісії банку N0.0.469689485.2 від 01 грудня 2015 року, а всього 49490 грн.; строк розірвання договору встановити з 14 грудня 2015 року. Також просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати у в звязку з подачею позову у загальній сумі 1102 грн. 40 коп. та на правову допомогу в розмірі 4000 грн. Позивач до суду направив заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Не заперечив проти заочного розгляду справи. Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» про розгляд справи повідомлявся належним чином, в судове засідання не зявився, будь-яких заяв, клопотань суду не надав, у звязку з чим, суд визнає його неявку без поважних причин, та вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до положень ст.ст.224-226 ЦПК України. \~\~ Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 01 грудня 2015 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто», від імені якого на підставі довіреності №7 від 19 вересня 2015 року діяла [PERSON], укладено договір №002554 фінансового лізингу з додатками (графік сплати авансового платежу та специфікація предмету лізингу) за умовами якого після проведення обумовлених (початкових) платежів передбачалась передача майна: транспортного засобу трактору моделі МТЗ-82.1.26. (а.с.13-18). Зясовано також, що восени 2015 року з мережі Інтернет позивачу стало відомо, що вказаний транспортний засіб ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» пропонується за ціною 133900 грн., а перед укладанням договору представником товариства покупцю підтверджено та розяснено про придбання транспортного засобу саме за вказаної вище ціною. До часу укладення та підписання цього правочину, представником товариства [PERSON] без надання можливості ознайомитись із проектом договору та його умовами, спочатку [PERSON] видано квитанцію на оплату першого платежу в розмірі 49000 грн., який цього ж дня потрібно було сплатити перед ознайомленням з текстом договору і додатками до нього. При цьому представником компанії [PERSON] лізингоодержувачу [PERSON] повідомлено, що зазначена в квитанції сума для оплати є першим внеском саме вартості транспортного засобу. Після оплати вказаної суми та передачі представнику лізингової компанії банківських квитанцій №0.0.469609485.1 від 01 грудня 2015 року про сплату 49000 грн. та квитанції про сплату комісії банку №0.0.469609485.2 від 01 грудня 2015 року на суму 490 грн., паспорта та ідентифікаційного номера [PERSON] представник компанії [PERSON] виготовила копії з особистих документів лізингоодержувача та квитанцій, власноручно заповнила розділи формалізованого бланку договору №0022554 від 01 грудня 2015 року. При підписанні договору [PERSON] довірився раніше отриманої інформації та не звернув на вказану в договорі суму вартості запропонованого транспортного засобу та розміру необхідних платежів за договором. Під час підписання договору та подальшого обговорення придбання у власність транспортного засобу лизингоодержувача переконано в поставці цього транспортного засобу протягом найближчого тижня та у договорі вартість транспортного засобу прописом (словами) не була вказана, а зазначена в договорі сума предмета лізингу не є чіткою та розбірливою для сприйняття. Вимога лизингоодержувача до представника лізингової компанії підтвердити наявність транспортного засобу, не виконана. Коли транспортний засіб в обіцяний термін лизингоодержувачу переданий не був, останній у телефонному режимі звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто», де йому не повідомили точний строк поставки транспортного засобу. Також відмовлено в огляді транспортного засобу МТЗ-82.1.26 на предмет комплектності, наданні документів про якість, безпеку, ціну продукції. Водночас, уважно переглядаючи умови договору, [PERSON] впевнився та переконався, що в договорі вказана ціна 490000 грн., а не 133000 грн., яку він сприймав та фактично погоджувався. Таким чином, як вбачається зі змісту позовної заяви, під час попередніх переговорів представником компанії [PERSON] введено в оману щодо умов виконання договірних зобовязань. Вказані обставини в судовому засіданні не спростовані відповідачем по справі ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто». З врахуванням вказаного, [PERSON] вирішив розірвати договір та 14 грудня 2015 року звернувся до відповідача з письмовою заявою з вимогою повернути йому сплачені кошти в сумі 49000 грн. та суму банківської комісії 490 грн. Вказана претензія отримана відповідачем 17 грудня 2015 року та повідомлено, що його заява розглянута та направлена відповідь, що договір вважається розірваним 17 грудня 2015 року, однак у поверненні [PERSON] сплачених коштів відмовлено на підставі п.12.1 ст.12 договору (а.с.22-33). У відповідності до п.3.4.3 ч.3.4 ст.3, ч.12.2 ст.12 договору лізингоодержувач має право відмовитись або розірвати договір у передбачених чинним законодавством випадках, а згідно п.3.4.9 ч.3.4 ст.3 договору лізингоодержувач, окрім визначених договором, також наділений іншими правами, які прямо передбачені законодавством України. Частиною 14.2 ст.14 цього ж договору встановлено, що сторони домовились, що необхідним і достатнім доказом надсилання один одному письмового повідомлення є поштова квитанція (касовий чек) поштового відділення про прийняття надсилаючої сторони поштових відправлень, а згідно ч.14.5 ст.14 договору вказано, що сторони домовились, що спілкування між ними може бути здійснено в будь-який зручний спосіб для сторін. Вказані вимоги п.п.12.1, 12.3 ст.12 договору [PERSON] виконані 14 грудня 2015 року шляхом направлення засобами поштового звязку відповідної письмової заяви від 13 грудня 2015 року про розірвання договору з одночасним зазначенням банківських реквізитів для повернення коштів. Однак, відповідач повернення коштів не здійснив. Згідно ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною 1 статті 2 цього ж Закону передбачено, що відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг є фінансовою послугою. Частиною 4 ст.12 того ж Закону передбачено, що фінансова установа від час надання інформації клієнту зобовязана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів. Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, а приписами ч.3, 5 ст.203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільними і відповідати його внутрішній волі та правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.806 ЦПК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною 2 ст.806 ЦК України встановлено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Водночас із цим, ст.759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Тобто, зазначеними нормами ЦК України визначені, як предмет договору у виді товару (договір купівлі-продажу ст.656 ЦК України) або річчі, яка визначена індивідуальними ознаками (договір найму (оренди) ст.760 ЦК України, договір лізингу ст.807 ЦК України), так і обовязок передати предмет договору у користування (власність) за плату. Приписами ст.766 ЦК України визначені правові наслідки не передання майна наймачеві, зокрема, згідно п.2 ч.1 цієї статті, наймач має право відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Аналогічні за змістом правові наслідки також встановлені ч.ю1 ст.655 ЦК України. Частиною 2 ст.627 ЦК України встановлено, що у договорах за участю фізичної особи споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. У відповідності до ч.1 ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб. Приписами ч.4 ст.17 вказаного Закону визначено, що за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торгівельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Згідно ч.ч.2, 4 ст.17 цього ж Закону споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час. Продавець (виконавець) зобовязаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі продукції та форм її оплати. Споживач має право на перевірку якості, безпеки, комплектності, мири, ваги та ціни продукції, що придбавається (замовляється),демонстрацію безпечного та правильного її використання. На вимогу споживача продавець (виконавець) зобовязаний надати йому контрольно-вимірювальні прилади, документи про якість, безпеку, ціну продукції. У відповідності до визначення понять у договорі №002554 від 01 грудня 2015 року, адміністративний платіж першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку №1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу. Тобто договором формально передбачена наявність адміністративного платежу одноразової плати лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. Однак при цьому, цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу, відповідно до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» складова першого лізингового платежу «адміністративний платіж» виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом. Згідно додатку №1 до договору №002554 від 01 грудня 2015 року розмір адміністративного платежу складає 10% від вартості предмета лізингу (49000), а згідно ч.9.8 ст.9 та додатку №1 цього ж договору, комісія за передачу предмета лізингу (за здійснення необхідних дій, які повязані з передачею предмета лізингу (за здійснення необхідних дій, які повязані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу), у порівняні з адміністративним платежем, складає всього 3% від вартості предмета лізингу (1470 грн.), що між собою є явно несправедливими умовами. Пунктом 12.1 ст.12 договору передбачено право лізингоодержувача, який сплатив адміністративний платіж та не отримав транспортний засіб, на розірвання договору за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. Однак, в цьому ж пункті 12.1 ст.12 договору містяться порівняно з вказаним положенням про повернення коштів, двозначне (протилежне за змістом) положення про те, що адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. У відповідності до ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносини між сторонами. Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Разом із цим, п.4 ч.3 ст.18 цього ж Закону визначені серед інших несправедливими, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснення споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідно компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору. При цьому, ч.4 ст.18 цього Закону також встановлено перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Також поряд із цим, приписами ч.8 ст.18 вказаного Закону передбачено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Положення п.12.1 ст.12 договору щодо повернення коштів (адміністративного платежу) уразі розірвання договору за власним бажанням лізингоодержувача є двозначними та несправедливими, що грубо порушують його права, як споживач, на повернення сплачених ним коштів за цим договором, а тому це положення договору підлягає тлумаченню на його, як споживача, корись, а також визнанню судом цим положень договору недійсними внаслідок їх несправедливості (двозначності). При цьому, ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобовязаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини. У відповідності до ч.ч.3, 4 ст.12 вказаного Закону зазначено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей. Одночасно із вищезазначеним, вимогами ст.19 закону України «Про захист прав споживачів» встановлена заборона нечесної підприємницької практики, яка зокрема у відповідності до п.2 с.1 цієї статті Закону включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Відповідно до ч.2 ст.19 вказаного Закону нечесною визнається така підприємницька практика, яка спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно положень п.3 ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживача» забороняються відмова від предявлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку, як такі, що вводять в оману. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Пунктами п.2, 5 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, а також будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. У відповідності до вимог ст.253 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Відповідно до ч.2 ст.255 ЦК України письмові заяви та повідомлення, здані до установи звязку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно. Враховуючи вищевказані норми ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», положення договору №002554 від 01 грудня 2015 року, зокрема права на розірвання договору (відмови від договору) та повернення коштів у визначених законодавством випадках, перебіг 14-денного терміну для розірвання договору №002554 від 01 грудня 2015 року після його укладення розпочався 02 грудня 2015 року та цей термін закінчується 15 грудня 2015 року включно. Тобто, письмова заява лізингоодержувача [PERSON] від 13 грудня 2015 року про розірвання договору (відмова від договору) та повернення коштів, яка здана до установи поштового звязку 14 грудня 2015 року до закінчення 14 денного строку, вважається поданою своєчасно. Враховуючи, що фактично сторони за обома спірними договорами не приступили до їх виконання, що позивач вчасно, тобто протягом 14 днів, звернувся до відповідача з письмовою заявою про розірвання договору за підстав, передбачених Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить висновку, що зазначений договір фактично розірваний 14 грудня 2015 року, відповідно до положень п.12 ст.10 та ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З банківської квитанції N0.0.469689485.1 від 01 грудня 2015 року, наданої позивачем вбачається, що він на виконання договору №002554 від 01 грудня 2015 року сплатив відповідачу грошову суму у розмірі 49000 грн. (а.с.21), відповідно ця сума підлягає стягненню з відповідача згідно вимог ч.1 ст.216 ЦК України. Що ж стосується вимог про відшкодування суми в розмірі 490 грн., сплаченої за банківські послуги згідно квитанції N0.0.469689485.2 від 01 грудня 2015 року, то вони задоволенню не підлягають, оскільки такі витрати не підпадають під дію зазначеної норми закону. У відповідності до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вказані положення, витрати у вигляді сплати судового збору в загальній сумі 1102 грн. 40 коп. слід стягнути з відповідача на користь позивача (а.с.40, 49, 50). Згідно з ч.ч.1, 3 ст.79 ЦПК України до судових витрат також відносяться витрати на правову допомогу. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем [PERSON] та адвокатом [PERSON] 25 січня 2015 року був укладений договір про надання правової допомоги (а.с.58-62). Згідно розрахункової квитанції №3 позивачем сплачено на користь [PERSON] за надання правової допомоги кошти у сумі 4000 грн. З огляду на вищевикладене, суд вважає необхідним стягнути витрати на правову допомогу, оскільки вказані вимоги ґрунтуються на нормах чинного законодавства та знайшли своє підтвердження належними доказами. На підставі викладеного та

Outcome: partial