Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], спільною сумісною власністю подружжя, а саме - [PERSON] та [PERSON], як таку, що набута ними спільно під час шлюбу в рівних частках - по ? частки за кожним, та визнати за [PERSON] право спільної часткової власності на ? частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову покликається на те, що 07.03.1997 між [PERSON] укладено шлюб, який розірвано 29.09.2009 року, актовий запис №310. За період зареєстрованого шлюбу придбано за спільні кошти квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 08.10.2002, посвідченого державним нотаріусом П'ятої львівської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 2-3264. Право власності було зареєстроване на відповідача. Оскільки нерухомість придбана у шлюбі за спільні кошти, а відповідно до ст.ст. 60, 68 СК України таке майно належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, тому йому належить таке право на вказану квартиру, вартість якої, згідно зі звітом ФОП [PERSON] про оцінку майна, становить 358 075,00 грн. Вважає, що оскільки шлюб розірвано та з відповідачем спільно не проживає, доцільно здійснити поділ зазначеної квартири у рівних частках. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила суд його задовольнити з підстав, наведених у позові. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання з'явився, заявив про застосування строків позовної давності та з тих підстав просив у позові відмовити. Пояснив, що з часу розірвання шлюбу почав спливати строк позовної давності щодо майнових претензій, який позивач пропустив без поважних причин, оскільки ще при розірванні шлюбу останньому було відомо про наявність квартири, яка нібито є набутою сторонами ще в період шлюбу. Зазначив, що позивач не просив суд поновити строк позовної давності та не навів поважних причин пропуску цього строку. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 07.03.1997 між сторонами [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, 29.09.2019 зареєстровано розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], актовий запис №310. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 08.10.2002, посвідченого державним нотаріусом П'ятої львівської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 2-3264, [PERSON] придбала у [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS]. 10.10.2002 вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] Львівським обласним державним комунальним Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, реєстровий №6017, про що видано реєстраційне посвідчення серії КММ №082628. Відповідно до ч.1 ст.22 КЗпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст.72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що міститься в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 16.11.2016 у справі №6-2469цс16. Враховуючи те, що позивач був обізнаний про купівлю квартири у 2002 році з подальшою реєстрацією права власності за дружиною [PERSON], та про реєстрацію розірвання шлюбу з відповідачем у 2009 році, останній мав об'єктивну можливість дізнатись про порушення своїх прав в 2009 році, оскільки, вважав себе власником частини спірної квартири з моменту її придбання. Отже, факт того, що [PERSON] не цікавився правовими аспектами реєстрації права власності на спірну квартиру до 2018 року не впливає на його здатність та обов'язок дізнатись про порушення своїх прав в 2009 році. В порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України доказів на підтвердження того, що позовна давність позивачем не пропущена, суду не надано. З огляду на це, суд критично ставиться до наведеного у заяві позивача твердження про те, що позовна давність не пропущена, оскільки порушення права власності на квартиру з боку відповідача не допускалось. Згідно ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Така ж позиція викладене у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed