Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом , з урахуванням його уточнень , в якому просить: стягнути з відповідача середній заробіток у зв,язку з непоновленням на роботі відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2016 року , за період з 05 жовтня 2016 року по 10 січня 2017 року з розрахунку 420,20 грн. в день, що складає 19329,20 грн. ;зобов,язати відповідача звільнити [PERSON] з посади водія 3- го класу в автоколонні №1 шляхом видачі наказу про звільнення з роботи з 10 січня 2017 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України , згідно поданої заяви та видати позивачу належно заповнену трудову книжку із записом про вказані підставу та дату звільнення; стягнути з відповідача вихідну допомогу у зв,язку з поданою заявою про звільнення 10 січня 2017 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України , у розмірі тримісячного середнього заробітку , що становить 18909,00 грн.; стягнути з відповідача втрачений заробіток , у зв,язку з невидачею трудової книжки , у зв,язку з поданою заявою про звільнення 10 січня 2017 року за ч. 3ст. 38 КЗпАП України , у орієнтовному розмірі 18488,80 грн.; стягнути з відповідача втрачений заробіток у зв,язку з непроведенням розрахунку у зв,язку з поданою заявою про звільнення 10 січня 2017 року за ч.3 ст. 38 КЗпП України , по день ухвалення рішення в орієнтовному розмірі 18488,80 грн. ; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом №12/ОК від 21.01.14р. позивача прийнято водієм 3-го класу в а/к №1 Комплекс з вивозу побутових відходів». Наказом від 27.04.2016 року за №58-1/ОК позивача звільнено з роботи за п.3 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 05 жовтня 2016 року по справі №641/4075/16-ц ,визнано незаконним наказ № 58-1/ОК від 27 квітня 2016 року про звільнення позивача за п. 3 ст. 40 КЗпП України, поновлено його на посаді водія 3-го класу в автоколоні №1, стягнуто суми заниженого заробітку за період з 01 січня по 27 квітня 2016 року, заробітну плату за час вимушеного прогулу з 27.04.2016 року по день ухвалення рішення. В частині поновлення на роботі і стягнення заробітної плати в межах одного місяця допущено негайне виконання. Ухвалюючи вказане рішення, районний суд виходив з того, що в цілях врахування втраченого заробітку станом на день звільнення, тобто квітень 2016 р., середньоденний заробіток позивача складає 420,20 грн., який він приймає для подальших розрахунків у позові, оскільки після поновлення на роботі рішенням районного суду від 05 жовтня 2016 року у розумінні постанови КМУ №100 ,будь-яких платежів заробітної плати від відповідача позивач не одержував. 06 жовтня 2016р. позивач прибув на роботу, просив виконати рішення суду й видати наказ про поновлення його на роботі, в чому йому було безпідставно відмовлено. Згодом вимогами від 29.11.16 р., від 21.12.16 р., від 05.01.17р. позивач неодноразово вимагав поновити його на роботі та здійснити з ним розрахунок на банківський рахунок, на який йому раніше зараховувалася заробітна плата, згідно рішення суду, в чому йому неодноразово було відмовлено, відповідач наказу про його поновлення на роботі не видавав. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2016 року , щодо якого ухвалою судді ВССУ від 30 січня 2017 року відкрито касаційне провадження, рішення районного суду від 05 жовтня 2016 року змінено лише у частині розміру стягнень заробітної плати , що позивач оскаржив до касаційного суду. 03 січня 2017р. до органу ДВС позивачем подано заяву про примусове виконання рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2016 року по справі №641/4075/16-ц в частині поновлення на роботі. Заявою, датованою 05.01.17р., яку відповідач отримав кур'єром 06.01.17р., у звязку з невиконанням КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, що встановлено рішеннями судів у цивільній справі №641/4075/16-ц, позивач просив звільнити його з посади водія 3-го класу в автоколоні №1 з підстав, передбачених ч.3 ст. 38 КЗпП України, про що його повідомити та видати копію наказу.Позивач просив звільнити його з вказаних підстав 06 січня 2017 року , однак за будь-яких обставин не пізніше для винесення наказу про його поновлення на роботі, відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2016 року , про що повідомити його та здійснити повний розрахунок в день звільнення та видати трудову книжку .10 січня 2017 року після телефонного дзвінка , яким позивача викликано на роботу , у відділ кадрів у цей день з наказом про поновлення його на роботі не ознайомлювали та його копію не видавали , однак повідомлено , що його буде поновлено на роботі 2016 роком. 11 січня 2017 року позивачу вручено копію наказу №05-1/ОК від 10.01.2017 року про поновлення на роботі , про отримання якого позивач розписався. В цей же день з прямим посиланням на заяву від 05 січня 2017р. позивач продублював заяву про звільнення у звязку з невиконанням КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, що встановлено рішеннями судів у цивільній справі №641/4075/16-ц, й повторно просив звільнити позивача з посади водія 3-го класу в автоколоні №1 з підстав, передбачених ч.3 ст. 38 КЗпП України, з 10 січня 2017р., як дня датування наказу №05-1/ОК про його поновлення на роботі згідно рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 05 жовтня 2016 року. Вимогою від 31 січня 2017 року позивач в черговий раз поставив вимогу про проведення з ним розрахунку та необхідність його звільнення й видачі трудової книжки , оскільки станом на цей день він не може стати на облік у службі зайнятості, як такий що шукає роботу. Відповідач на вимоги позивача не реагує , вимагаючи стати до роботи , з якої позивач вже звільнився й не находиться у трудових відносинах з відповідачем з 10 січня 2017 року. КП «Комплекс по вивозу побутових відходів» наказ про звільнення позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП Україи , згідно заяви від 05.01.2017 року та трудову книжку по цей день не видало , розрахунок у звязку із звільненням 10 січня 2017 року , у тому числі в частині вихідної допомоги , з позивачем не здійснено. Тобто станом на цей день по будь-яким платежам , включаючи присуджені судами , ніякого розрахунку позивач не отримав , постійної роботи не має, практично ніяких доходів з квітня 2016 року не отримує , тривалий час фактично залишився без засобів існування . На думку позивача , з огляду на дискримінаційні дії з грубого, цинічного, тривалого та грубого порушення відповідачем прав позивача, як працівника з грудня 2015р., що встановлено рішеннями судів у справі №641/4075/16-ц, знущання відповідача над позивачем тривають близько року та продовжуються. Більше одного року щодо нього чиняться очевидно незаконні дії, що тягне настання негативних наслідків морального характеру та свідчить про порушення його звичного способу життя, хвилювання, стрес, непокоєння, настання інших негативних наслідків, які є моральною шкодою. З огляду на графік роботи працівника за посадою позивача кількість днів вимушеного прогулу за період з 05 жовтня 2016 року по 10 січня 2017 року складає 46 днів, тобто сума середнього заробітку за час затримки відповідачем поновлення позивача на роботі , відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від -5 жовтня 2016 року складає :46х420,20 грн. =19329,20 грн. Строк вимушеного прогулу у зв,язку з затримкою видачі трудової книжки від дня , коли позивач повинен був звільнений згідно поданої заяви -10 січня 2017 року по цей день орієнтовно складає 44 дні , тобто сума втраченого заробітку у зв,язку з затримкою у видачі трудової книжки складає 44х420,20 грн.=18488,80 грн. Сума вихідної допомоги у зв,язку із звільненням становить 6303,00 грн. х3= 18909,00 грн. , середній заробіток за весь час затримки виплати після звільнення 10 січня 2017 року по день фактичного розрахунку складає 44 дні х420,20 грн. = 18488,80 грн. , моральну шкоду позивача ,яку він оцінює у розмірі 3000,00 грн. В судове засідання представник позивача не з,явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити . Представники відповідача в судове засідання не з,явилися . До суду надійшли заперечення представників відповідачів , в яких останні заперечували проти задоволення позову , посилаючись на те , що на виконання рішень Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.10.2016 року та апеляційного суду Харківської області від 20.12.2016 року КП «КВПВ» поновлено позивача на роботі відповідно до наказу №05-01/ ОК від 10. 01 2017 р. , з яким він був ознайомлений , про свідчить його особистий підпис. 10.01.2017 року позивач надав в службу персоналу і діловодства свою трудову книжку. При внесені до трудової книжки запису про поновлення на роботі позивача та вивченні занесених до неї записів , встановлено, що у період з 01.07.2016 року по 29.07.2016 року позивач був працевлаштований та працював в ТОВ «Автозеніт» та отримував заробітну платню, що має визначене значення для вирішення цієї справи. Позивач протягом тривалого часу вимагав в судовому порядку свого відновлення на посаді 3-го класу в автоколоні №1 підприємства , що підприємство виконало відповідно до наказу №05-01/ОК від 10.01.2017 року. Таким чином , незрозумілими в даній ситуації є наполегливі вимоги позивача про його звільнення з 10.01.2017 року. У своїй заяві позивач , просить звільнити його з посади водія з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпПУ. Вважаємо, що немає жодних підстав для розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпАПУ, оскільки відсутній сам факт порушення підприємством законодавства про працю і умов трудового договору , що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи. Поновивши позивача по посаді , підприємство закріпило за ним та водієм [PERSON] автомобіль. З вищевказаним наказом під підпис був ознайомлений водійський состав підприємства , однак водія [PERSON] не було можливості ознайомити з наказом, оскільки він з 10.01.2017 року не з,являється на роботу та не виконує обов,язки водія . З січня 2017 року по теперішній час [PERSON] не відпрацював жодного робочого дня, що підтверджується службовими записками .Крім того, позивачем не надано жодних доказів ,які б підтверджували його моральні страждання , втрату нормальних життєвих зв,язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя . Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач працював на посаді водія третього класу в а/к №1 Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» з 21.01.2014 року , згідно наказу №12/ок від 21.01.2014 року . 27.04.2016 року позивача звільнено за п. 3 ст. 40 КЗпПУ , згідно наказу №58-1/ок від 27.04.2016 року (систематичне невиконання без поважних причин обов,язків покладених Правилами внутрішнього трудового розпорядку та трудовим договором ). Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2016 року позов [PERSON] до Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, задоволено частково. Визнано незаконним наказ Комунального підприємства « Комплекс з вивозу побутових відходів» № 58-1/ОК від 27 квітня 2016 року про звільнення [PERSON] за п. 3 ст. 40 КЗпП України та поновлено [PERSON] на посаді водія 3-го класу в автоколоні №1 Комунального підприємства « Комплекс з вивозу побутових відходів» з 27 квітня 2016 року. Стягнуто з Комунального підприємства « Комплекс з вивозу побутових відходів» на користь [PERSON] заробітню плату за період з 01 січня по 27 квітня 2016 року в сумі 7714,33 грн. Стягнуто з Комунального підприємства « Комплекс з вивозу побутових відходів» на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу з 27.04.2016 року по день ухвалення рішення в сумі 36\~557,40 грн. Стягнуто з Комунального підприємства « Комплекс з вивозу побутових відходів» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2016 року , рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2016 року змінено. Зменшено розмір стягнутої з Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» на користь [PERSON] заробітної плати за період з 01 січня 2016 року по 27 квітня 2016 року з суми 7714,33 грн. до 2047,25 грн. Зменшено розмір стягнутого з Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27 квітня 2016 року по день ухвалення рішення з суми 36557,40 грн. до 20003,36 грн. В іншій частині рішення залишено без змін. 06 жовтня 2016 року , 29 листопада 2016 року , 21 грудня 2016 року позивач та його представник зверталися до директора КП «КВБО» з вимогою про поновлення його на роботі відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.10.2016 року. 30 грудня 2016 року позивачем до Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції пред,явлено виконавчий лист по справі №641/4075/16-ц , щодо поновлення на роботі , для виконання. 05 січня 2017 року позивачем до КП «КВБО» подано заяву про його звільнення з 10.01.2017 року із підстав передбачених ст. 38 ч. 3 КЗпПУ та вимогу про виконання судового рішення та повторна вимога про добровільне виконання рішення Комінтернівського районного суду м. харкова від 05 жовтня 2016 року , щодо поновлення його на роботі та добровільної сплати присудженої судами сум. Наказом КП «КВБО» від 10.01.2017 року №05-01/ОК [PERSON] поновлено на роботі , на посаду водія а/к 1 з 27.04.2016 року , у зв,язку з тим, що наказ №58-1/ОК від 27.04.2016 року визнаний недійним на підставі рішення апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2016 року . З яким останнього ознайомлено під підпис. 11 січня 2017 року позивачем до КП «КВБО» подано заяву про його повторне звільнення з підстав передбачених ст. 38 ч. 3 КЗпПУ та 31 січня 2017 року на ім.,я директора підприємства направлена вимога його звільнення та виплату присуджених відповідно до рішень судів сум. Листом від 13.01.2017 року за №78 КП «КВБО» позивача повідомлено, що наказом від 10.01.2017 року за №05-01/ОК позивача поновлено на роботі.Відповідно до правил внутрішнього розпорядку , з якими позивача ознайомлено при прийомі на роботу , йому необхідно приступити до роботи. Стосовно заяв про звільнення позивача повідомлено, що так як на момент отримання підприємством заяв про звільнення останній не перебував з підприємством у трудових відносинах, його заяви розглядаються в порядку ЗУ «Про звернення громадян». Також повідомлено, що КП «КВБО» подано позовну заяву до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди , спричиненої підприємству внаслідок порушення трудових обов,язків. 25 січня 2017 року КП «КВБО» повідомило позивача про те, що в зв,язку з його поновленням на роботі , відповідно до правил внутрішнього розпорядку , з якими позивача ознайомлено при прийомі на роботу , йому необхідно приступити до роботи . Як вбачається з листа від 22.02.2017 року за №456 КП «КВБО» позивача повідомлено, що на виконання рішення апеляційного суду Харківської області від 20.12.2016 року , наказом від 10.01.2017 року за №05-01/ОК позивача поновлено на роботі. Платіжним дорученням від 09.02.2017 року підприємством перераховані грошові кошти стягнуті за рішенням суду . Правові підстави про звільнення позивача відповідно до ст. 38 ч. 3 КЗпПУ відсутні. Відповідно до правил внутрішнього розпорядку , з якими позивача ознайомлено при прийомі на роботу , йому необхідно приступити до роботи. Як вбачається зі службових та доповідних записок начальника автоколони №1 , позивач [PERSON] протягом часу з 10.01.2017 року по 28.02.2017 року не приступив до роботи, в зв,язку з чим останній не ознайомлений з наказом про прикріплення рухомого складу за водіями. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. За позовною вимогою позивач та його представник виходять з середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 420,20 грн., що була встановлена рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2016 року. Однак, суд не може прийняти в якості розрахункової величини середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 420,20 грн., оскільки вищевказане рішення змінено рішенням апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2016р., відповідно до якого середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 211,04 грн. Позивачем та його представником в позовній заяві надано розрахунок суми середнього заробітку за час затримки відповідачем поновлення [PERSON] на роботі, виходячи з графіку роботи працівника за посадою позивача, відповідно до якого кількість днів вимушеного прогулу за період з 05 жовтня 2016 по 10 січня 2017р. (тобто день винесення наказу про поновлення на роботі згідно рішення від 05 жовтня 2016р.) складає: жовтень 2016р. - 12 днів; листопад 2016р. - 15 днів; грудень 2016р. - 16 днів; січень 2017р. - 3 дні, разом 46 днів, тобто сума середнього заробітку за час затримки відповідачем поновлення [PERSON] на роботі відповідно до рішення апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2016р. складає: 46 х 211,04 грн. = 9707,84 грн. Таким чином, суд вважає встановленим та підтвердженим судовою преюдицією факт того, що відповідачем було допущено порушення умов трудового законодавства щодо своєчасного проведення оплати праці, що є порушенням ст.94,96 КЗпП України. Вказане конституційне право позивача на своєчасне отримання заробітної плати є порушеним, тому у позивача є підстави для проведення процедури звільнення саме за ч.3\~ст.38 КЗпП. За правилами\~ст. 38 КЗпП України\~працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Відповідно до ч. 3\~ст. 38 КЗпП України\~працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного або трудового договору. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, оскільки поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника значення не мають. Отже за змістом\~ст. 38 КЗпП України\~працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно.\~\~У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3\~ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Тому, суд вважає, що вимога позивача є доведеною та такою, яка підлягає до задоволення в частині зобов»язання звільнити з роботи шляхом видачі наказу про звільнення з роботи на підставі ч.3\~ст.38 КЗпП України та видати [PERSON] належну заповнену тружову книжку із записом про вказані підстави та дату звільнення. При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у\~пункті 6 статті 36\~та\~пунктах 1,\~2\~і\~6 статті 40\~цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38\~і\~39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у\~пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Відповідно до абз.2 п.2 Порядку для розрахунку вихідної допомоги враховуються виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню. Якщо працівник пропрацював на підприємстві менше двох календарних місяців середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців людина не працювала, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо ж і протягом цих місяців людина не пропрацював ні дня, розрахунки проводяться виходячи зі встановлених в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. В звязку зі звільненням за\~ст.38 ч.3 КЗпП України\~з відповідача на користь позивача слід стягнути вихідну допомогу в розмірі 3-х місячного середнього заробітку, яка складає 9496,80 грн. При обчисленні середньої заробітної плати включаються основна заробітня плата, доплати та надбавки, виробничі премії та винагороди. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати в тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Як вбачається з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб- платників податків ДФС України про суми виплачених доходів наданої Східною об,єднанною державною податкової інспекції м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області ДФС України , позивач отримував заробітну плату з КП «КВПВ» у 1-му кварталі 2016 року у розмірі 7236,67 грн. , у 2-мукварталі 2016 року у розмірі 11903,00 грн. , у 3-му кварталі 2016 року позивач отримував заробітну плату у ТОВ «Автозеніт» у розмірі 3733,34 грн., у 4-му кварталі отримав дохід у ТОВ Відродження -1881» з надання майна у лізінг у розмірі 11840,14 грн., у 1-му кварталі 2017 року отримував заробітну плату з КП «КВПВ» у розмірі 1133,94 грн. Суд критично ставиться до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб- платників податків ДФС України про суми виплачених доходів , щодо заробітної плати [PERSON] в 1-му кварталі 2017 року , оскільки не конкретизовано за який період нарахована заробітна плата , щодо доходу за надання майна в лізинг , то для обчислення середнього заробітку даний вид доходу не має правового значення. Крім того, дані відомості судом витребувані за клопотанням представників відповідача , які в подальшому в судове засідання неодноразово не з,являлися , інших доказів щодо нарахованої заробітної плати [PERSON] та періоду її нарахування не надали, як і не надали відомості про змінність і порядок роботи , включаючи графіки, згідно яких працюють водії тієї посади , яка відповідає посаді позивача [PERSON] Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи допущені порушення прав позивача суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в частковому розмірі на суму 2000 грн. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення втраченого заробітку у звязку з невидачею трудової книжки та у зв,язку з непроведенням розрахунку задоволенню не підлягають , оскільки за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливо одночасне застосування стягнення середнього заробітку, як за ст. 117 КЗпПУ, так і за ст. 235 КЗпПУ, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6-2912цс16, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов,язковою для всіх суб,єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно правовий акт , що містить зазначену норму права , та для всіх судів України. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial