Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору іпотеки майнових прав недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 05.04.2006 року між ним та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») укладено кредитний договір №014/0005/82/7472, за умовами якого банк надав позивачу кредит у сумі 450 000 дол. США, а останній зобов`язався повернути кредитні кошти до 05.04.2016 року та сплатити відсотки в розмірі 15%-річних. З метою забезпечення договірних зобов`язань за договором кредиту в той же день було укладено договір іпотеки майнових прав щодо нежитлових приміщень як об`єктів незавершеного будівництва, предметом якого є майнові права за договорами №3Р/МІ, 4Р/МІ, 5Р/МІ, 6Р/МІ, 7Р/МІ пайової участі у фінансуванні будівництва від 04.04.2006 року, які були укладені між [PERSON] та ТОВ «Укоінвестбуд». Позивач просить суд визнати вказаний договір іпотеки недійсним, оскільки на час його укладення, Закон України «Про іпотеку» не визначав майнові права як можливий предмет іпотеки, а тому даний договір укладався з порушенням вимог чинного на той момент законодавства. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача Орищук О.В. в судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с.28), крім того, надала суду заяву про застосування строків позовної давності, оскільки договір іпотеки був укладений 05.04.2006 року, а до суду позивач звернувся у 2016 році (а.с.27). Враховуючи викладене, суд вважає за можливе провести заочний порядок розгляду справи. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. 05.04.2006 року між [PERSON] та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») укладено кредитний договір №014/0005/82/7472, за умовами якого банк надав [PERSON] кредит у сумі 450 000 дол. США, а останній зобов`язався повернути кредитні кошти до 05.04.2016 року та сплатити відсотки в розмірі 15%-річних (а.с.10-11). З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 05.04.2006 року між [PERSON] та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») укладено договорі іпотеки майнових прав щодо нежитлових приміщень як об`єктів незавершеного будівництва, відповідно до якого [PERSON] передав Акціонерному поштово-пенсійному банку «Аваль» в іпотеку майнові права за договорами №3Р/МІ, 4Р/МІ, 5Р/МІ, 6Р/МІ, 7Р/МІ пайової участі у фінансуванні будівництва від 04.04.2006 року, які були укладені між [PERSON] та ТОВ «Укоінвестбуд». Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим М.К. (а.с.5-8). Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Нормами ст. 509 цього ж Кодексу встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ч. 3 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що на час укладання спірного договору іпотеки майнових прав Закон України «Про іпотеку» не визначав майнові права як предмет іпотеки. Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25.12.2008 року №800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі до Закону України «Про іпотеку». Разом з тим, заперечуючи проти позову відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності. Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідача, у своїй заяві, наполягала на застосуванні строків позовної давності, що є на її думку підставою для відмови у позові, так як строк позовної давності закінчився, поважність пропуску строків для звернення до суду позивачем не доведено. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, судом встановлено, що перебіг строку позовної давності почався з 25.12.2008 року з прийняттям Законом України №800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», про який особа дізналась або могла дізнатись з моменту опублікування даного закону в засобах масової інформації, однак позов пред'явлено до суду лише 04.05.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що ним пропущено з поважних причин строк для звернення до суду з позовом. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Згідно ст.88 ЦПК України оскільки у задоволенні позову відмовлено, тому вимога позивача про стягнення з відповідача судового збору також не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed