Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

[PERSON] звернувся у суд з позовом, в якому просить визнати, що інформація, яка викладена в скаргах [PERSON], поданих прем'єр-міністру України [PERSON](отримана адресатом 01.04.2015 року) та до Ради національної безпеки і оборони України (отримана адресатом 20.04.2015 року), де скаржник зазначає про його злочинну діяльність і непрофесійність, та викладає не перевірені факти, не відповідає дійсності, шкодить його діловій репутації та наносить шкоду його інтересам, зобов'язати відповідача навести спростування поширеної в «скаргах» неправдивої інформації шляхом направлення офіційного листа до даних органів державної влади України та стягнути з [PERSON] 20000 грн. компенсації за заподіяну моральну шкоду. Свої вимоги мотивує тим, що вказана скарга [PERSON] адресована прем'єр-міністру України [PERSON] та до Ради національної безпеки і оборони України. Однак, відомості, викладені в скаргах, принижують честь та гідність і ділову репутацію позивача як громадянина та державного службовця, оскільки характер висловлювань в скаргах створює негативне враження і відношення до позивача. Вважає, що наведена у скаргах інформація відносно нього є неправдивою, не підтверджена жодними доказами, при цьому вони не носять оціночного характеру, оскільки у них однозначно стверджується про вчинення ним протиправних дій, що пов'язує його з протизаконною діяльністю та порушує особисті немайнові права, а тому він має право на спростування цієї інформації. Вважає, що внаслідок розповсюдження неправдивої інформації йому заподіяно моральну шкоду, яка виражається у душевних стражданнях у зв'язку з протиправною поведінкою по відношенню до нього, приниженням його, честі, гідності і ділової репутації. Просит стягнути компенсацію за моральну шкоду в розмірі 20000 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Відповідач та її представники в судовому засідання проти задоволення позову заперечили, покликавшись на необґрунтованість такого, при цьому зазначили, що звернення особи до компетентних державних органів чи посадових осіб, про які позивач вказує в позовній заяві, в принципі не можуть розглядатися як поширення недостовірної інформації про іншу особу, адже є реалізацією права на звернення з метою захисту своїх прав та інтересів, передбаченого ст.40 Конституції України. Такі твердження є оціночними судженнями, думками, поглядами, а не фактичними твердженнями. Тому, відповідно до ст.277 ЦК України, наведені позивачем висловлювання не є предметом судового захисту. Негативні наслідки, про настання яких у його житті стверджує позивач щодо зміни морального ставлення людей та колег до нього, ускладнення подальшого активного громадського-політичного життя не є наслідками протиправних дій з боку відповідача, що за вимогами ст.ст. 23, 1167 ЦК України виключає можливість притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності у формі відшкодування моральної шкоди у вказаному позивачем розмірі.Кім цього, розмір шкоди є абсолютно необгрунтований. Просять в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] з серпня 1996 року працює в системі органів контрольно-ревізійної служби України, з 09.12.2010 року - Державної фінансової інспекції України. З 11.03.2015 року позивач обіймав посаду виконуючого обов'язки голови Державної фінансової інспекції України, на час розгляду справи - начальник Держфінінспекції у Львівській області. В періоди з квітня 2005 року по листопад 2006 року і з грудня 2007 року по липень 2012 року він обіймав посаду начальника контрольно-ревізійного управління в м.Києві. [PERSON] звернулася зі скаргами до Прем'єр-Міністра України [PERSON] (отримана адресатом 01.04.2015 року, Вх № 41-К-006927/13П) та до Ради національної безпеки і оборони України (отримана адресатом 20.04.2015 року, Вх № К-703/2015) (а.с.11-15, 16-21), як потерпіла у кримінальному провадженні № 12013110100002565, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, щодо належного проведення розслідування у цьому кримінальному провадженні. У цих скаргах, окрім іншого, зазначає про злочинні, шахрайські і корупційні, на її думку, дії посадових осіб Державної фінансової інспекції України, зокрема, [PERSON], котрий займав посаду начальника КРУ в м.Києві і, як вона вважає, має безпосереднє відношення до фальшування акту ревізії від 21.11.2005 року фінансово-господарської діяльності ЗАТ «Будівельне управління № 7» за період з 01.04.2003 року по 01.08.2005 року, проведеної головним контролером-ревізором КРУ у Дарницькому районі м.Києва [PERSON] Обґрунтовуючи доводи позову, [PERSON] посилається на те, що вказана інформація, поширена у цих скаргах [PERSON], вказує про вчинення ним протиправних дій, при цьому відповідач виклала не перевірені факти, що не відповідають дійсності, що принижує і ганьбить його честь та гідність, ділову репутацію, порушуючи цим його права та інтереси. Згідно зі ст.3 Конституції України честь та гідність людини визнаються в Україні одними з найвищих соціальних цінностей. Відповідно до ч.1 ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. У доктрині цивільного права поняття «честь» визначається як суспільна оцінка особистості, міра її духовних, соціальних цінностей. Гідність є внутрішньою самооцінкою громадянина - його властивостей, здатностей, світогляду, суспільного значення. Зі словом «честь» пов'язується оцінка суспільством моральних та інтелектуальних особливостей людини, зі словом «гідність» - усвідомлення людиною факту, що вона володіє незганьбленими моральними та інтелектуальними якостями. Гідність є не лише самооцінкою, а й сукупністю об'єктивних якостей людини, які визначають її репутацію у суспільстві. Гідність людини - це та цінність, якої вона набуває і яку зберігає в суспільстві. Таким чином, честь і гідність тісно пов'язані між собою. Якщо гідність - цінність людини, то честь - це, по суті, оцінка цієї цінності. Поняття «ділова репутація» вживається поряд із поняттями «честь», «гідність». У певному розумінні саме поняття «репутація» збігається з поняттям «честь» у її зовнішньому об'єктивному значенні. При цьому репутація людини залежить від неї самої, формується на основі її поведінки. Наскільки людина турбується за свою репутацію, можна судити виходячи з її вчинків. Репутація може бути позитивною або негативною і має рухомий характер залежно від того, на якій інформації вона базується. Ділова репутація являє собою приватний випадок репутації взагалі, яка склалася щодо особливостей конкретної фізичної особи (її переваг та недоліків). Враховуючи те, що йдеться про абсолютні суб'єктивні права, суть обов'язку невизначеного кола зобов'язаних осіб полягає в утриманні від посягання на ділову репутацію фізичної особи. Це вказує на визначальне значення дій не самої управомоченої особи, а утримання від дій зобов'язаних осіб. Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно п.п. 6, 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її в пресі, передання по радіо, телебаченню, поширення в мережі Інтернет, викладення в характеристиках, заявах, листах адресованих іншим особам. Недостовірною є інформація яка викладена неправдиво або містить відомості про події та явища яких не існувало взагалі або існували, але відомості про них не відповідають дійсності. В пункті 19 цієї Постанови роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використаннямовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені щодо неї, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч.1 ст.277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи. У п.1 ст.10 Конвенції зазначено: «Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів». Свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. У своїй основі ст.10 Конвенції має за зразок ст.19 Загальної декларації прав людини 1948 р., від якої мало чим відрізняється. Статтею 10 кожному забезпечено загальний захист «вираження поглядів». Аргументи, що висуваються на обґрунтування необхідності особливого захисту свободи вираження поглядів, поділяють на дві групи: 1) свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є важливим інструментом досягнення інших суспільних цілей; 2) вираження особистих поглядів саме по собі є людським благом - благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми. Тією мірою, якою свобода слова розцінюється як відповідний інструмент, вона співвідноситься з двома спорідненими цілями. В найбільш широкому значенні свободу слова обгрунтовують як найкращий спосіб забезпечити можливість з'ясувати істину. Стверджується, що безперешкодне зіткнення і, як результат цього, перевірка думок та ідей є найкращим способом поповнення знань. Водночас друга група аргументів, якими обгрунтовується необхідність вільного вираження поглядів, спирається на ідею про те, що вільне передавання почуттів, поглядів та ідей є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві. Так само і здатність людини сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми, може бути вкрай важливою для формування тих особистих переконань, що лежать в основі нашої здатності до самовизначення. Подібну оцінку двостороннього характеру цього права виклав Європейський суд, який наполягав на тому, що свобода вираження поглядів «становить одну з основних підвалин демократичного суспільства і одну з принципових умов його прогресу і самореалізації кожної особи» (справа «Лінгенс проти Австрії»). Згідно зі ст.34 Конституції України «кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір». Таким чином, у Конституції ніде не йдеться про винятки щодо «негативної» інформації. Аналізуючи зміст скарг в частині, що стосується позивача, суд доходить висновку, що наведена [PERSON] інформація сформульована в загальній формі, як загальна характеристика, з точки зору заявника, дій [PERSON], які, зокрема, стосуються акту ревізії від 21.11.2005 року, не місить жодних фактичних даних, не вказує на будь-які конкретні дії і не містить інформації про вчинення будь-яких дій саме позивачем та за своєю правовою природою підпадає під поняття оціночне судження та не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості (ст.30 Закону України «Про інформацію»). Виклад цієї інформації і її значення в загальному контексті скарг свідчать, що за своєю сутністю ці фрази є суб'єктивними оціночними судженням в розумінні ЦК України та Закону України «Про інформацію», скаржник наводить свою думку, свій аналіз, бачення певних подій у їх взаємозв'язку, суб'єктивні висновки із сукупності подій. За будь-яких обставин фрази у скаргах, які стосуються позивача, не містять недостовірної інформації безпосередньо відносно позивача, тому що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, а тому в силу вимог закону, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з врахування практики Європейського суду, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Як вбачається із роз'яснень, даних в рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 року № 8-рп/2003 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української PCP (справа про поширення відомостей) звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи посадовими особами цього органу при виконанні ними своїх службових обов'язків не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень ЦК 1963 року (стаття 7), який на сьогодні втратив чинність, обов'язкова за своєю юридичною силою правова позиція Конституційного Суду України повинна бути застосована і до аналогічних правовідносин, які регулюються нормами ЦК України 2003 року, на які посилається позивач, що підтверджується п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», що відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року (справа про поширення відомостей). Як встановлено в судовому засіданні і підтверджується матеріалами справи, відповідач надсилала значну кількість скарг і звернень в державні органи різного рівня перш за все з метою перевірки компетентними органами незаконних, на її думку, дій деяких державних службовців, посадових осіб, зокрема, позивача [PERSON] Зокрема, [PERSON] надіслала свої скарги до Ради національної безпеки і оборони України та прем'єр-міністра України [PERSON], і просила вжити заходів за результатами розгляду скарг. Ніщо не свідчить про те, що [PERSON] не діяла в рамках, установлених законом для подання подібних скарг. В переписці [PERSON] з державними органами, наданій суду, міститься лист-відповідь Держфінінспекції України від 24.04.2015 року № 25-16/337 за підписом в.о. голови [PERSON], адресований [PERSON], в якому відповідача повідомляють про результати її звернення від 01.04.2015 року, яке надійшло через Секретаріат Кабінету Міністрів України(Вх № 41-К-006927/13П). Суд приходить до висновку, що скарги не ставили під загрозу ділову репутацію [PERSON], оскільки їх зміст не став відомим загалу, засобам масової інформації, а також не було будь-якої іншої форми публічного розголосу, скарга [PERSON] не виходила за межі прийнятної критики, особливо, оскільки ці межі при поданні звернень з метою певної перевірки можуть бути ширшими стосовно державних службовців порівняно з приватними особами. При цьому, з поданих скарг вбачається, що [PERSON] просить перевірити неправомірні, на її думку, дії [PERSON] саме як керівника контрольно-ревізійного управління в м.Києві та в подальшому керівника Державної фінансової інспекції України, а тому, таким чином [PERSON] реалізувала своє право на звернення. Згідно рішення від 31.03.2011 року у справі «Сірик проти України» Європейський Суд з прав людини, досліджуючи питання притягнення до цивільно-правової відповідальності на підставі звернень до органів державної влади, вказав, що «...одним із принципів верховенства права є те, що громадяни повинні мати можливість повідомляти компетентних посадових осіб держави про поведінку державних службовців, яка їм видається неправомірною або незаконною». Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, суд, дослідивши докази у справі в їх сукупності, приходить до висновку, що у позовних вимогах щодо визнання відомостей такими, що не відповідають дійсності та зобов'язання відповідача навести спростування неправдивої інформації необхідно відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000 грн., то у задоволенні такої слід також відмовити, оскільки позивачем не доведено, що моральні страждання і переживання, на які він посилається, були заподіяні йому внаслідок протиправних дій відповідача. Подання [PERSON] скарг є реалізацією, передбаченого ст.40 Конституції України, права на звернення, а тому не є розповсюдженням недостовірної інформації та не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Крім цього, позивач не надав достатніх доказів про те, що йому була завдана моральна шкода, та не довів її розмір. Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу.

Outcome: dismissed