Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Словянського хіміко механічного технікума за участі третьої особи [PERSON] про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу\~та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що з 2002 року він працював у Словянському хіміко-механічному технікумі на різних посадах. 01.09.2007 року наказом № 166 був призначений на посаду викладача за сумісництвом. Наказом № від 06.12.2010 року був переведений на посаду заступника директора технікуму з адміністративно-господарчої роботи за контрактом. Одночасно продовжував працювати на посаді викладача за сумісництвом. Наказом по технікуму № 021 -К від 26 березня 2015 року був розірваний контракт, та мене звільнили за п. п. 2,3 ст. 41 Кодексу Законів про працю України. Рішенням Словянського міськрайонного суду від 25.05.2015 року цей наказ було скасовано, та позивач був поновлений на своїй посаді з 26.03.2015 року. Рішенням суду відповідача було зобовязано поновити позивача на роботі та виплатити місячну заробітну плату. На виконання цього рішення наказом № 034 к від 02.06.2015 року позивач був поновлений на займаній посаді та мені нараховані гроші за місяць вимушеного прогулу, пунктом 2 цього наказу [PERSON] був відсторонений від виконання своїх службових повноважень без збереження заробітної плати. Директор технікуму відсторонив позивача від посади посилаючись на інші випадки, а саме на звернення слідчого від 24.03.2015 року, де вказано, що відносно [PERSON] здійснюється провадження за ст. 368 ч.2 КК України. Вважає, вищевказаний наказ в частині відсторонення його від посади незаконним у звязку з чим вимушений звернутися до суду з дійсним позовом та просить суд відмінити наказ № 034-К від 02.06.2015 року в частині пункту 2 щодо відсторонення його з посади заступника директора з адміністративно господарської роботи та викладача за сумісництвом, як незаконний. Поновити його на роботі заступника директора з адміністративно господарської роботи та викладача за сумісництвом та стягнути з Словянського хіміко механічного технікума середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 червня 2015 року до дня поновлення на роботі та моральну шкоду в розмірі 25\~000 грн. 00 коп. \~ \~ \~ \~ В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, разом з тим зазначивши що його відсторонили від виконання своїх службових повноважень але не звільнили. Просив суд поновити його на роботі та стягнути зазначені в позовній заяві грошові кошти, щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки він знаходився на лікарняному після відсторорнення, та середнього заробітку. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Представник відповідача, [PERSON], який діє на підставі довіреності в судовому засіданні визнав позов в повному обсязі, не заперечував проти його задоволення. \~\~\~\~\~\~\~\~\~ Третя особа [PERSON]\~ до судового засідання не зявився, про час та дату розгляду справи належним чином був повідомлений, причини неявки суду не повідомив з заявою про розгляд справи за його відсутності до суду не звертався. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне. \~\~\~\~Позивач [PERSON] з 2002 року працював у Словянському хіміко-механічному технікумі на різних посадах. 01.09.2007 року наказом № 166 він був призначений на посаду викладача за сумісництвом.\~Наказом № від 06.12.2010 року був переведений на посаду заступника директора технікуму з адміністративно-господарчої роботи за контрактом. Одночасно продовжував працювати на посаді викладача за сумісництвом. Наказом по технікуму № 021 -К від 26 березня 2015 року був розірваний контракт, та мене звільнили за п. п. 2,3 ст. 41 Кодексу Законів про працю України. Рішенням Словянського міськрайонного суду від 25.05.2015 року цей наказ було скасовано, та [PERSON] був поновлений на своїй посаді з 26.03.2015 року. Рішенням суду відповідача було зобовязано поновити позивача на роботі та виплатити місячну заробітну плату. На виконання цього рішення наказом № 034 К від 02.06.2015 року [PERSON] був поновлений на займаній посаді та йому нараховані гроші за місяць вимушеного прогулу, пунктом 2 цього наказу він був відсторонений від виконання своїх службових повноважень без збереження заробітної плати. Підставою відсторонення стало звернення слідчого від 24.03.2015 року, де вказано, що відносно [PERSON] здійснюється провадження за ст. 368 ч.2 КК України. Таким чином в основу наказу № 034 К від 02.06.2015 року було покладено повідомлення слідчого СУ ГУМВС України в Донецькій області про те, що заступник' директора з адмійістративно- господарської діяльності [PERSON] притягується до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого частиною 2 статті 368 КК України. Частиною 2 статті 154 Кримінально-процесуального Кодексу України передбачено, що відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження на строк не більше двох місяців. Строк відсторонення від посади може бути продовжено відповідно до вимог статті 158 цього Кодексу. Згідно із статтею 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 6 листопада 1992 року передбачено, що спори, пов'язані з відстороненням працівників від роботи за постановою прокурора або слідчого, не підлягають судовому розгляду в порядку цивільного судочинства, а вирішуються в порядку, встановленому для оскарження постанов цих органів. Після скасування такої постанови трудовий спір вирішується в загальному порядку. Із наведених норм права та роз*яснення вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що підставою для відсторонення працівника від роботи є процесуальний документ, винесений у встановленому законом порядку. Повідомлення слідчого СУ ГУМВС України в Донецькій області про те, що заступник директора з адміністративно-господарської діяльності [PERSON] притягується до кримінальної відповідальності за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 368 КК України не є належним процесуальним документом, на підставі якого особа може бути відсторонена від посади. Аналізуючи вищенаведене суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача щодо відміни наказу № 034 К від 02.06.2015 року в частині відсторонення його від займаної посади та про задоволення позову в цій частині. Вирішуючи питання про поновлення [PERSON] на роботі суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 46 КЗпП України - відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Разом з тим при відстороненні працівника трудові відносини не припиняються, також не припиняється і дія трудового договору, а працівник не допускається до роботи лише тимчасово. Таким чином відсторонення працівників від роботи є тимчасовим заходом, у звязку з чим підстав для поновлення [PERSON] на роботі в суду немає, оскільки його не було звільнено. Щодо стягнення з Словянського хіміко механічного технікума на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд приходить до переконання, що оскільки позивачем не надано суду належних доказів щодо відмови відповідача у виплаті вищевказаних сум, крім того представник відповідача в судовому засіданні не заперечував проти здійснення цих виплат позивачу то в задоволенні вимог в цій частині слід відмовити. Вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди на думку суду також не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, у статті 23 якого встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини четверта, п'ята). Разом з тим відповідно до положень ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Однак позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо підтвердження завдання йому моральної шкоди через втрату нормальних життєвих звязків та покладання додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того позивачем не надано суду доказів на підтвердження причинно - наслідкового звязку між його відстороненням від роботи та перебуванням на лікарняному. Аналізуючи вищевикладене суд приходить до переконання про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial