Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду із вищевказаною позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності на Ѕ частку у спільному майні, мотивуючи її тим, що 29.10.1998 році він уклав шлюб з [PERSON] , яка 03.06.1993 році прийняла в дар жилий будинок з надвірними спорудами, по [ADDRESS] . 24.02.2000 року [PERSON] подарувала [PERSON] , 17/100 частини житлового будинку. При цьому вартість вищевказаного будинку з будівлями, загальною площею 112,5 кв.м., станом на 15.02.2000 року становила 24\~690 грн., в тому числі вартість подарованої частини 4\~197,30 грн. В період з 2000 р. по 2007 р. позивач з дружиною здійснили відновлення (поліпшення) вказаного будинку, відповідно і вартість його збільшилась. Вказує, що відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №0002/2012 від 28.02.2012 року, проведеної експертом [PERSON] , ринкова вартість 93,4 кв.м (83/100) існуючого будинку розміщеного за адресою: [ADDRESS] , після його відновлення (поліпшення) становить 501 412 гривень, а вартість покращення (будівельних робіт) вказаної частини будинку становить 141 322 гривні. 02.10.2007 р. [PERSON] , як титульний власник відновленої за час шлюбу 83/100 частини існуючого будинку [ADDRESS] , за відсутності його нотаріально посвідченої згоди, як іншого співвласника майна, набутого за час шлюбу, уклала договір іпотеки № PCNL-800/113/2007, яким передала в іпотеку вказане майно, а саме 83/100 частини будинку [ADDRESS] чим порушила його цивільні права як іншого співвласника вищевказаного будинку. За таких обставин, посилаючись на вимоги ст. 60 Сімейного кодексу України, [PERSON] просить визнати його право власності на Ѕ частку у спільному майні, а саме 93,4 кв.м. (83/100 частки) існуючого житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.08.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Відповідно до розпорядження в.о. керівника апарату Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області №688 від 04.10.2019 року щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи, матеріали вказаної справи підлягали повторному автоматизованому перерозподілу у зв`язку з тим, що суддя Тхір О.А. відрахована зі штату Ужгородського міськрайонного суду згідно Наказу №300/02-06 від 20.09.2019 р. Відповідно до протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.10.2019 року, головуючим суддею визначено Малюк В.М. та передано дані матеріали для розгляду. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.10.2019 року вказану цивільну справу прийнято до свого провадження та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. В порядку передбаченому ЦПК України, представником ТОВ «ОТП Факторинг Україна» Захаркевич О.М. подано до суду відзив, з якого слідує, що позовні вимоги третьою особою не визнаються, оскільки вони не відповідають обставинам справи, зокрема позивач [PERSON] ніколи не був і не є власником нерухомого майна по [ADDRESS] і його вимога є безпідставною, порушує права та законні інтереси ТОВ «ОТП Факторинг Україна», як іпотекодержателя. З поданих до позовної заяви документів вбачається, що [PERSON] ) набула у власність нерухоме майно в 1993 році, а шлюб із [PERSON] уклала в 1998 році. Тому [PERSON] не може набути право власності на частину цього майна, як на майно набуте в шлюбі. За таких обставин, просить відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні позивач [PERSON] , посилаючись на вимоги ст. 60 СК України, ст. 392 ЦК України, позовні вимоги з викладеними мотивами підтримав повністю та просив задоволити такі повністю, визнавши за ним право власності на Ѕ частку у спільному майні, а саме 93,4 кв.м. (83/100 частки) існуючого житлового будинку за адресою [ADDRESS] . [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала, оскільки вважає такі законними і обґрунтованими та просила суд заявлений [PERSON] позов до неї задоволити. [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, однак з наявного у матеріалах справи відзиву слідує, що [PERSON] визнає заявлені до нього позовні вимоги та проти задоволення позовних вимог не заперечує. Представник третьої особи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - Захаркевич О.М., в судовому засідання заперечив проти задоволення позовних вимог, з підстав викладених у відзиві. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, 06.03.1993 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування № 3-2354, за умовами якого [PERSON] та [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняла в дар жилий будинок з надвірними спорудами на земельній ділянці площею 600 кв. м., за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 9-10). 29.10.1998 року між [PERSON] та [PERSON] , прізвище після одруження: [PERSON] , укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородської міської ради за актовим записом № 627, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] . (а.с.7). 24.02.2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування № 2-393, за умовами якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар 17/100 частини житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] . (а.с.11). Отже, право спільної часткової власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до витягу з Реєстру прав власності № 15743687 від 29.08.2007 р. виникло: [PERSON] 83/100 (прізвище [PERSON] до укладення шлюбу з [PERSON] ) на підставі договору дарування від 06.03.1993 р. № 3-2554; [PERSON] 17/100 на підставі договору дарування від 24.02.2000 р. № 2-393. (а.с.17-18). Тобто, з вказаних витягів слідує, що позивач не має жодної частки у вказаному майна та таке належить на праві спільної часткової власності у відповідних частках відповідачам по справі. Згідно технічного паспорта на житловий будинок Індивідуального житлового фонду реєстраційний номер 3184 від 15.02.2000 р. виданого на ім`я [PERSON] слідує, що вартість житлового будинку по [ADDRESS] складає 24 690 грн. (а.с.13). Позивач [PERSON] посилається на те, що в період з 2000 р. по 2007 р. він з дружиною здійснили відновлення (поліпшення) вказаного будинку, відповідно і вартість його збільшилась. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №0002/2012 від 28.02.2012 року, проведеної експертом [PERSON] , слідує, що ринкова вартість майна, а саме 94,4 кв.м (83/100) існуючого будинку розташованого за адресою [ADDRESS] після його відновлення (поліпшення) становить 501 412 грн. Ринкова вартість покращення (будівельних робіт) частини вищевказаного будинку площею 93,4 кв. м. (83/100), становить 141 322 грн. (а.с.36). 02.10.2007 р. між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] і [PERSON] було укладено договір іпотеки №CNL-800/113/2007, згідно умов якого, відповідачі по справі, як співвласники житлового будинку, що по [ADDRESS] , передали в іпотеку банку 231 кв.м. вказаної будівлі, з яких 87 кв.м. житлова площа, зазначивши при цьому, що загальна площа збільшилася на 67,6 кв. м., а житлова зменшилася на 14,3 кв.м. за рахунок реконструкції будинку з прибудовою та надбудовою. Вказаним договором іпотеки спростовуються твердження позивача, що в іпотеку банку було передано 83/100 частини будинковолодіння, хоча насправді встановлено, що в іпотеку банку, відповідачами було передано вцілому все будинковолодіння, що за адресою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] стверджує, що договір іпотеки № PCNL-800/113/2007, відповідачка уклала за відсутності нотаріально посвідченої згоди позивача, як іншого співвласника майна, набутого за час шлюбу, а тому на підставі ст.60 Сімейного кодексу України, позивач просить визнати його право власності на Ѕ частку у спільному майні, а саме 93,4 кв.м. (83/100 частки) існуючого житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку доходу. Кожна річ набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. №11: «23. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох». В п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 зазначається також, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто». У відповідності до п.1, 2 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року (справа №755/16633/15) зазначено, що для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року (справа № 6-1447цс17). З наведеного слідує, майно, що належало одному з подружжя в порядку статті 57 СК України, не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом. Як слідує з матеріалів справи, позивач [PERSON] звертався на підставі ст.62 Сімейного кодексу України до суду з позовом до [PERSON] про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя на (83/100 частки) житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Зокрема, судовим рішенням, що набрало законної сили, а саме: рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 10.06.2011 р., у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання частини будинку спільною сумісною власністю подружжя було відмовлено. Судом апеляційної інстанції встановлено, що під час шлюбу була здійснена реконструкція будинку з прибудовою та надбудовою за адресою: [ADDRESS] , внаслідок чого загальна площа будинку збільшилась на 68.50 кв.м., а житлова зменшилась на 10.10 кв.м. Проте вказана реконструкція була проведена без належного дозволу та належного затвердженого проекту, а отже є самочинним будівництвом і особа яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна не набуває права власності на нього. Той факт, що реконструкція будинку з прибудовою та надбудовою була проведена без належного дозволу, стверджується витягом з рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 23.07.1997 р. за №116, згідно якого [PERSON] (прізвище [PERSON] до одруження з [PERSON] ) було надано дозвіл на прибудову до власного будинку по [ADDRESS] магазину та гаражу. Згідно ж витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.08.2008 р. була здійснена реконструкція будинку з надбудовою мансардного приміщення та прибудовою, які як встановлено судом на даний час не введені в експлуатацію. З заяви [PERSON] про уточнення позовних вимог вбачається, що він просив визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя саме новостворене нерухоме майно прибудову до існуючого будинку та надбудову, які незавершені будівництвом та 83/100 частки реконструйованого будинку. Отже, з наведених підстав, позивачу, який посилався на вимоги ст. 62 СК України, вказаним рішенням суду було відмовлено у визнані 83/100 частини будинку спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В той же час, як слідує з даної позовної заяви, позивач просить суд визнати за ним право власності на Ѕ частку у спільному майні, а саме 93,4 кв.м. (83/100 частки) що за адресою [ADDRESS] , однак як встановлено в судовому засіданні та підтверджується рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 10.06.2011 р. вказане нерухоме майно не має статусу майна, що перебуває у спільній сумісній власності сторін, а перебуває в статусі спільної часткової власності відповідачів по справі, тобто дане майно не підлягає поділу (виділенню) між позивачем та [PERSON] . Поряд з цим, суд також вважає, що матеріали справи не містять достатніх та належних доказів які б стверджували, що спірне нерухоме майно було набуте подружжям [PERSON] за час шлюбу, та і встановлено, що відповідачка [PERSON] прийняла в дар житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , до шлюбу, а тому вказане майно не можна вважати спільною сумісною власністю, в розумінні вимог ст.60 Сімейного кодексу України. Інших доказів про набуття спірного майна під час перебування сторін у шлюбі, матеріали справи не містять та і такі не надані позивачем в судовому засіданні. Що стосується наданого суду для оцінки шлюбного договору від 26.05.2015 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] та згідно якого визначається правовий режим даного об`єкту нерухомості, то такий не може бути взятий судом до уваги як належний доказ на підтвердження позовних вимог, оскільки встановлено, що договір іпотеки нерухомого майна, в якому було чітко визначеного правовий статус такого, було укладено 02.10.2007 року, тоді як шлюбний договір датуються 26.05.2015 року, тобто зі спливом восьмирічного строку, тобто коли у сторін розпочався спір, що може в свою чергу свідчити про можливо зовсім інші наміри сторін, при укладенні такого. Посилання ж позивача [PERSON] в судовому засіданні на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11.10.2019 року про спростування факту самочинного будівництва будинку за адресою [ADDRESS] , не заслуговує на увагу, виходячи з наступного. Встановлено,\~що в\~рішенні Ужгородського\~міськрайонного суду\~від 11.10.2019\~року (№308/18054/13-ц)\~суд надав\~правову оцінку\~винесення рішення\~апеляційного суду\~Закарпатської області\~від 10.06.2011\~р.,\~зокрема вказав,\~що при\~винесенні рішення\~судом,\~з вини\~позивача,\~не досліджувався\~проект реконструкції\~житлового будинку,\~погодженого 18.11.1999\~року.\~Суд не\~може достовірно\~встановити ознаки\~самочинного будівництва\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~оскільки з\~технічного паспорту\~будинку від\~09.10.2013\~року вбачається,\~що на\~момент початку\~будівництва (2006-2008\~рр.)\~був наявний\~державний акт\~на землю,\~рішення від\~23.07.1997\~року №116 про надання дозволу на проведення добудови та перебудови, а також проект реконструкції цього житлового будинку, погоджений ще 18.11.1999 року. При цьому, суд лише дійшов до висновку, про неможливість визнання вказаного факту доведеним, при цьому не встановивши даний факт. В той же час, як рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 10.06.2011 р. встановлені дані факти. Згідно ч.7 ст.82 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Суд не може взяти до уваги правову оцінку вказаному факту, оскільки рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10.06.2011 р., яке безпосередньо стосується даного спору, набрало законної сили та встановлені факти в такому, не спростовані та не оспорювались. Крім цього, предметом позовних вимог у справі (№308/18054/13-ц) було визнання недійсним положення 3.2 договору іпотеки № PCNL-800/113/2007 від 02/10/2007 року, що не є тотожними вимогами даної справи. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України). Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких підстав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки як встановлено судом 83/100 частки існуючого житлового будинку за адресою [ADDRESS] не є об`єктом спільної сумісної власності в розумінні вимог ст. 60 СК України, вказане майно не набуте за час перебування сторін у шлюбі, а є спільною частковою власністю відповідачів по справі, зокрема : [PERSON] 83/100 (прізвище [PERSON] до укладення шлюбу з [PERSON] ) на підставі договору дарування від 06.03.1993 р. № 3-2554; [PERSON] 17/100 на підставі договору дарування від 24.02.2000 р. № 2-393, які в свою чергу як співвласники майна, на власний розсуд, розпорядилися ним, шляхом передачу такого в іпотеку банку. З огляду на те, що 83/100 частини будинковолодіння, що за адресою [ADDRESS] , не перебувають у статусі об`єкта спільної сумісної власності, а отже таке майно не підлягає поділу чи виділенню між позивачем та [PERSON] . За таких обставин, суд приходить до висновку, що законних підставі для визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину у будинковолодінні, що за адресою [ADDRESS] , не має. Поряд з цим, стосується посилання позивача на вимоги ст. 392 ЦК України, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Підстави набуття права власності передбачені ст. 328 ЦК України згідно якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Отже, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачем у спорі про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто, вже стала його власником, а не намагається ним стати через судовий захист). Тобто, ст. 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах. Як роз`яснено в п. 37 Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» 07.02.2014 № 5 потреба в такому способі захисту права власності (ст. 392 ЦК України) виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Окрім цього, відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В даному ж випадку, позивач [PERSON] , не маючи відповідних повноважень власника майна, звертається з цією вимогою, для захисту, як він вважає, порушеного права, а тому підстав для задоволення позову, посилаючись на вимоги ст. 392 ЦК України, не має. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed