Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

[PERSON] звернулась 02 липня 2018 року до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Прокуратури Одеської області, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на її користь матеріальну шкоду, заподіяну незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури в сумі 382391 (триста вісімдесят дві тисячі триста дев`яносто одна) гривня та стягнути моральну шкоду, заподіяну незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури в сумі 1000000 (один мільйон) гривень. Позивач посилається на те, що 21 червня 2014 року біля 22 годин 15 хвилин [PERSON] , керуючи у стані алкогольного сп`яніння автомобілем «Меrcedes Benz 230», реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по вулиці Сегедській в напрямку вулиці Піонерська у місті Одесі скоїв наїзд на пішохідному переході на сина позивачки [PERSON] , спричинивши йому політтравму голови, тулуба, кінцівок, тяжкі тілесні ушкодження, травматичний шок тяжкого ступеню, інвалідність І-ї «Б» групи, що супроводжувались значний період часу ретроградною амнезією. Внаслідок вказаних травм [PERSON] помер [INFO] . За фактом вказаної ДТП в Єдиний державний реєстр досудових розслідувань 22.06.2014 року внесено кримінальне провадження № 12014160000000676 по частині 2 статті 286 Кримінального кодексу України. Дане кримінальне провадження знаходиться в провадженні старшого слідчого відділу розслідувань дорожньо-транспортних пригод Слідчого Управління Головного Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Одеській області, а після реорганізації Головного Управління Національної поліції в Одеській області, майора міліції Омельченко З.В. з 22 червня 2014 року і по цей час. Позивач зазначає, що незважаючи на те, що дорожньо-транспортна пригода вчинена 21 червня 2014 року водієм, який був у нетверезому стані, розслідування слідчим ведеться незаконно, упереджено, з систематичним порушенням норм Кримінально-процесуального кодексу України, Законів і Конституції України з метою його закриття під виглядом відсутності в діяннях водія складу кримінального правопорушення і наявності вини у діях її сина. Це призвело до закриття 26 грудня 2014 року слідчим кримінального провадження за відсутності складу кримінального правопорушення, яке однак пізніше було скасовано. При цьому, співробітники прокуратури, всупереч положенням ч.2 ст. 305, ст. 308 КПК України, не заважаючи на численні скарги позивачки на бездіяльність слідчого, не припиняють імітацію своєї роботи та не реагують на бездіяльність слідчих, а її клопотання про проведення слідчих дій і її скарги на дії слідчих не розглядають. Крім того, 02 лютого 2015 року інспектором ВДАІ м. Одеси Желясковим В.І. за листом слідчого Омельченко З.В. 29.12.2014 року № 4/дтп-10759 незаконно складено протокол про адміністративне правопорушення серія АП1 № 541323, який мав бути складений відразу після ДТП. Вказаний протокол спричинив незаконне, на думку позивача, винесення 12 березня 2015 року Суворівським районним судом м. Одеси постанови по справі про адміністративне правопорушення № 523/1815/15-п про закриття адміністративної справи у зв?язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. В зв?язку з цими обставинами, позивач змушена звернутися до суду та просить відшкодувати їй матеріальну шкоду у сумі 382391 грн., які витрачені на лікування сина [PERSON] , та відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 1000000 грн., яка спричинена тривалими стражданнями сина та його смертю. Ухвалою суду від 05 липня 2018 року позовна заява [PERSON] залишена без руху, а позивачеві надано строк для виправлення недоліків у позові. 25 липня 2018 року позивачем подано уточнену позовну заяву, в якій виправлено вказані недоліки. Провадження у справі відкрито 26 липня 2018 року та встановлено загальний порядок розгляду справи. 16 серпня 2018 року до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України на позовну заяву, в якій відповідач просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. При цьому представник Державної казначейської служби України посилається на те, що як Державна казначейська служба України, та і Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, які є окремими учасниками цивільних правовідносин, не відповідають по зобов?язанням держави, а лише здійснюють казначейське обслуговування Державного бюджету України, та не можуть приймати рішення щодо самостійного списання коштів з державного бюджету. Крім того, позивач не є особою, яка вправі вимагати відшкодування коштів в порядку норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокурату і суду». Також, позивач не оскаржувала постанову слідчого про закриття кримінального провадження від 26.12.2014 року та постанову Суворівського районного суду м. Одеси від 12.03.2015 року, а тому її посилання на їх незаконність нічим не підтверджені. 20 серпня 2018 року до суду надійшов відзив Міністерства внутрішніх справ України, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] повністю. При цьому представник Міністерства внутрішніх справ України посилається на те, що МВС України, не є суб?єктом правовідносин з позивачем, так як нею фактично оскаржуються дії співробітників прокуратури Одеської області та ГУНП в Одеській області, яке є окремим підрозділом та самостійно відповідає по своїм зобов?язанням. Також, МВС України не є відповідачем по справі, де ставиться питання про відшкодування шкоди в порядку ст.ст. 1173, 1174 ЦК України. Крім того, позивач не є особою, яка вправі вимагати відшкодування коштів в порядку норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокурату і суду», а сама сума як матеріальної шкоди так і моральної шкоди не обґрунтована. 28 серпня 2018 року до суду надійшов відзив Прокуратури Одеської області, в якій відповідач просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] повністю. При цьому представник Прокуратури Одеської області посилається на те, що позивач не є особою, яка вправі вимагати відшкодування коштів в порядку норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокурату і суду», а з її позову не вбачається фактів спричинення їй шкоди органами прокуратури. 26 вересня 2018 року до суду надійшов відзив Головного управління національної поліції в Одеській області, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] повністю. Представник Головного управління національної поліції в Одеській області посилається на те, що відповідачем будь-яким чином права позивачки не порушені, а вона сама нічим не обґрунтовує розмір спричинення їй матеріальної та моральної шкоди. Крім того, в 2014 році, коли відкривалось кримінальне провадження, Головного управління національної поліції в Одеській області ще не існувало, а воно при цьому не є правонаступником Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, яке займалось розслідуванням. 04 жовтня 2018 року позивачем подано до суду відповідь на вказані відзиви, в якій позивач фактично знову посилається на обставини, які викладені нею в позові. 08 листопада 2018 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з?явилась, надавала суду заяви про розгляд справи за її відсутності, зважаючи на стан свого здоров?я, позовні вимоги просила задовольнити. Представник Прокуратури Одеської області в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову [PERSON] , посилаючись на обставини, які викладені у відзиві. Інші учасники справи, які повідомлені про час, дату і місце судового засідання, в судове засідання не з?явилися, будь-яких клопотань чи заяв не надали. Суд, з?ясувавши думку представника Прокуратури Одеської області, розглядає справу за відсутності позивача та інших відповідачів. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Прокуратури Одеської області, суд приходить до наступного. У провадженні СВ Приморського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області перебуває кримінальне провадження № 12014160000000676 від 23.06.2014 року за фактом дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 21.06.2014 за участю водія автомобіля марки «Mercedes Benz 230» [PERSON] та пішохода [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Нагляд за досудовим розслідуванням у формі процесуального керівництва здійснюється Одеською місцевою прокуратурою № 3. [PERSON] зазначає, що розслідування за фактом дорожньо-транспортної пригоди водієм, що перебував у стані алкогольного сп`яніння, яка мала місце 21.06.2014 року, ведеться незаконно, упереджено, із систематичним порушенням норм КПК України, законів та Конституції України з метою його закриття під виглядом відсутності в діях водія складу правопорушення та наявності вини в діях сина позивача, у зв`язку з чим вважає, що їй заподіяно матеріальну шкоду у розмірі 382 391 грн. та моральну шкоду у розмірі 1000000 гривень. При цьому, позивач правові підстави щодо стягнення шкоди обґрунтовує нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст. 1176 ЦК України. Судом встановлено, що 21.06.2014 року приблизно о 22:15 год. [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Mercedes Benz 230», д/н [NUMBER] , здійснюючи рух по вул. Сегедській в місті Одесі з боку вул. Армійська в напрямку вул. Піонерська навпроти будинку № 14, скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , який перетинав проїжджу частину вул. Сегедська з лівої сторони на праву за ходом руху автомобіля. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження, з якими доставлений до Міської клінічної лікарні № 11 в м. Одесі. У ході досудового розслідування у кримінальному провадженні проведено допит потерпілого, допити свідків, проведено огляд місця події та огляд автотранспортного засобу, отримано висновок медичного огляду, згідно з яким водій [PERSON] станом на 00:20 год. 22.06.2014 перебував у стані алкогольного сп`яніння, проведено слідчий експеримент за участю [PERSON] , у ході якого зроблено відповідні заміри та перевірено покази свідків щодо обставин події, дорожніх та погодних умов, а також проведено слідчий експеримент за участю потерпілого [PERSON] , під час якого останній вказав темп свого руху та місце скоєного на нього наїзду, що розташоване на пішохідному переході. Крім того, проведено судово-автотехнічну експертизу, судово-медичну експертизу, комплексну судово-медичну та транспортно-трасологічну експертизи, а також комплексну судову авто-технічну експертизу. При цьому, 26.12.2014 року вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. В той же день зацікавлені сторони повідомлені про прийняте рішення шляхом надіслання поштою відповідних повідомлень. Вже 08.04.2015 року за зверненням потерпілої сторони ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси постанова про закриття кримінального провадження скасована, дані письмові вказівки, які на теперішній час виконані в повному обсязі з урахуванням клопотань потерпілого [PERSON] . Після цього, як встановлено судом в період з квітня 2015 року по липень 2018 року по даній справі проводяться слідчі дії, які передбачені чинним процесуальним законодавством, зокрема, допити свідків, призначення судово-автотехнічну експертизи, витребувані матеріали відносно водія [PERSON] . З 13.07.2018 року матеріали кримінального провадження перебувають в провадженні СВ Приморського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області, оскільки процесуальне керівництво здійснює Одеська місцева прокуратура № 4., яка з метою активізації досудового розслідування, як процесуальний керівник в порядку ст. 36 КПК України надає вказівки на проведення конкретних слідчих (розшукових) дій, виконання яких на теперішній час триває, а кінцеве рішення у кримінальному провадженні буде прийнято за результатами проведення слідчих дій та здобутих доказів відповідно до вимог чинного законодавства України. Крім того, щодо посилання позивача на складення 02 лютого 2015 року інспектором ВДАІ м. Одеси Желясковим В.І. за листом слідчого Омельченко З.В. 29.12.2014 року № 4/дтп-10759 протоколу про адміністративне правопорушення серія АП1 № 541323, який мав бути складений відразу після ДТП, то вказаний протокол був розглянутий Суворівським районним судом м. Одеси, який 12 березня 2015 року виніс постанову по справі про адміністративне правопорушення № 523/1815/15-п про закриття адміністративної справи у зв?язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, а сама постанова не була оскаржена позивачем та є чинною. Відповідно до ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Таким законом виступає Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення. У зв`язку з викладеним, на переконання суду, наразі відсутні підстави для застосування положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст. 1176 ЦК України, оскільки у зазначених правовідносинах позивачка не є суб`єктом, в розумінні вказаних норм законодавства. Щодо доводів позивачки про стягнення матеріальної шкоди то позовна заява [PERSON] не містить жодних обґрунтувань та розрахунків розміру і підстав стягнення матеріальної шкоди у розмірі 382 391 грн., у зв`язку з чим суд позбавлений можливості зробити висновок, які саме матеріальні збитки входять до складу цієї суми. Суд також критично відноситься до посилання позивача на постанову слідчого судді від 08.04.2015 року, як на підставу для задоволення вимог, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду у кримінальному проваджені, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, постанова суду, на яку посилається позивачка, не є вироком суду, а тому не може бути застосована як судове рішення, обставини якого, не підлягають доказуванню з урахуванням ст. 82 ЦПК України. Щодо відшкодування моральної шкоди, то згідно із нормами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Проте, позивачем суду не надано доказів, що відповідачами їй спричинено шкоду, яка підлягає відшкодуванню. Частиною першою ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Фактами, з якими закон пов`язує настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння моральної шкоди (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди») є: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок, як елемент цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Таким чином, позивач має довести не лише протиправність поведінки відповідача, але й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Однак, позивачем не підтверджено доказами наявність моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням чи бездіяльністю заподіювача та вини відповідачів в її заподіянні, через що, відсутні підстави для задоволення позову. Не підтверджено позивачем, якими діями або чим саме були спричинені моральні страждання, з яких вона виходила при встановленні компенсації у відшкодуванні моральної шкоди в розмірі 1000000 гривень. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76-80 ЦПК України. Проте, як встановлено судом позивачем не надано належних та допустимих доказів спричинення їй відповідачами моральної шкоди. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, крім іншого, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, доводи [PERSON] є необґрунтованими та безпідставними, через що її позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed