Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов мотивований тим, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , в якому зареєстрований він, його дружина [PERSON] та двоє дітей: [PERSON] і [PERSON] . Справа про розірвання шлюбу перебуває на розгляді у суді. Вказуючи, що відповідачі фактично з липня 2018 року не проживають у будинку, інтересу до житла не проявляють, не здійснюють витрат на його утримання, просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений (а.с. 30), 2 березня 2020 року представник позивача [PERSON] подала до суду письмову заяву, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує повністю, просила їх задовольнити, а справу розглядати за її відсутності та без участі позивача (а.с. 32). Відповідачі у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду (а.с. 29, 31), 3 березня 2020 року, кожен зокрема, подали до суду письмові заяви, в яких вказали, що позов визнають повністю, не заперечують проти його задоволення, і просили справу розглядати без їхньої участі (а.с. 33, 36). Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних особистих немайнових або майнових прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 317, частини першої статті 319 ЦК України зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном і власник реалізовує це право на власний розсуд і незалежно від волі інших осіб. Згідно з статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вказані положення цілком узгоджуються із вимогами статті 150 ЖК УРСР та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Аналіз наведених вище норм цивільного і житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення осіб, які порушують його право власності, права користування житловим приміщенням. Звертаючись до суду із позовом, позивач як на підставу своїх вимог посилався на положення статті 405 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом статей 64, 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть спільне господарство. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] (а.с.\- 12, 13). Відповідачі проживали у зазначеному житлі, як члени сім`ї власника: [PERSON] - дружина, [PERSON] - син (а.с. 11). Місце проживання відповідачів зареєстроване за вказаною вище адресою (а.с. 11, 22, 23). Факт непроживання відповідачів з липня 2018 року у належному позивачеві будинку підтверджується актом обстеження (а.с. 14) та поданими відповідачами до суду письмовими заявами про визнання позову (а.с. 33, 36). Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що відповідачі втратили інтерес до житла, оскільки більше року в ньому не проживають. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачам чиняться перешкоди у користуванні будинком та проживанні в ньому, про поважність причин відсутності відповідачів понад рік, наявність між ним і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання їх такими, що втратили право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду справи таких фактів встановлено не було. Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права та виходячи із характеру спірних правовідносин, а також враховуючи, що визнання відповідачами позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, то суд дійшов висновку про наявність передбачених законом фактичних і правових підстав для задоволення позову та визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом - будинком [ADDRESS] . Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивач, як особа з інвалідністю другої групи, звільнений від сплати судового збору на підставі закону, то судові витрати слід стягнути з відповідачів в дохід держави. На підставі викладеного, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, статей 16, 317, 319, 391, 405 ЦК України та

Outcome: approved