Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що житловий будинок № 7 по вул. Садова в с. Лихачів Носівського району Чернігівської області відносився до типу колгоспних дворів. Станом на 15 квітня 1991 року членами даного колгоспного двору були він (позивач), його мати [PERSON], яка померла 8 травня 2004 року, та батько [PERSON], який помер 16 квітня 2013 року. Спадщину після смерті [PERSON] прийняли він (позивач) та [PERSON], а після смерті [PERSON] лише він (позивач). Нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтв про право на спадщину на належні [PERSON] та [PERSON] частини зазначеного житлового будинку. Державний реєстратор відмовив йому (позивачу) у реєстрації за ним, як членом колишнього колгоспного двору, права власності на належну йому 1/3 частину зазначеного житлового будинку. У судове засідання позивач не зявився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує, просив їх задовольнити, справу розглянути без його участі. У судове засідання представник Мринської сільської ради Носівського району Чернігівської області не зявився, подав до суду заяву, в якій просив позовні вимоги [PERSON] задовольнити, розгляд справи проводити без участі їх представника. Суд проводить підготовче засідання у відсутності учасників справи та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відповідач визнав позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок № 7 по вул. Садова в с. Лихачів Носівського району Чернігівської області відносився до типу колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року в ньому були зареєстровані та проживали [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідками виконкому Мринської сільської ради № 180/03-04 від 14 лютого 2018 року (а.с. 11) та № 166/03-04 від 8 лютого 2018 року (а.с. 12). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. За таких обставин [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належало по 1/3 частині житлового будинку № 7 по вул. Садова в с. Лихачів Носівського району Чернігівської області, як членам колишнього колгоспного двору. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не зареєстрували у встановленому порядку право власності на належний їм житловий будинок. 8 травня 2004 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 10). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за життя заповітів не складала, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 11 травня 2018 року (а.с. 73-74), а тому спадкування після її смерті здійснюється за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З матеріалів справи вбачається, що з 21 лютого 1970 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], 28 червня 1972 року у них народився син [PERSON], що підтверджується копіями свідоцтв про одруждення та про народження (а.с. 8). Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на день смерті проживала та була зареєстрована в [INFO]. Разом із нею за вказаною адресою проживали та були зареєстровані чоловік [PERSON] та син [PERSON], що підтверджується довідкою виконкому Мринської сільської ради № 165/03-04 від 8 лютого 2018 року (а.с. 14). Таким чином, в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після смерті [PERSON], успадкували після її смерті в рівних частинах належну їй 1/3 частину (по 1/6 частині кожен) житлового будинку № 7 по вул. Садова в с. Лихачів Носівського району Чернігівської області. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. 16 квітня 2013 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 9). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за життя заповітів не складав, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 11 травня 2018 року (а.с. 67), а тому спадкування після його смерті зд ійснюється за законом. З копії спадкової справи до майна померлого [PERSON] (а.с. 62а-65) вбачається, що спадщину прийняв син [PERSON], на імя якого 4 квітня 2014 року були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки. Таким чином, [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] належну йому 1/2 частину житлового будинку № 7 по вул. Садова в с. Лихачів Носівського району Чернігівської області. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на частини житлового будинку, які належали [PERSON] та [PERSON], у звязку із відсутністю на будинок правовстановлюючого документа, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 186/02-31 від 16 лютого 2018 року (а.с. 20). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У судовому засіданні встановлено, що позивач звертався до приватного нотаріуса [PERSON], який згідно ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є державним реєстратором, з метою реєстрації за собою права власності на належну йому, як члену колишнього колгоспного двору, 1/3 частину вищезазначеного житлового будинку, але йому було відмовлено у звязку з тим, що державний реєстратор не наділений правом визначення часток у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно колгоспного двору, що підтверджується повідомленням № 116/01-16 від 23 лютого 2018 року (а.с. 19). З матеріалів справи вбачається, що на житловий будинок № 7 по вул. Садова в с. Лихачів Носівського району Чернігівської області виготовлена технічна документація (а.с. 16-18). Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані на законі, а тому підлягають задоволенню. Ураховуючи те, що відповідач не вчинив жодних дій, які б порушували права позивача, судові витрати по сплаті судового збору необхідно покласти за рахунок позивача. На підставі вищевикладеного та ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР, ст.ст. 392, 1261, 1268 ЦК України, ст.ст. 141, 200, 259, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, постановою Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», суд, -

Outcome: approved