Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 22.12.2012 року в розмірі 406 918 гривень, 50 000 гривень штрафу за прострочення повернення боргу, 3% річних від простроченої суми позики за час її прострочення з 31.01.2013 року по 01.03.2014 року у розмірі 13 144,01 гривень та судові витрати. В подальшому позивач збільшив позовні вимоги, про що подав до суду заяву , яка надійшла 25.04.2014 року та просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 574 389,81 грн., штраф за прострочення повернення боргу у розмірі 50000 грн., 3% річних від простроченої суми позики за час її прострочення з 01.02.2013 року по 15.04.2014 року у розмірі 19978,78 грн. та судові витрати. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 22.12.2012 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого, позивач [PERSON] надав відповідачу суму позики у розмірі - 342008 грн. (триста сорок дві тисячі вісім гривень), що є еквівалентом 42788,44 доларів США, згідно з офіційним курсом НБУ, встановленого на момент укладення договору, зі строком повернення позики до 31.01.2013 року, однак, взяті на себе зобов'язання, щодо повернення грошових коштів у порядку та умовах передбачених договором відповідач [PERSON] не виконав. Посилаючись на вказані обставини, а також на норми ст.ст.530,611,625,1046,1047,1050 ЦК України позивач з врахуванням збільшених позовних вимог просить суд, стягнути на свою користь з відповідача [PERSON] суму боргу з урахуванням індексу інфляції за договором позики від 22.12.2012 року в розмірі 574 389,81 грн. (п'ятсот сімдесят чотири тисячі триста вісімдесят дев'ять гривень, 81 коп.), штраф за прострочення повернення боргу у розмірі 50 000 грн. (п'ятдесят тисяч гривень, 00 коп.), 3% річних від простроченої суми позики за час її прострочення з 01.02.2013 року по 15.04.2014 року у розмірі 19 978,78 грн. (дев'ятнадцять тисяч дев'ятсот сімдесят вісім гривень, 78 коп.) та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача збільшені позовні вимоги підтримала , просила суд їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові та в заяві про збільшення позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення справи та письмових заперечень до суду не надходило, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що 22.12.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого, позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] суму позики у розмірі - 342008 грн. (триста сорок дві тисячі вісім гривень), що є еквівалентом 42788,44 доларів США, згідно з офіційним курсом НБУ, встановленого на момент укладення договору, а [PERSON] зобов'язався повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів зі строком повернення позики до 31.01.2013 року, що стверджується договором позики копія якого приєднана до матеріалів справи /а.с. 5-6/. Відповідно до п.1 договору позики від 22.12.2012 року, даний договір є безпроцентним. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до п. 2 даного договору сума позики , яка є предметом цього договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання цього договору. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно розписки відповідача [PERSON] від 22.12.2012 року, останній отримав від [PERSON] гроші у сумі 342008 гривень згідно договору безпроцентної позики, оргигінал розписки оглянутий в судовому засіданні, копія якого приєднана до матеріалів справи /а.с. 7/. Правовідносини між сторонами по справі є цивільноправовими та урегульовані положеннями ЦК України. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно вимог п.1 ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з положеннями статей 530,612,625 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до п. 1 договору позики від 22.12.2012 року відповідач [PERSON] зобов'язався повернути [PERSON] грошові кошти не пізніше ніж через 40 календарних днів з моменту укладення даного договору, тобто до 31.01.2013 року. Проте відповідач [PERSON] до теперішнього часу не виконав свої зобов'язання перед позивачем [PERSON] за вищевказаним договором позики щодо повернення грошових коштів в сумі 342008 грн. (триста сорок дві тисячі вісім гривень), що є еквівалентом 42788,44 доларів США. Оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконав зобов'язання, передбачені вищезазначеним договором у строк, встановлений цим договором, суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 612, ст. 610 ЦК України його слід вважати таким, що прострочив виконання зобов'язання. У відповідності до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Вирішуючи дану справу, суд також враховує положення ч.1,2 ст.533 ЦК України, які встановлюють, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язані визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно п.1 договору позики зазначено, що в разі зміни офіційного валютного курсу НБУ, в порівнянні з встановленим на момент отримання та повернення грошових коштів, сума що підлягає поверненню підлягає коригуванню відповідно до курсу, встановленого на момент повернення. Згідно ч.1,2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В матеріалах справи міститься розрахунок суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та розрахунок 3% річних від простроченої суми позики за час її прострочення з 01.02.2013 року по 15.04.2014 року , який суд вважає обгрунтованим. Відповідно до п.7 договору позики передбачено, що у разі прострочення виконання зобов'язання позичальником, він зобов'язаний сплатити позикодавцю суму боргу та штраф в розмірі 50 000 грн. З огляду на викладене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача штраф в сумі 50 000 гривень є обгрунтованими. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Вказана вище правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13, за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України. Згідно ч.1 ст. 360-7 ЦПК України - рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 - за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, дослідивши оригінал розписки в судовому засіданні, суд приходить до висновку про те, що факт отримання відповідачем [PERSON] в борг грошової суми у позивача [PERSON] підтверджено. Так як своїх зобов'язань за договором позики [PERSON] не виконував належним чином, то у позивача виникло право вимагати від відповідача повернення коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми та стягнення штрафу за прострочення повернення боргу. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості суд приходить до висновку, що збільшені позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON], згідно договору позики від 22.12.2012 року суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції в розмірі 574 389,81 грн. (п'ятсот сімдесят чотири тисячі триста вісімдесят дев'ять гривень, 81 коп.), штраф у розмірі 50 000 грн. (п'ятдесят тисяч гривень, 00 коп.), 3% річних від простроченої суми позики за час її прострочення з 01.02.2013 року по 15.04.2014 року у розмірі 19 978,78 грн. (дев'ятнадцять тисяч дев'ятсот сімдесят вісім гривень, 78 коп.) та судові витрати підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved