Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суд у з позовом про визнання в порядку спадкування права власності на частину квартири, що є обовязковою долею в майні, яке належало спадкодавцю [PERSON]. Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що рішенням Миргородського міськрайонного суду від 16 січня 2015 року встановлений юридичний факт про проживання його та [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу в органах РАЦС, з 1987 року по день смерті [PERSON] 29 вересня 2014 року. За життя [PERSON] заповіла все належне їй майно відповідачу по справі [PERSON] На момент смерті [PERSON], [PERSON] був непрацездатним, оскільки мав вік 78 років і відповідно до положень ст.1241 ЦК України мав право на отримання обовязкові частки у майні спадкодавця. Оскільки відповідач не визнає його права на спадщину, відмовляє у передачі правовстановлюючих документів на частину житлового будинку, що є спадковим майном, який розміщений за адресою місто Миргород вулиця Сорочинська,58/1, тому він з метою захисту своїх прав змушений звернутися до суду з вказаним позовом. В ході судового розгляду позивач доповнив позовні вимоги, вимогою про визнання його непрацездатним вдівцем [PERSON], яка померла 29 вересня 2014 року. Обґрунтовуючи доповнені позовні вимоги вказував, що з 1975 року до 1986 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Після розірвання шлюбу, через декілька місяців, вони продовжували проживати з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, вели спільне господарство та проживали спільно в будинку по вулиці Сорочинська 58/1 міста Миргород, який дружина придбала уже після розірвання шлюбу. Коли в 2014 році дружина захворіла він здійснював догляд за нею, придбавав ліки та оплачував лікування. 29 вересня 2014 року [PERSON] померла. Всі фінансові витрати повязані з похованням та обрядовими обідами він здійснював за власний рахунок. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, в тому числі і на квартиру, де проживали вони з спадкодавцем. Після звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, йому було розяснено необхідність встановлення факту проживання однією сімєю. Даний юридичний факт був встановлений рішенням Миргородського міськрайонного суду від 16.01.2015 року та визнано, що він та [PERSON] проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1987 року по 29 вересня 2014 року в місті Миргород по вулиці Сорочинська,58/1. Однак при зверненні до нотаріуса з метою оформлення спадщини йому було відмовлено, оскільки за життя [PERSON] Г, все своє майно заповіла відповідачу [PERSON] В звязку з невизнанням спадкоємцем по заповіту, відповідачем по справі [PERSON], його права на частину спадщини (обовязкову долю) після смерті [PERSON], позивач просив визнати його непрацездатним вдівцем померлої 29.09. 2014 року [PERSON] Крім того зазначав, що спадковим майном є квартира [ADDRESS], де проживали позивач та спадкодавець до дня смерті останньої, яка становить 3/5 частини житлового будинку №58 по вулиці Сорочинська в місті Миргород, та в цілому складається з коридору площею 4,4 кв.м., кухні - 8,7 кв.м., кімнати площею 16,4 кв.м., кімнати площею 8,6 кв.м., кімнати - 8,9 кв.м, сіней - 8,7 кв.м., тамбура - 4,4 кв.м., санвузла площею 3,3 кв.м. Обовязкова доля у спадщині позивача становить 3/20 частини домоволодіння. Правовстановлюючий документ, договір купівлі-продажу на підставі якого належав будинок спадкодавцю відповідач не надає, тому відповідно до вимог ст. 328,1216,1217 ЦК України просив визнати за ним [PERSON], право власності в порядку спадкування за законом на обовязкову частку в спадщині, після смерті 29 вересня 2014 року [PERSON], в розмірі 3/20 частини будинковолодіння, розташованого в місті Миргород вулиця Сорочинська, 58, що є частиною квартири №1. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Суду пояснив, що незважаючи на розірвання шлюбу вони з [PERSON] лише декілька місяців не проживали однією сімєю. Потім вони відновили подружні стосунки, і дружина його запросила проживати разом в квартирі, яку вона на той час придбала [ADDRESS]. В цій квартирі вони з дружиною з 1987 року проживали разом до смерті [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, він проводив оплату за надані комунальні послуги, побудував гараж, разом відпочивали та турбувалися один про одного. За життя, за спільною домовленістю виготовили один надмогильний памятник із зображенням портретів його та дружини. Коли дружина захворіла, він турбувався про неї, придбавав ліки. Після смерті поховав її, та надавав кошти для організації поминальних обідів. Просив визнання його право на обовязкову долю в квартирі, щоб він мав можливість дожити віку, оскільки відповідач не визнає його права на частину квартири і не надає правовстановлюючих документів на квартиру. Представник позивача адвокат [PERSON] вважав, що заявлений позов підлягає задоволенню, оскільки факт спільного проживання позивача та спадкодавця в фактичних шлюбних відносинах з 1987 року до часу смерті [PERSON] встановлений рішенням Миргородського міськрайонного суду від 16.01.2015 року, яке набрало законної сили. При цьому вказував, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини альтернативою шлюбу є конкубінат, фактичне спільне проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу можуть вважатися сімейним життям і тому мають право на захист. Беззаперечним доказом заявлених повних вимог вважав свідчення свідків щодо відносин між позивачем та спадкодавцем як подружжя. При цьому вказував, що наявність у кожного з подружжя особистих грошових коштів від ведення індивідуальної підприємницької діяльності та суперечки, які виникали через недоброзичливе відношення спадкодавця до дітей позивача, не може свідчити про відсутність сімейних відносин. Оскільки на момент смерті спадкодавця позивач був непрацездатним, тому відповідно до вимог ч.1 ст. 1241 ЦК України необхідно визнати його непрацездатним вдівцем та визнати за ним право власності на 3/20 частини будинковолодіння, розташованого в місті Миргород вулиця Сорочинська, 58, що є частиною квартири №1. Прийняття рішення про визнання права власності на обовязкову долю в спадщині є необхідним, оскільки відповідач, який є спадкоємцем по заповіту не визнає його права та не надає правовстановлюючих документів на спірну квартиру. Відповідач [PERSON] заявлений позов, в тому числі і уточнені позовні вимоги, не визнав, суду пояснив, що спадкодавець [PERSON] є його рідною тіткою, з якою він та його сімя підтримували родинні відносини протягом всього життя. З позивачем тітка проживала у спірній квартирі, однак кожен з них проживав у власній кімнаті, мав індивідуальні кошти та розпоряджався ними на власний розсуд, спадкодавець оплачувала послуги з використанню автомобіля, які надавав позивач. Багато років тому тітка повідомила, що заповіла йому належну їй квартиру№1 по вулиці Сорочинська,58 в місті Миргород. Незадовго до смерті тітка передала правовстановлюючі документи на квартиру та повідомила, де зберігаються кошти, які необхідно використати на її поховання. Оскільки на протязі тривалого спільного проживання з позивачем спадкодавець не побажала зареєструвати відповідача в належній їй квартирі, не змінила заповіту, отже це була воля покійної, тому позивач не має права на частину її квартири . Представник відповідача [PERSON] вважав, що заявлений позов не підлягає до задоволення, оскільки позивач ніколи не проживав із спадкодавцем [PERSON] однією сімєю, хоча вони проживали в спірній квартирі, яка належала спадкодавцю і була придбана після розірвання шлюбу за кошти спадкодавця. Позивач та спадкодавець не мали спільного бюджету, оскільки [PERSON] оплачувала послуги, які їй надавав позивач на власному автомобілі, а позивач використовував на власний розсуд кошти, які отримував від проданої ним живності. [PERSON] завжди приймав рішення самостійно не враховуючи думку спадкодавця, принижував її, збудував гараж без дозволу власниці будинковолодіння, в період відсутності останньої. [PERSON] мала намір його виселити з власного будинку, однак через юридичну необізнаність та зухвалу поведінку позивача не змогла цього зробити. Зазначені обставини свідчать про відсутність конкубінату між [PERSON] та [PERSON], а тому і відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Допитані в судовому засіданні свідки позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] беззаперечно підтвердили, що на протязі тривалого часу, близько 40 років прожили разом [PERSON] та [PERSON], які ставилися один до одного з любовю, разом відпочивали, займалися домашнім господарством, обробляли город. Всі сприймали їх як подружжя. Крім того свідок [PERSON], яка є головою вуличного комітету повідомила, що в її присутності [PERSON] говорила щоб позивач зареєструвався в її будинку. Свідки відповідача [PERSON] (подруга покійної), [PERSON] (дружина сина позивача), [PERSON] (дружина відповідача) стверджували, що між позивачем та [PERSON] не було сімейних відносин, вони проживали в одному будинку, кожен мав власну кімнату та власні кошти, якими кожен розпоряджався на власний розсуд, спадкодавець залишила зібрані нею кошти для поховання за які і була похована. Разом з тим зазначали, що останні харчувалися та сплачували за комунальні послуги спільно, відвідували родині свята родичів позивача разом та відзначали особисті свята спадкодавця в колі родичів позивача. Треті особи приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу [PERSON] та представник залученої судом (а.с.58-59) Першої Миргородської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявилися, направили на адресу суду заяви про розгляд справи без їхньої участі. Заслухавши сторони, свідків, дослідивши письмові докази по справі суд вважає що заявлений позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Статтею 3 СК України встановлено, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України,обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Рішенням Миргородського міськрайонного суду від 16 січня 2015 року, яке набрало законної сили встановлено факт проживання однією сімєю у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу в органах РАЦС між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], яка померла 29 вересня 2014 року, в період часу з 1987 року по 29 вересня 2014 року в місті Миргород Полтавської області по вулиці Сорочинська 58/1 (а.с.4). 29.09.2014 року [PERSON] померла (а.с.25). Оскільки вищевказаним рішенням суду від 16.01.2015 року та в ході судового розгляду даного позову, в тому числі з урахуванням пояснень як свідків позивача так і свідків відповідача, беззаперечно встановлено, що позивач [PERSON] та спадкодавець [PERSON] проживали як подружжя, тому суд вважає доведеним, що внаслідок смерті дружини [PERSON], її чоловік, позивач по справі [PERSON] став вдівцем. При цьому суд не може взяти до уваги зауваження представника відповідача про «сумнівність» вказаного рішення, необізнаність його довірителя про ухвалення вказаного рішення, оскільки про існування вказаного рішення відповідачу стало беззаперечно відомо з часу отримання 17.04.2015 року копії позовної заяви, яка розглядається судом з додатками (а.с. 30), однак на час ухвалення рішення по даному спору вищевказане рішення не оскаржене, що свідчить згоду [PERSON] з висновками суду. Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Заповітом від 02.10.1996 року, посвідченим державним нотаріусом першої Миргородської державної нотаріальної контори та зареєстрованим в реєстрі за №2-3656, [PERSON] на випадок своєї смерті все майно, де б воно не було із чого б воно не складалося, і взагалі все те що буде належати їй на день смерті повністю заповіла відповідачу [PERSON] (а.с.143-148). Позивач [PERSON], [INFO], уродженець [INFO] на день смерті [PERSON] був непрацездатним (а.с.12,13). Частиною 1 ст. 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом ( обовязкова частка). Оскільки судом встановлено, що вдівець спадкодавця [PERSON] на момент смерті [PERSON] був непрацездатним, він має право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] Встановлено, що на момент смерті [PERSON] була власницею 3/5 частин житлового будинку№58 по вулиці Сорочинська міста Миргород Полтавської області (квартира №1 загальною площею 63,3 кв. м, житловою площею 33,98 кв. м.), господарських будівель, споруд, відповідно до технічної документації (а.с.5-10), що підтвердили в судовому засіданні сторони. Правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно суду сторонами не надано. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зважаючи на вищевикладені обставини, оскільки відповідачем не визнається право позивача на частину спадкового майна за законом ( обовязкова частка), правовстановлюючий документ на спірне домоволодіння відсутній, суд вважає, що позовні вимоги про визнання за [PERSON], права власності в порядку спадкування за законом на обовязкову частку в спадщині, після смерті 29 вересня 2014 року [PERSON], в розмірі 3/20 частини будинковолодіння розташованого в місті Миргород вулиця Сорочинська, 58, що є частиною квартири №1, загальною площею 63,3 кв. м, житловою площею 33,98 кв. м., господарських будівель, споруд за адресою: місто Миргород, вулиця Сорочинська, 58, Полтавської області, ґрунтуються на законі і з урахуванням принципу диспозитивності підлягають задоволенню в межах заявлених позовних вимог.

Outcome: approved