Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що за час роботи на підприємстві вугільної промисловості (шахта «Степова» ПАТ «ДТЕК «Павлограградвугілля») він 09 серпня 1994 року був травмований, про що було складено акт про нещасний випадок №112 від 10 серпня 1994 року. Первинний МСЕК він пройшов 24 листопада 1994 року з встановленням йому 50% втрати професійної працездатності. При повторному огляді на МСЕК 14 грудня 2012 року йому було встановлено 80% стійкої втрати професійної працездатності та другу групу інвалідності. Вважає, що внаслідок каліцтва йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 100000 гривень, та прохає суд стягнути зазначені грошові кошти з відповідача ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на його користь. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та прохав суд їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ «ДТЕК «Павлоградвугілля» в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав та пояснив, що на підставі Закону України «Про охорону праці» та Правил відшкодування шкоди, затвердженими постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, ДВАТ шахта «Степова» ДХК «Павлоградвугілля» видало наказ по шахті «Степова» від 20.12.1994 року №1849 про виплату моральної шкоди [PERSON] у розмірі 6000000 карбованців, на підставі довідки МСЕК від 24 листопада 1994 року, та виплачено у грудні 1994 року, що підтверджується розрахунковим листом за грудень місяць 1994 року. Прохав суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення моральної шкоди. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що позивач тривалий час працював на підприємстві вугільної промисловості шахта «Степова», правонаступником якого є відповідач. 09 серпня 1994 року під час виконання трудових обов'язків з [PERSON] стався нещасний випадок і він отримав ушкодження здоров'я у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, що підтверджено актом про нещасний випадок на виробництві №112 від 10 серпня 1994 року. 24 листопада 1994 року позивачу висновком МСЕК встановлено 50% втрати професійної працездатності. При повторному огляді на МСЕК 14 грудня 2012 року йому було встановлено 80% стійкої втрати професійної працездатності та другу групу інвалідності. На час виникнення спірних правовідносин можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця передбачалося п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі-Правила) в розмірі, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат на час первинного висновку МСЕК. Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України в редакції на час встановлення стійкої втрати працездатності працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Разом з цим за положеннями ст. 83 ЦК УРСР, яка діяла на той час, позовна давність не розповсюджується на вимоги щодо порушення особистих немайнових прав, крім випадків передбачених законом. Крім того, за положеннями п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України ( 2004 року) позовна давність також не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Таким чином, строки позовної давності не можуть застосовуватись до вимог про відшкодування моральної шкоди спричиненої пошкодженням здоров'я, як вимог щодо порушення особистих немайнових прав. Згідно вимог п. 11 Правил розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Розмір мінімальної заробітної плати на момент первинного висновку МСЕК становив 60000 крб., відповідно до Постанови Верховної Ради України №3653-ХІІ від 25.11.1993 року. Українські карбованці підлягали обміну на гривні за курсом 100000 карбованців на 1 гривню (ст.3 Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» від 25.08.1996 року). Таким чином, на відшкодування моральної шкоди необхідно стягнути 120 гривень (0,6 гривень х 200 =120 гривень), що складає максимальний розмір відповідно до п. 11 Правил. Наказом директора шахти «Степова» во «Павлоградвугілля» №1849 від 20 грудня 1994 року було наказано виплатити [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 6000000 карбованців, на підставі висновку МСЕК від 24.11.1994 року за 50 % втрати професійної працездатності. Призначена сума відшкодування моральної шкоди була включена до розміру заробітної плати [PERSON] за грудень 1994 року та виплачена позивачу. Тобто, моральна шкода завдана [PERSON] нещасним випадком, пов'язаним з виробництвом, який стався з ним 09 серпня 1994 року, та призвів до втрати позивачем професійної працездатності, відшкодована відповідачем в 1994 році, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed