Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом в суд про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою №36 по вул.С.Петлюри, 4 у м.Львові. Свої позовні вимоги він мотивує тим, що зазначена квартира належить йому на праві власності. В цьому житлі зареєстрована, однак не проживає протягом багатьох років відповідач його колишня дружина, яка у 2003 році добровільно залишила квартиру та виїхала в Італію, забрала з квартири всі свої речі, не цікавляться нею і жодних обовязків по її утриманню не несе. Жодних поважних причин її відсутності в спірній квартирі немає. Зазначив, що реєстрація відповідача в квартирі порушує його права, як власника, володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою, на підставі чого просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом. В судовому засіданні позивач позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, при цьому доповнив, що [PERSON] є його колишньою дружиною, шлюб з якою в 2008 році розірвано в судовому порядку. Зазначив, що в 2003 році відповідач виїхала в Італію, з того часу в спірній квартирі не зявлялася, житлом не цікавилася. Відмітив, що з того часу, вони взагалі не бачились, не спілкувались і не підтримують сімейних відносин. Зазначив, що відповідач витрат на утримання квартири не несе, не проживає у цьому житлі без поважних причин, будь-яких перешкод у користуванні житлом їй ніхто і ніколи не чинив. Просить позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявилася, заяви про розгляд справи за її відсутності не подала, про причини неявки суд не повідомила, хоча належно була повідомлена про день, час та місце розгляду справи, наслідки неявки. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивачів проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ч. 1, ч. 3 ст. 402 ЦК України). Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч.1 ст.402 Цивільного кодексу України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї. Згідно з положеннями ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64, ч.3 ст.156 ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON], що підтверджується витягом № 2509209 від 08.01.2004 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.10). Згідно довідки житлово-будівельного кооперативу №79 від 09.04.2015 року, у вказаній квартирі зареєстровано шестеро осіб: позивач [PERSON], доньки позивача [PERSON], [PERSON], зять позивача [PERSON], теперішня цивільна дружина позивача [PERSON] та колишня дружина [PERSON] 21.02.2008 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано в судовому порядку, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-СГ №041402 (а.с.9). Також встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у вказаній квартирі з 2003 року, оскільки з того часу працює і мешкає в Італії, в квартиру не навідується, її речей у житлі немає. Наведене підтверджується поясненнями позивача, а також актами житлово-будівельного кооперативу № 79 від 05.01.2015 року, 05.02.2015 року та 06.03.2015 року (а.с.3-5). Судом також безспірно встановлена та обставина, що відповідачу [PERSON] ніхто і ніколи не чинив перешкод у користуванні спірним жилим приміщенням, однак, вона не користувалася таким та не приймала участі в утриманні житла протягом вказаного періоду часу. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідач [PERSON] відсутня за місцем своєї реєстрації по вул.С.Петлюри, 4/36 у м.Львові і не проживає в цьому житлі понад один рік, в судовому засіданні не встановлено поважності причини її відсутності чи наявність домовленості між нею і власником житла щодо порядку користування квартирою, тому [PERSON] слід визнати такою, що втратила право користування житлом квартирою №36 по вул.С.Петлюри, 4 у м.Львові. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з цим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 243,60 грн. судових витрат, сплачених позивачем (а.с.1).

Outcome: approved