Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що у період з 4 травня 2018 року по 14 лютого 2019 року він працював на посаді директора комунального підприємства «Надія» Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області. На підставі розпорядження сільського голови № 1 від 14 лютого 2019 року його (позивача) було звільнено із займаної посади та розірвано з ним контракт за систематичний прогул. Зазначеним розпорядженням була передбачена виплата йому (позивачу) компенсації за невикористану щорічну відпустку. При звільненні йому (позивачу) не було виплачено заробітну плату за період роботи з 1 січня по 14 лютого 2019 року та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку. У зв`язку із невиплатою йому (позивачу) заробітної плати та порушенням його прав і гарантій, як працівника, він зазнав значних моральних страждань, втратив впевненість у завтрашньому дні, змушений був прикладати додаткові зусилля по організації свого життя. Завдану моральну шкоду він (позивач) оцінює в розмірі 10 000 грн. [PERSON] просив суд ухвалити рішення, яким: - зобов`язати відповідача нарахувати та стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 5 433,75 грн.; - стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 3 018,75 грн., середній заробіток за увесь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення та моральну шкоду в сумі 10 000 грн. Ухвалою від 16 листопада 2020 року було закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області заборгованості по заробітній платі та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку у зв`язку із відмовою позивача від позову в цій частині. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, які зазначені у позовній заяві, та просив їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача не визнав позовні вимоги, просив відмовити у їх задоволенні з тих підстав, що комунальне підприємство «Надія» є самостійним підприємством, яке має власну печатку, рахунки, майно та самостійно нараховувало заробітну плату своїм працівникам. Зазначене підприємство було утворене у квітні 2018 року. Макіївська об`єднана територіальна громада в особі Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області виділила на розвиток підприємства 100 000 грн., які відповідно до проведених перевірок пішли на виплату заробітної плати працівникам підприємства. Табелі обліку робочого часу на цьому підприємства вів особисто позивач. Останній робочий день позивача на посаді директора підприємства було 10 січня 2019 року. 14 лютого 2019 року позивачу було повернуто трудову книжку. На даний час є заява про ліквідацію КП «Надія». 16 листопада 2020 року учасники справи в судове засідання не з`явилися, а тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд проводить розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що розпорядженням сільського голови Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області № 5 від 27 квітня 2018 року позивача було призначено на посаду директора комунального підприємства «Надія» Макіївської сільської ради за контрактом з моменту державної реєстрації комунального підприємства. Розпорядженням сільського голови Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області № 1 від 14 лютого 2019 року було розірвано контракт, укладений між позивачем та відповідачем, та звільнено позивача з посади директора комунального підприємства «Надія» з 14 лютого 2019 року в зв`язку із систематичним прогулом без поважних причин у період з 11 січня 2019 року по 13 лютого 2019 року, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 6; 9; 12-14; 20-22). З матеріалів справи (а.с. 7) вбачається, що 22 березня 2019 року Макіївська сільська рада Носівського району Чернігівської області прийняла рішення «Про припинення комунального підприємства «Надія», яким з метою оптимізації управлінських рішень у сфері житлово-комунальних послуг та враховуючи недоцільність подальшої діяльності комунального підприємства «Надія» Макіївської сільської ради через його збитковість та неможливість продовження ним подальшої діяльності було припинено юридичну особу комунальне підприємство «Надія» шляхом ліквідації, утворено та затверджено склад ліквідаційної комісії, встановлено строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, та затверджено порядок припинення\~ шляхом ліквідації КП «Надія» відповідно до додатку № 2. У судовому засіданні встановлено, що позивач звертався до відповідача із проханням погасити заборгованість по заробітній платі та виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку, на що отримав листа про те, що КП «Надія» Макіївської сільської ради є відокремленим суб`єктом господарювання, а тому всі дії фінансового характеру по сплаті заробітної плати та інших виплат належать до бухгалтерського відділу цього підприємства, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 4). З матеріалів справи (а.с. 92) вбачається, що 25 вересня 2019 року позивач подав на ім`я голови ліквідаційної комісії КП «Надія» лист, у якому зазначив розмір заборгованості КП «Надія» перед ним по заробітній платі та компенсації за невикористану щорічну відпустку, просив включити цю заборгованість\~ до ліквідаційного балансу КП «Надія». У судовому засіданні встановлено, що ліквідаційна комісія КП «Надія» нарахувала та виплатила позивачу заборгованість по заробітній платі та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку із компенсацією несвоєчасної виплати та коефіцієнтом підвищення, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 98). Відповідно до ч. 1 ст. 176 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Нормами ЦК України передбачено, що територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин - можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Водночас територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом, а юридичні особи, створені територіальними громадами, у свою чергу, не відповідають за зобов`язаннями відповідно територіальних громад. Підстави та умови субсидіарної відповідальності визначено у ст. 619 ЦК України. За загальним змістом цієї норми субсидіарна відповідальність повинна бути передбачена договором або законом, така відповідальність настає за умови пред`явлення вимоги до основного боржника та його відмовою від задоволення вимог кредитора або не надсилання відповіді у розумний строк про задоволення вимоги. Тобто, виходячи зі змісту вказаної норми, підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників таких юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону або договору. Така відповідальність передбачена, зокрема ст. 61 Кодексу України з процедур банкрутства. Основною метою такої субсидіарної відповідальності є притягнення винних осіб у доведенні до банкрутства до додаткової (субсидіарної) відповідальності і стягнення на користь кредиторів непогашених\~ у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог. При визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що зазначені особи (засновники, учасники, акціонери) можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише в тих випадках, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями. При зверненні до суду з відповідною вимогою, у тому числі при здійсненні ліквідаційної процедури, має бути доведено, що особа чи орган, що контролює юридичну особу, своїми діями довела боржника до стану, що не дозволяє йому задовольнити вимоги кредиторів. Відповідно до ст.ст. 77, 78 ГК України в Україні можуть створюватись казенні державні та комерційні і некомерційні комунальні унітарні підприємства. Статтею 76 ГК України встановлено, що казенне підприємство створюється за рішенням Кабінету Міністрів України. У рішенні про створення казенного підприємства визначаються обсяг і характер основної діяльності підприємства, а також орган, до сфери управління якого входить підприємство, що створюється. Майно казенного підприємства закріплюється за ним на праві оперативного управління. Казенне підприємство є юридичною особою, має відповідні рахунки в установах державного банку, печатку із своїм найменуванням. Орган, до сфери управління якого входить казенне підприємство, затверджує статут підприємства, призначає його керівника, дає дозвіл на здійснення казенним підприємством господарської діяльності, визначає види продукції (робіт, послуг), на виробництво та реалізацію якої поширюється зазначений дозвіл. Крім того, ГК України визначає також правовий статус державного комерційного підприємства, яке за змістом цих норм відповідає за своїми зобов`язаннями самостійно. Разом з тим у ст. 78 ГК України зазначено, що комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство). Статутний капітал комунального унітарного підприємства утворюється органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу комунального унітарного підприємства визначається відповідною місцевою радою. Зазначені норми права також містять положення щодо відповідальності цих підприємств по боргам. Зокрема, казенне підприємство відповідає за своїми зобов`язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями казенного підприємства (ч. 7 ст. 77 ГК України). У нормах ч. 7 ст. 77 ГК України не міститься будь-якого обмеженого кола зобов`язань, за якими орган управління несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями казенного підприємства. Отже, до таких зобов`язань можуть належати і вимоги щодо заробітної плати. Відповідно до ч. 10 ст. 78 ГК України особливості господарської діяльності комунальних унітарних підприємств визначаються відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом щодо діяльності державних комерційних або казенних підприємств, а також інших вимог, передбачених законом. Аналіз зазначених норм дозволяє дійти висновку, що правовий режим відповідальності комунального унітарного комерційного або некомерційного підприємства визначається відповідно до вимог правового режиму відповідальності державного комерційного або казенного підприємства. Стаття 77 ГК України прямо не встановлює повну субсидіарну відповідальність територіальної громади за зобов`язаннями створеного нею комунального унітарного підприємства, оскільки нею врегульовані питання особливостей здійснення господарської діяльності, а не питання підстав та меж відповідальності за усіма зобов`язаннями підприємства. Проте, враховуючи її зміст у поєднанні зі змістом положень ст. 78 ГК України, можна зробити висновок, що відповідальність комунального унітарного підприємства за своїми боргами за господарськими зобов`язаннями визначається залежно від його виду: некомерційного або комерційного підприємства. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за такими підприємствами на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство) (ч. 3 ст. 78 ГК України). Зміст права оперативного управління визначений ст. 137 ГК України та є найбільш обмеженим правовим титулом, який не дозволяє підприємству розпоряджатись належним йому майном. При цьому, комунальне комерційне підприємство отримує майно передане йому громадою на праві господарського відання, та обмеження у його використання визначаються статутними документами цього підприємства. Право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника (ст. 136 ГК України). Системне тлумачення ст.ст. 74-75 ГК України дозволяє зробити висновок, що комунальне комерційне підприємство володіє своїм майном на праві повного господарського відання та є самостійним у здійсненні господарської діяльності, в тому числі, із заробітної плати, за рахунок майна, закріпленого за таким підприємством на праві господарського відання, якщо інше не встановлено статутними документами цього товариства. У разі незаконності дій власника щодо належного такому підприємству майна, воно має право на захист своїх речових прав на майно від дій власника. Аналізуючи зазначені норми права у їх сукупності, слід дійти висновку, що за загальним правилом у разі недостатності коштів у комунального унітарного комерційного підприємства для відповідальності за своїм зобов`язанням пов`язаним, із господарською діяльністю, орган, до сфери управління якого входить підприємство, не несе повну субсидіарну відповідальність за господарськими зобов`язаннями цього підприємства. Комерційні комунальні підприємства за своїми зобов`язаннями відповідають самостійно. Отже, субсидіарна відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає, крім випадку, якщо буде доведено, що комунальне комерційне підприємство було доведено до банкрутства саме діями його засновника (учасника) - органу місцевого самоврядування. Судом не встановлено, що саме діями засновника було спричинена неплатоспроможність або банкрутство комунального підприємства «Надія» Макіївської сільської ради. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до статуту КП «Надія» Макіївської сільської ради є унітарним комунальним комерційним підприємством, яке здійснює свою діяльність на принципах повного господарського розрахунку, самофінансування, власного комерційного ризику та вільного найму працівників. КП «Надія» Макіївської сільської ради має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом, штампи, бланки зі своїм найменуванням. Засновник підприємства Макіївська сільська рада Носівського району Чернігівської області не несе відповідальності за зобов`язаннями підприємства, крім випадків, передбачених законодавством України, а підприємство не несе відповідальності за зобов`язаннями засновника. Згідно відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, отриманих із ЄДР в порядку безкоштовного запиту, та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань комунальне підприємство «Надія» Макіївської сільської ради перебуває в стані припинення з 5 грудня 2019 року за рішенням засновника. Таким чином, Макіївська сільська рада Носівського району Чернігівської області не є роботодавцем, з яким позивач перебував у трудових відносинах, оскільки сільською радою, в межах повноважень визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконувались владні функції, що характеризуються наданням різноманітних управлінських послуг вказаному підприємству та справлянням на нього владного впливу в рамках публічно-правових відносин. Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги, пред`явлені до Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області, є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 176 ЦК України територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб у трудових правовідносинах. Для вирішення питання про субсидіарну відповідальність підприємства (роботодавця) та органу місцевого самоврядування (як учасника та засновника такої юридичної особи) необхідно встановлення наявності чи відсутності підстав та умов покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями створеного нею комунального підприємства, зокрема, мету здійснення господарської діяльності підприємства, його сферу діяльності та факт банкрутства. Субсидіарна відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає, крім випадку, якщо буде доведено, що комунальне комерційне підприємство було доведено до банкрутства саме діями його засновника (учасника) - органу місцевого самоврядування. Така відповідальність не може бути покладена на орган місцевого самоврядування у трудових правовідносинах без встановлення того, що сама юридична особа не може виконати свої зобов`язання в межах трудових правовідносинах у процедурі виконання судових рішень або банкрутства. Таким чином, у даному випадку суд не вбачає підстав та умов покладення субсидіарної відповідальності на орган місцевого самоврядування за зобов`язаннями створеного ним комунального комерційного підприємства. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. У судовому засіданні встановлено, що спір у цій справі стосується прав та інтересів ліквідаційної комісії КП «Надія» Макіївської сільської ради, яка не є учасником справи. При цьому без відповідної заяви або клопотання позивача про заміну відповідача чи залучення співвідповідача суд не вправі залучати до участі у справі інших осіб як відповідачів, які не визначені у такому процесуальному статусі позивачем. Суд вважає, що у цій справі залучення до участі у справі ліквідаційної комісії КП «Надія» Макіївської сільської ради в якості належного співвідповідача має принципове значення, оскільки це пов`язане також й з обранням належних та ефективних способів захисту прав позивача. Обраний спосіб захисту особи, яка наполягає на застосуванні судового захисту її цивільного права та інтересу, має відповідати характеру та природі спірних правовідносин. Позивач у порядку, встановленому частинами 1 та 2 ст. 51 ЦПК України, не подав клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача ліквідаційної комісії КП «Надія» Макіївської сільської ради або заміну первісного відповідача Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області належним відповідачем ліквідаційною комісією КП «Надія» Макіївської сільської ради. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що позов є необґрунтованим, безпідставним та таким, що поданий до неналежного відповідача, а тому задоволенню не підлягає. У силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України сплачена сума судового збору не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: dismissed