Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом та відповідно до заяви про зменшення позовних вимог від 31.08.2015р. просив суд: встановити факт спільного проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 2008року по 20.12.2012 рік; визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя; визнати право спільної часткової власності на 1/2 частини квартири по [ADDRESS] за [PERSON]; визнати право спільної часткової власності на 1/2 частини квартири по [ADDRESS] за [PERSON] В обгрунтування позову вказав, що відповідно до ордеру №21 від 26.01.2006р. [PERSON] разом з дружиною [PERSON] та двома дітьми - [PERSON] та [PERSON] отримали право на вселення в житлове приміщення гуртожитку за адресою: [ADDRESS], яке становить жилу площею 55кв.м., і складалося з кімнат 507 - 508. На протязі 2006 - 2012 років [PERSON] спільно з відповідачем здійснювали будівельні роботи, пов'язані із реконструкцією отриманих приміщень у повноцінну квартиру. За результатами здійснення будівельних робіт позивач із сім'єю отримав у користування квартиру [ADDRESS]. У липні 2013р. [PERSON] стало відомо, що [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на вказану квартиру від 20.12.2012р. Позивач стверджує, що квартира [ADDRESS] до реконструкції була придбана ним з відповідачкою в 2006р. під час перебування у шлюбі. У 2008р. шлюб між сторонами було розірвано, однак вони продовжували проживати разом як чоловік та дружина за вказаною адресою та вести спільне господарство. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, що в ньому зазначені. Відповідач та її представник заперечили щодо задоволення позову, пояснили, що після розірвання шлюбу сторони разом не проживали, відповідач самостійно, за власні кошти здійснювала ремонтні роботи та реконструкцію квартири. Заслухавши пояснення позивача та відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення враховуючи наступне. Судом встановлено, що [PERSON] з сім'єю у складі дружини [PERSON] та двох синів - [PERSON] та [PERSON] 26.01.2006р. отримав ордер на жиле приміщення №21 за адресою: [ADDRESS], яке складається із 3-ьох кімнат житловою площею 55,0кв.м. (а.с.5). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 09.10.2008р. [NUMBER] розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). 04.10.2012р. Інспекцією ДАБК у Житомирській області зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт, а саме, на реконструкцію квартири №127 з приєднанням до неї нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS], замовник - [PERSON] (а.с.9 - 10). 26.11.2012р. [PERSON] звернулася до виконавчого комітету Житомирської міської ради із заявою про оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] відповідно до технічного паспорту, декларації про початок виконання будівельних робіт від 04.10.2012р. та декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 16.11.2012р. (а.с.12). Відповідно до рішення виконкому Житомирської міської ради від 19.12.2012р. №553 [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.14). Таким чином, [PERSON] набула права власності на спірну квартиру після розірвання шлюбу. Позивач стверджує, що з 2008р. по 2012р. проживав з відповідачкою однією сім'єю, як чоловік та дружина, і в цей період оформлено право власності на спірну квартиру, а тому остання є спільною сумісною власністю сторін. Згідно ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК. Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що ст.74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, а також наявність усталених відносин. Отже, законодавець передбачив можливість набуття права власності на майно осіб, які не перебувають у шлюбі, в разі коли вони проживають однією сім'єю, між ними склалися стабільні відносини, що притаманні подружжю. Частина 3 ст. 10 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Відповідно до довідки ТОВ КК «КомЕнерго - Житомир» №253 від 19.02.2014р. за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], колишня дружина [PERSON], та сини- [PERSON], [PERSON] (а.с.8). З показів свідка [PERSON], яка допитана за клопотанням позивача, вбачається, що з відповідачкою [PERSON] у неї склалися конфліктні стосунки з моменту оформлення відповідачкою права власності на спірну квартиру. Ствердила, що з 2006р. по 2012р. сторони проживали разом як сім'я, однак між ними часто виникали непорозуміння, сварки. Заявлений позивачем свідок [PERSON] вказав, що у 2008р. сторони розірвали шлюб, конфліктували, однак жили разом. З 2013р. сторони почали проживати окремо. Пояснив, що відвідував позивача [PERSON] на свята та вони розпивали алкогольні напої. Не зміг підтвердити наявність фактичних шлюбних стосунків між сторонами. Свідки на стороні відповідача [PERSON], [PERSON] також підтвердили, що між сторонами були конфліктні стосунки, після розірвання шлюбу вони проживали разом до 2012р. Не змогли підтвердити наявність спільних прав та обов'язків між сторонами як між подружжям. Свідок [PERSON] зазначила, що відповідач сама вирішувала всі побутові питання. Свідок [PERSON] пояснила, що є вчителькою молодшого сина сторін - [PERSON], який тяжко хворів, та проводила індивідуальні заняття з останнім в 2011 році на дому. [PERSON] заперечила факт існування між сторонами сімейних відносин, позивача у спірній квартирі ніколи не бачила. Зі слів [PERSON] їй відомо, що [PERSON] застосовував фізичне насильство по відношенню до [PERSON] Також вказала, що відповідачка брала у неї в позику гроші для ремонту даху, побутові питання відповідачка вирішувала сама. Показання свідка [PERSON] суд до уваги не приймає, оскільки вона є матір'ю відповідачки, а тому є зацікавленою у вирішенні спору. З показів свідків вбачається, що після розлучення у 2008р. сторони проживали разом за адресою: [ADDRESS]., однак по який конкретно період ніхто вказати не зміг. Всі свідки ствердили, що між сторонами були конфліктні відносини та жоден не зміг підтвердити наявність спільного побуту, спільних прав та обов'язків між сторонами як між подружжям. Пояснення свідка [PERSON] щодо неправомірних дій [PERSON] по відношенню до колишньої дружини [PERSON] також підтверджуються постановою про відмову в порушенні кримінальної справи ДІМ Корольовського РВ УМВС України в Житомирській області від 22.06.2010р. за ст.296 КК України у відношенні [PERSON] (а.с. 185). З приводу існування сімейних відносин, зокрема, спільного обов'язку сторін щодо утримання дітей, слід відмітити, що [PERSON], згідно довідок Корольовського ВДВС Житомирського МУЮ мав заборгованість щодо сплати аліментів на утримання сина [PERSON], яка станом на 01.03.2012р. становила 7726,10грн., станом на 01.11.2013р. - 10739,33грн. (а.с. 249). Позивачем не надано докази про наявність у сторін спільного бюджету, проявів взаємної постійної турботи один про одного, а також виникнення інших конкретних прав та зобов'язань як у членів існуючої сім'ї в розумінні ст. 3 СК України. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що не підтверджено факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 2008року по 20.12.2012 рік, а тому в даній частині позову слід відмовити. Оскільки вимоги про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності кожної зі сторін на 1/2 частини квартири є похідними від вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю, в задоволення вказаних вимог слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed