Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову посилається на те, що 02 листопада 2017 року між ним та відповідачем було укладено договір грошової позики, відповідно до якого [PERSON] позичив у нього грошові кошти у розмірі 2100 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою. Зазначену грошову суму було надано у позику строком до 01 грудня 2017 року з моменту отримання грошових коштів. Після спливу терміну дії договору грошової позики відповідач суму позики не повернув. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду. Просить стягнути з відповідача на його користь: суму основного боргу у розмірі 2100 доларів США, що еквівалентно 59556 грн. 00 коп.; індекс інфляції за час прострочення виконання зобов`язань по договору грошової позики у розмірі 9886 грн. 28 коп; три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 5159 грн. 34 коп. та судовий збір по справі в розмірі 840 грн.80 коп. Позивач в судове засідання не з`явився, скориставшись своїм правом, передбаченим ч.3 ст.211 ЦПК України, подано заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги, викладені в позові, підтримує та просить їх задоволити, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 19). Відповідач [PERSON] , по невідомих суду причинах не подано відзиву на позовну заяву, відсутні відомості щодо надіслання відзиву позивачу, відповідачем не пред`явлено зустрічного позову, крім того, в строк для подання відзиву відповідачем не подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Як вбачається із матеріалів справи відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ухвали Чернівецького районного суду Вінницької області від 11.12.2020 постановлено про проведення заочного розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що позивачем подано клопотання про розгляд справи за його відсутності, відповідач не з`явився, то суд не вбачає підстав для здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 Конституції України). У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.2.ст.5 ЦПК). Судом було встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, між [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого боку 02.11.2017 укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 2100 доларів США. Вказаний факт підтверджується розпискою від 02.11.2017, що укладена у письмовій формі та підписана боржником [PERSON] .. Факт отримання [PERSON] від [PERSON] позики на суму 2100 доларів США підтверджується вказаною розпискою від 02.11.2017, відповідно до змісту якої якого кредитор передав, а боржник отримав грошові кошти, повернення яких повинно відбутися не пізніше 01.12.2017 в сумі 2163 доларів США. Оцінюючи усі докази у їх сукупності, суд вважає встановленим, що між позивачем та відповідачем виникли взаємні цивільні права та обов`язки, із підстави, передбаченої\~п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, а саме - із укладеного 02.11.2007 договору позики. На даний час відповідач суму позики позивачеві не повернув, що вбачається із позовної заяви та поданих сторонами заяв. У п.1 ч.2 ст.11 ЦК України\~зазначено, що підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Частиною 1 статті 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. У ч. 2 вказаної статті зазначено, що правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Пунктом 3 ч.1\~ст.208 ЦК України\~встановлено, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі. Відповідно до\~ч.ч.\~1,\~2\~ст.\~509\~ЦК України\~зобов`язанням є\~правовідношення,\~в якому\~одна сторона\~(боржник)\~зобов`язана\~вчинити на\~користь другої\~сторони (кредитора)\~певну дію\~(передати\~майно,\~виконати роботу,\~надати послугу,\~сплатити гроші\~тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Сторонами у зобовязанні є боржник і кредитор (ч.1\~ст.510 ЦК України). Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов`язання за даним договором. За приписами ч.1\~ст.612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно ч.2 ст.615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Згідно ст. 617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Не виконуючи належним чином зобов`язання за вказаним договором відповідач порушив зазначені вище норми законодавства та умови договору позики. Частиною 1 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно до ст.1046 ЦК України, \~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом ч. 2\~ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. (Правова позиція ВСУ у справі №6-63цс13 від 18.09.2015). Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка\~про\~отримання\~в борг\~грошових\~коштів\~є документом,\~який\~видає\~боржник\~кредитору за\~договором\~позики,\~підтверджуючи\~як\~його укладення,\~так\~і\~умови договору,\~а\~також\~засвідчуючи отримання\~від\~кредитора\~певної грошової\~суми\~або\~речей (Правова\~позиція\~ВСУ\~у справі\~№ № 6-487цс17 від 12.04.2017). У відповідності до частини першої та третьої\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно з умовами договору позики від 02.11.2017 позичальник зобов`язався повернути позику у термін до 01.12.2017. Однак, відповідачем [PERSON] належним чином не виконано взяті на себе за договором позики від 02.11.2017 зобов`язання, своєчасно не повернув суму грошових коштів, отриманих в позику. Частиною 1 статті 1048 ЦК України встановлено, що Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За змістом ст.22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зав`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно із ч.1\~ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.\~ Оплата 3% річних від простроченої суми є способом захисту майнового права шляхом отримання від боржника компенсації за користування коштами, належними до оплати кредитору. На момент подання позову за офіційним курсом Національного Банку України вартість одного долара США складає 28,36 гривень. Отже, сума основого боргу за договором позики складає 59556 (п`ятдесят дев`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят плеть) гривень 00 коп (2100 доларів США х 28,36 гривень). Як вбачається з розписки, підписаної відповідачем 02.11.2017 року, датою повернення коштів встановлено 01.12.2017 року. Однак, станом на час звернення [PERSON] із позовом до суду (тобто, 20.10.2010 року) віповідачем не повернуто вказані кошти. Згідно розрахунку, що містить позовна заява, розмір позовних вимог до відповідача, яку позивач просить задовольнити, складає 74601 грн. 62 коп. за період прострочення з 01.12.2017 року по дату подання позову - 20.10.2020 року включно, тобто за останні три роки. Як вбачається з розписки, датою повернення коштів встановлено 01.12.2017 року, тобто період прострочення складає з 01.12.2017 року по дату подання позову - 20.10.2020 року включно. Період прострочення: з 01.12.2017 року по 31.12.2017 року - 31 день; з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року - 365 днів; з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року - 365 днів; з 01.01.2020 року по 19.10.2020 року -293 дня. Всього період прострочення складає - 1054 днів. Три проценти річних складає: 59556,00 х 3% х 1054:365 = 5159,34 грн. Інфляційні витрати за період прострочення: за грудень 2017 рік індекс інфляції склав - 101%. Таким чином, інфляційні витрати у 2012 році склали: (101 х 59556,00:100) - 59556,00 = 595 грн. 56 коп. За 2018 рік індекс інфляції склав - 109,8%. Таким чином, інфляційні витрати у 2018 році склали: (109,8 х 59556,00 : 100) - 59556,00 = 5836 грн. 48 коп. За 2019 рік індекс інфляції склав - 104,1%. Таким чином, інфляційні витрати у 2019 році склали: (104,1 х 59556,00 : 100) - 59556,00 = 2441 грн. 79 коп. За 2020 рік індекс інфляції з січня по вересень - 101,7% Таким чином, інфляційні витрати у 2020 році склали: (101,7 х 59556,00 : 100) - 59556,00 = 1012 грн. 45 коп. Всього за весь період прострочення з грудня 2017 року по вересень 2020 року інфляційні витрати складають: 595,56+5836,48+2441,79+1012,45 = 9886,28 грн. Таким чином, загальний розмір заборгованосп віповідача перед [PERSON] складає: 59556,00 грн .- неповернута позика + 9886,28 грн. - інфляційні витрати + 5159,34 грн. - три проценти річних = 74601 грн. 62 коп. Із наведеного позивачем [PERSON] розрахунку, який перевірений судом, вбачається, що індекс інфляції за час прострочення виконання зобов`язань по договору грошової позики складає 9886,28 гривень, а три проценти річних від простроченої суми 5159,34 гривень. За вищевказаних обставин суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення боргу за договором позики, інфляційних витрат та 3% річних підлягає задоволенню, оскільки відповідачем [PERSON] порушено зобов`язання за договором позики, допущено його невиконання, відповідно у суду наявні правові підстави для поновлення порушеного права позивача в обраний останнім спосіб, а саме для стягнення боргу в сумі 74601,62 гривні з особи, яка допустила порушення виконання боргового зобов`язання за договором позики, із врахуванням індексу інфляції та 3% річних. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Позивачем відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо стягнення боргу за договором позики. На підставі вказаних норм закону, враховуючи, що відповідач не виконав свої зобов`язання щодо повернення коштів за договором позики, що є істотним порушенням договору, укладених між сторонами. При винесенні рішення, суд керується статтею 13 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. При вирішенні питання про стягнення із відповідача на користь [PERSON] судових витрат, судом враховується те, що відповідачем не подано до суду відзиву (зокрема, щодо визнання позовних вимог про стягнення боргу за договором позики, що виключає можливість вирішення питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, як те передбачено частиною першою статті 142 ЦПК України. Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в розмірі 840 гривень 40 копійок, про що свідчить квитанція №0.0.1876973985.1 від 20.10.2020 року (а.с.1). З врахуванням того, що позов підлягає задоволенню, суд в силу ст.141 ЦПК України приходить до висновку про присудження [PERSON] судових витрат, зокрема, судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Вище викладене дає суду підстави для задоволення позовних вимог і в частині стягнення з відповідача на користь [PERSON] понесених ним при зверненні до суду судових витрат, зокрема, судового збору. На підставі ст., ст.525, 526, 538, 549- 551,611, 614, 1048, 1049, 1054 ЦК України,

Outcome: approved