Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Радинської сільської ради Поліського району Київської області, СТОВ «Світанок», третя особа: Київська обласна філія КП «Центр державної реєстрації» про скасування державної реєстрації права власності, про визнання договору купівлі - продажу дійсним та про визнання права власності на житловий будинок, в якому просив: скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , проведену державним реєстратором Київської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Хабібуліною К.В. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1550474132235, номер запису про право власності 26102923); визнати договір купівлі-продажу зазначеного вище житлового будинку з надвірними будівлями, укладений між позивачем та колективним господарством «Світанок» дійсним; та визнати його право власності на нього. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач у 1992 році звернувся до правління колгоспу «Світанок» з проханням продати йому житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . 30.08.1992 року між ними було укладено типовий договір купівлі-продажу на підставі протоколу засідання правління колгоспу № 7 від 25.07.1992 року. Вартість будинку склала 16000 карбованців, яка була сплачена у повному обсязі (касовий ордер № 1162). Договір так і не був посвідчений нотаріально: у колгоспі пояснили, що вже нічого не потрібно, а будинок вже його (позивача). Умови укладено договору були повністю виконані, оскільки об`єкт нерухомості був переданий відповідно до договору і, з часу його укладення, він вільно та безперешкодно користується цим будинком та господарськими спорудами. На сьогодні позивач має намір продати зазначений будинок з господарськими спорудами. Нотаріус усно відмовив у посвідченні договору купівлі-продажу, роз`яснивши, що договір, укладений ним з колгоспом «Світанок» є недійсним, оскільки, відповідно до статті 227 ЦК УРСР, він мав бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Згідно ч.2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо сторони домовились відносно всіх важливих умов договору, відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд вправі визнати таку угоду дійсною. Ця ж норма закріплена у ст. 220 ч.2 ЦК України. На даний час колгосп вже не існує, тому немає можливості укласти нотаріально посвідчений договір. Відповідно до довідки Радинської сільської ради цей будинок рахується власністю позивача. Крім того, це право власності зареєстровано ним у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.05.2018 року: реєстрація проводилася в Київській обласній філії КП «Центр державної реєстрації». Але оскільки типовий договір є недійсним, то і реєстрація права власності була проведена помилково, без належної правової оцінки поданих документів. Наявність зазначеної реєстрації перешкоджає позивачу у реалізації своїх прав щодо зазначеного майна. Тому він і просив: скасувати державну реєстрацію права власності на зазначене вище майно, здійснене державним реєстратором Хабібуліною К. В. , визнати договір купівлі-продажу цього майна між ним та колгоспом «Світанок» дійсним та визнати його право власності на нього. Ухвалою від 10.04.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 02.05.2019 року у справі відкрите провадження, вирішено справу розглядати у порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначене на 28.05.2019 року о 09:30 Ухвалою суду від 28.05.2019 року до участі у справі у якості співвідповідача залучено державного реєстратора Хабібуліну К.В., підготовче судове засідання відкладено на 19.06.2019 року. Ухвалою від 19.06.2019 року слухання справи призначено на 15.07.2019 року. У зв`язку з неявкою залученого співвідповідача та відсутністю заяв про розгляд без участі, слухання справи відкладено на 23.09.2019 року та з цієї ж причини на 07.11.2019року. Позивач чи його представник у судове засідання не з*явився, про день і час слухання справи повідомлений вчасно, належним чином. Подав до канцелярії суду заяву, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив справу розглядати без його участі. Представник відповідача - Радинської сільської ради - у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином. Направили до суду листа, у якому зазначили, що заперечень проти позову не мають, просять справу розглядати без участі представника сільської ради. Представник відповідача - СТОВ «Світанок» - у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином. Направили до нотаріально посвідчену заяву, у якій зазначили, що позовні вимоги визнають, просять справу розглядати без участі представника товариства. Відповідач - державний реєстратор Київської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Хабібуліна Катерина Василівна , як і третя особа - представник Київської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» - у судове засідання не з*явились, про причини неявки суду не повідомили; відзиву на позов не подали. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності зазначених відповідача та третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України. Суд, оцінивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 30.08.1992 року між колгоспом «Світанок ( с. Радинка Поліського району Київської області) в особі голови колгоспу Яременка Миколи Івановича, який діяв на підставі Статуту з однієї сторони та [PERSON] , який проживав у с. Радинка та працював у колгоспі «Світанок», як працівником, був укладений типовий договір купівлі-продажу будинку присадибного типу з надвірними спорудами в [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 500 кв.м., відведеної згідно рішення правління колгоспу (протокол № 7 від 25.07.1992 року). Балансова вартість -16000 крб. Як вбачається з відмітки на договорі повну вартість будинку сплачено (касовий ордер № 1162). На зворотній стороні договору зазначено про реєстрацію договору в органах БТІ 30.03.2003 року за № 207. З довідки Радинської сільської ради Поліського району Київської області вбачається, що згідно записів в погосподарській книзі № 4 Радинської сільської ради на 2006-2011 роки за особовим рахунком № [NUMBER] зареєстрований будинок по [ADDRESS] за громадянином [PERSON] . З Технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, який виготовлено станом на 23.10.2018 року, він та господарські будівлі збудовані у 1985 році, колодязь та навіс - у 1990 року. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (№ витягу 123607859 від 11.05.2018 року) вбачається, що державна реєстрація права власності [PERSON] на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] , проведена 04.05.2018 року об 11:23:57 на підставі типового договору купівлі-продажу, серії та номер 207, виданого 30.03.1993 року, видавник: Сторони договору. З відповіді КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» № 1957 від 23.11.2018 року вбачається, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи право власності на будинок [ADDRESS] не зареєстровано. Постановою державного нотаріуса Іванківської районної державної нотаріальної контори № 749/02-31 від 01.08.2019 року [PERSON] відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що типовий договір купівлі-продажу житлового будинку від 13.08.1992 року не відповідає вимогам ст. 47 Цивільного Кодексу УРСР в редакції 1963 року (не був посвідчений нотаріально). СТОВ «Світанок», який є правонаступником колгоспу «Світанок» на даний час перебуває у стадії припинення. Директор - Марущак Василь Іванович. Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права власності. Статтею 47 ЦК УРСР 1963 р. було передбачено, що «Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається». Відповідно до положень чинного на той час ЦК УРСР 1963 року, вказівок по порядку ведення погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням СРСР 13.04.1979 року № 11/5, а згодом - аналогічних Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за №5-24/26, та Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР 31.10.1975 року за № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки сільської ради, в т.ч. і виписки із по господарських книг. Згідно ст. 227 ЦК УРСР 1963 р., яка була чинною на момент укладення договору купівлі-продажу від 30.08.1992 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність правочину (стаття 47 цього Кодексу). Враховуючи зазначені вище норми, укладений договір є недійсним. Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Статтею 27 цього ж Закону визначено підстави для державної реєстрації прав. Зокрема, п.1 ч.1 цієї статті визначено, що державна реєстрація права власності проводиться на підставі «1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката». Як зазначено вище договір купівлі-продажу від 30.08.1992 року не був укладений в установленому законом порядку (не дотримано вимоги про обов`язкове нотаріальне посвідчення). Як встановлено за результатами вивчення витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно підставою для виникнення права власності зазначено «типовий договір купівлі-продажу, серії та номер 207, виданий 30.03.1993 року, видавник: Сторони договору». № 207 та дата 30.03.1993 року на зворотній стороні договору проставлено на штампі БТІ, який ставиться на договорах під час реєстрації, проте, з листа-відповіді БТІ слідує, що право власності не реєструвалося. Відтак, державний реєстратор мав відмовити у державній реєстрації прав, так як подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, що передбачено п.4 ч.1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Оскільки, як встановлено судом, відомості до державного реєстру про реєстрацію права власності були внесені без достатніх правових підстав, така реєстрація підлягає скасуванню. Щодо вимог про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Договір купівлі-продажу укладений в 1992 році, тобто на момент його укладення керувалися ЦК УРСР 1963 р. У зв`язку із цим між покупцем і продавцем виникли цивільні майнові правовідносини, що регулювалися правилами розд.І гл.3 «Угоди» та розд.IІ гл.20 «Купівля-продаж» ЦК УРСР. У ст.328 ЦК УРСР 1963 р. визначено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо іншого прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до чч.1-3 ст.203 ЦК УРСР 1963 р. зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі ст.224 ЦК УРСР 1963 р. за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а останній зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.227 ЦК УРСР 1963 р. договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору (ст.47). Відповідно до ст.47 ЦК УРСР 1963 р. нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими в ч.2 ст.48 цього кодексу. Крім того, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга ухиляється від її нотаріального оформлення, суд управі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати її дійсною. У цьому разі наступного нотаріального оформлення угоди не вимагається. Хоч ЦК УРСР узагалі не передбачав поділу правочинів на нікчемні та оспорювані за характером їх недійсності, однак, як зазначено вище, статтею 47 ЦК УРСР, яка була чинною на момент укладення між позивачем та колгоспом «Світанок» договору купівлі-продажу, передбачала право сторони за повністю або частково виконаним договором, визнати угоду дійсною у судовому порядку. Така ж норма закріплена у ч.2 ст. 220 ЦК України. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 Листопада 2009 року № 9 судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В даному випадку повне виконання договору обома сторонами відбулося ще у 1992 році, і з того часу позивач безперервно, безперешкодно володіє та користується набутим майном. А тому, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог про визнання договору, укладеного 30.08.1992 року, дійсним, і, відповідно, про визнання права власності позивача на це майно, з метою забезпечення захисту прав власності. Суд враховує, що судові витрати по справі, як зазначив позивач у позовній заяві, він згоден нести сам. На підставі наведеного,

Outcome: approved