Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з уточненим в подальшому позовом та просив визнати недійсним договір дарування ? частини квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 18.11.2010 року за реєстровим номером 1079. В обґрунтування власної позиції та підстав звернення до суду, позивач посилався на ті обставини, що в жовтні 2010р. його було затримано за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.201 КК України. Оскільки існувала загроза перекваліфікації його дій на ч.2 ст.201 КК України, санкції якої, передбачала додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, тобто існувала реальна можливість втрати майна, було прийнято рішення переоформити все майно, яке перебувало у його власності. Тому, 18.11.2010р. між позивачем та відповідачами, було укладено договір дарування. В подальшому, позивач був засуджений, а згодом був звільнений від покарання у зв'язку із декриміналізацією його дій. Позивач стверджував, що за відсутності обставин, щодо притягнення його до кримінальної відповідальності, цей правочин взагалі не було би вчинено, оскільки він не збирався відчужувати своє єдине житло. Стороною позивача на розгляд суду було надано клопотання про поновлення строку позовної давності. Щодо строків позовної давності, заяви відповідача про її застосування, а також заяви позивача про її поновлення, то суд зауважує наступне. Згідно зі ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як регламентує ст. 267 ч.5 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Судом встановлено, що оскаржуваний договір було укладено 18.11.2010 року. Вироком від 23.03.2011 року [PERSON] був засуджений, а згодом - 26.04.2012 року був звільнений від покарання у зв'язку із декриміналізацією злочинних дій. 28.03.2013 року [PERSON] звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення [PERSON] злочинів. 31.07.2013 року та 01.10.2013 року постановами СВ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області кримінальні провадження щодо [PERSON] були закриті. 25.06.2014 року на адресу відповідачів від імені позивача були направлені листи з пропозицією виконати ними свої зобовзання щодо повернення спірнго майна у власність [PERSON], однак відповіді на ці листи не отримані. Таким чином суд приходить до висновку, що всі ці обставини в сукупності є поважними причинами пропуску строку позовної давності та право позивача підлягає захисту. Посилаючись на вказані обставини та на вимоги ст.233 ЦК України, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування, а також визнати поважними причини пропуску строку позовної давності. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення, просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити в позові. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення, просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 15.10.1999р. Першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. [PERSON] є матір'ю [PERSON]. 25 лютого 2000 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS]. В жовтні 2010 року [PERSON] було затримано за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 201 КК України. Оскільки існувала загроза перекваліфікації дій [PERSON] на ч.2 ст. 201 КК України, санкції якої передбачали додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, було прийнято рішення переоформити майно, яке перебувало у власності позивача. Саме через ці обставини було укладено декілька правочинів, а саме: - 18 листопада 2010 року Позивач подарував 2/4 частини квартири [ADDRESS] громадянці [PERSON]; - 18 листопада 2010 року Позивач подарував 1/4 частини квартири [ADDRESS] [PERSON]; - 15 листопада 2010 року Відповідач продала належні на праві спільної сумісної власності нежитлові приміщення виставочного салону за адресою: [ADDRESS], загальною площею 84.8 кв.м. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеса від 15.05.2014 року договір купівлі-продажу виставочного салону за адресою: [ADDRESS], було визнано недійсним та визнано право власності по ? частині за [PERSON] та [PERSON]. Рішення суду набрало законної чинності та сторонами не оскаржувалося. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. За таких обставин, суд вважає що між сторонами на підставі зазначених вище правочинів виникли зобов'язальні відносини, отже належним способом захисту, є зобов'язальний - визнання цих правочинів недійсними. Саме до цього зводяться роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9. Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину. Тобто, правочин є недійсним, якщо він укладений із порушенням вимог закону. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, вчинений внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Згідно з роз'яснень п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втрати житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, а саме відповіді КП «Теплопостачання м. Одеси», Південного РЕМ ПАТ «Одесаобленерго», ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоконал» договори щодо постачання теплової енергії, гарячої води, договори на послуги водопостачання, постачання електричної енергії за адресою: [ADDRESS] - не оформлені. За таких обставин, суд доходить до висновку, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог сторін про визнання договору дарування недійсним, оскільки судом достовірно встановлено, що вказаний договір був укладений сторонами у зв'язку з притягненням позивача до кримінальної відповідальності з метою збереження майна, та на вкрай невигідних умовах. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судовий збір у справі становить 243, 60 грн., який сплачено позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved