Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що є власником будинку [ADDRESS], однак в будинку зареєстрований також його брат [PERSON], який в будинку не проживає з 1997 року, на даний час його місцезнаходження невідоме. Таким чином реєстрація відповідача в квартирі створює незручності, додаткові витрати на його утримання, порушує його право, як власника, на вільне користування та розпорядження своїм майном, у зв'язку з чим просить позов задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явився, представник позивача подав заяву про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з наведених підстав у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився за невідомих причин. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило. Причини своєї неявки відповідач суду не повідомив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та за згодою позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 215, 225, 226 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку від 28.04.2017 року, ПАТ КБ «Приватбанк» продав [PERSON] 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS], що також стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.05.2017 року. Також відповідно до договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку від 30.03.2017 року, ПАТ КБ «Приватбанк» продав [PERSON] 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS], що також стверджується Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.03.2017 року. Таким чином встановлено, що позивач є одноосібним власником житлового будинку [ADDRESS]. Факт не проживання відповідача в спірній квартирі понад рік, підтверджується актом ТзОВ «І.Т.В.Сервіс Плюс» № 432 від 29.03.2017 року. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475\\97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України) Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що відповідач втратив право на користування будинком [ADDRESS] у зв'язку з його відсутністю за місцем проживання понад встановлений законом строк, а тому позов про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Згідно з ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 640,00 грн. судових витрат.

Outcome: approved