Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 16.04.2015 р. позивача було звільнено з посади заступника генерального директора Київського комунального об»єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Зеленбуд» за прогул без поважних причин, згідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 52-П. Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди. 02.10.2015 р. позов було задоволено частково, а саме визнано наказ про звільнення незаконним, поновлено позивача на роботі з 16 квітня 2015 р., стягнуто середній заробіток в розмірі 52 488,84 грн., моральну шкоду у сумі 500,00 грн. та допущено негайне виконання рішення в частні поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць. Протягом місяця після проголошення рішення позивач кожного робочого дня разом із заступником голови Ради первинної профспілкової організації прибували до приміщення відповідача та змушений був звернутися до ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві для примусового виконання рішення. апеляційний суд м. Києва 09.12.2015 р. залишив рішення суду першої інстанції без змін. Проте, третя особа відмовлялась видати наказ про поновлення позивача на роботі, про що було складено відповідні акти. Станом на день звернення до суду з позовом рішення суду так і не виконано, що є порушенням прав позивача. За таких обставин [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 28 506,87 грн. за період з 03.10.2015 р. по 04.01.2016 р. без вирахування податків та обов»язкових платежів, моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн. та судові витрати. В судовому засіданні [PERSON] збільшив вимоги та остаточно провив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогул у розмірі 46 153,98 грн. за період з 03.10.2015 р. по 26.02.2016 р., моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн., а також на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати у сумі 1 909,77 грн., 3% річних у розмірі 638,49 грн. Представник відповідача заперечував щодо задоволення вимог. Пояснив, що поновлення на роботі неможливо без участі позивача, оскільки потрібно його волевиявлення. [PERSON] було вирішено здійснити поновлення на роботі шляхом звернення до виконавчої служби. 19.11.2015 р. об»єднанням отримано постанову про відкриття виконавчого провадження, проте, державним виконавцем разом із [PERSON] до 10.12.2015 р. не було вчинено жодних дій. 10.12.2015 р. у зв»язку із з»явленням позивача на роботі було винесено наказ про поновлення [PERSON] на роботі та йому запропоновано з ним ознайомитися. Оскільки позивач відмовився ознайомитися з наказом та поставити свій підпис, надати трудову книжку для внесення відповідного запису, було складено акт. Крім того, відповідно до ст.. 233 КЗпП України працівник може звернутися до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку протягом 3 місяців, коли дізнався що його права порушено. Таким чином знаючи про порушення прав 03.10.2015 р. позивач звернувся з позовом лише у січні 2016 р. Третя особа в судове засідання не з»явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Встановлено, що [PERSON] було звільнено з посади заступника генерального директора Київського комунального об»єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Зеленбуд» 16.04.2015 р. на підставі наказу № 52-П за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.10.2015 року, залишеним в силі Апеляційним судом м. Києва 09.12.2015 року, частково задоволено позов [PERSON] до Київського комунального об»єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Зеленбуд». [PERSON] поновлено на посаді заступника генерального директора Київського комунального об»єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Зеленбуд», стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду, розподілено судові витрати та допущено негайне виконання рішення а частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за один місяць. Позивач зазначає, що відповідачем не виконано судове рішення, а тому він і звернувся з даним позовом. Представник відповідача зазначив, що підстави для задоволення позову відсутні. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.1992 року «про практику розгляду судами трудових спорів» в п. 34 роз»яснив, що стосовно до правил ст.24 КЗпП рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Як свідчать матеріали справи, і не заперечується представником відповідача 10.11.2015 р. державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві за заявою [PERSON] відкрито виконавче провадження на примусове виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02.10.2015 р. про поновлення на роботі. Надані представником підприємства докази свідчать про те, що 10.12.2015 р. винесено наказ № 193-п про поновлення на роботі [PERSON] Також відповідачем надано акт, складений 10.12.2015 р. про те, що позивач відмовився від підпису щодо ознайомлення з наказом та не приступив до виконання своїх обов»язків. З іншого боку, як вбачається з вимоги державного виконавця від 21.03.2016 р.. боржнику - відповідачу повторно надано строк на виконання виконавчого листа № 761/11728/15-ц від 20.10.2015 р. виданий Шевченківським районним судом м. Києва про поновлення [PERSON] на посаді до 30.03.2016 р. У зазначеній постанові вказано на те, що 19.02.2016 р. державним виконавцем на адресу боржника направлено вимогу державного виконавця про виконання рішення суду у строк до 25.02.2016 р., однак станом на 21.03.2016 року боржником повторно не виконано рішення суду. Також позивачем долучено до матеріалів справи акти складені позивачем та представниками профспілки про те, що відповідач відмовляється надати наказ про поновлення на роботі [PERSON], здійснення запису у трудову книжку. Беручи до уваги пояснення надані в судовому засіданні сторонами, зважаючи на наявні в справі докази, суд приходить до висновку про те, що судове рішення про поновлення [PERSON] на посаді не виконано відповідачем. За положеннями ст. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. За наданим позивачем розрахунком середній заробіток, який підлягає стягненню з відповідача за період з 03.10.2015 р. по 26.02.2016 р. становить 46 153,98 грн. Розрахунок було перевірено у судовому засіданні, вказана позивачем сума не оспорювалась представником відповідача. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Зважаючи на наявні у справі докази, суд вважає що встановлені строки для звернення до суду за захистом своїх прав позивачем не порушені, оскільки на день розгляду справи судове рішення не виконано. За таких обставин суд вважає за можливе задовольнити вимогу [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за період з 03.10.2015 р. по 29.02.2016 р. у сумі 46 153 грн. 98 коп. без урахування податків і обов»язкових платежів. Приписами ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Кожна сторона, відповідно до приписів ст. 60 ЦПК України, зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. Оцінивши наявні в справі докази, суд приходить до висновку щодо не доведеності факту заподіяння моральних чи фізичних страждань позивачеві і вважає за можливе відмовити в цій частині задоволення позову. Також не підлягає задоволенню і вимога позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, виходячи з наступного. За приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України за результатами розгляду справи № 6-2759цс15 виловив правову позицію щодо застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України та зазначив, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Зважаючи на те, що правовідносини між сторонами регулюються положеннями трудового законодавства, підстави для застосування положень ст. 625 ЦК України відсутні. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial