Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до КП «Довіра» про стягнення заборгованості із заробітної плати, за наступними підставами. Як вказує позивач, 25.11.2015 року він був прийнятий на роботу до КП «Довіра» на посаду директора. 11.03.2019 року позивача було переведено на посаду начальника дільниці КП «Довіра». 06.11.2019 року позивача було звільнено із займаної посади за власним бажанням. Однак, у порушення вимог статті 116 КЗпП України, відповідач при звільненні не розрахувався з позивачем, не виплативши йому заборгованість по заробітній платі у розмірі 64724,75 гривень. 21.10.2019 року позивач звернувся до директора КП «Довіра» із письмовою завою про виплату боргу із заробітної плати, однак розрахунок з позивачем здійснено не було. Також позивач посилається на положення статті 117 КЗпП України і вважає, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати, тобто за 12 місяців. Крім того, позивач вважає, що, у відповідності до статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції, встановленого за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Також позивач вказує, що діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яку позивач оцінює у 10000 гривень. На підставі вищевикладеного позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з березня 2018 року по березень 2019 року у сумі 64724,75 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 85961,28 гривень, суму інфляційних збитків у розмірі 1100,31 гривень, суму 3х відсотків річних у розмірі 1956,33 гривень, а також стягнути моральну шкоду у розмірі 10000 гривень та усі понесені судові витрати. Під час розгляду справи позивачка зменшила свої позовні вимоги та просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з червня 2018 року по квітень 2019 року у сумі 54380,31 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 69393,24 гривень, суму інфляційних збитків у розмірі 924,46 гривень, суму 3х відсотків річних у розмірі 1643,67 гривень, а також стягнути моральну шкоду у розмірі 10000 гривень та усі понесені судові витрати. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що позов не визнає у повному обсязі з наступних підстав. Так, відповідач визнає той факт, що позивач працював на підприємстві з 25.11.2015 року на посаді директора, 11.03.2019 року позивача було переведено на посаду начальника дільниці КП «Довіра», а 06.11.2019 року позивач був звільнений з займаної посади за власним бажанням. Щодо наявності заборгованості по заробітній платі перед позивачем, представник відповідача заперечує наявність такої заборгованості, посилаючись, насамперед, на наявність фінансової звітності надані до ДФС звіти форми №1, з яких вбачається, що з нарахованої позивачеві заробітної плати було сплачено у встановленому законом порядку усі обов`язкові збори та платежі. Таким чином, представник відповідача вважає, що заборгованості по заробітній платі перед позивачем підприємство не має. Також сторона відповідача посилається на те, що позивач 21.10.2019 року дійсно звертався із заявою про виплату йому заборгованості по заробітній платі, однак, через відсутність на підприємстві відповідних звітів щодо наявності заборгованості, заборгованості перед позивачем виявлено не було. Також представником відповідача було надано копії видаткових ордерів та відомостей про виплату заробітної плати, з яких, за твердженнями відповідача, вбачається, що заробітна плата за зазначений позивачем період йому виплачувалася. При цьому, представник відповідача зазначає, що суми заробітної плати, які були отримані фактично позивачем, та суми, зазначені у звітах до контролюючих органів, різняться, що, на думку сторони відповідача, викликає сумнів у доводах позивача на обґрунтування заявлених позовних вимог. Крім того, сторона відповідача не вважає належним та допустимим доказом надану позивачем довідку про наявність заборгованості по заробітній платі, оскільки ця довідка підписана лише [PERSON] , яка на той час працювала бухгалтером на підприємстві, та не завірена належним чином підписом керівника підприємства і печаткою підприємства. У судовому засіданні позивач та її представник на задоволенні позову наполягають, при цьому позивач зазначив, що обов`язкові платежі до бюджету дійсно сплачувалися, проте заробітна плата за зазначений ним період була лише нарахована, а фактично сплачена не була через брак коштів на підприємстві. Щодо отримання позивачем заробітної плати у зазначений ним період, то він вказує на те, що це було погашення заборгованості по заробітній платі, яка створилася у підприємства перед ним за попередні роки. З приводу наданої довідки про розмір заборгованості відповідача по заробітній платі, позивач вважає, що, оскільки [PERSON] працювала на посаді бухгалтера підприємства, вона мала право і обов`язок надавати таку довідку у відповідності до наявних фінансових документів. Представник відповідача у судовому засіданні на підставі наведених у відзиві доводів просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, надані сторонами, суд приходить до наступного. Так, судом було встановлено, що дійсно позивач працював на підприємстві з 25.11.2015 року на посаді директора, 11.03.2019 року позивача було переведено на посаду начальника дільниці КП «Довіра», а 06.11.2019 року позивач був звільнений з займаної посади за власним бажанням. Ці факти не оспорюються сторонами, підтверджені письмовими доказами та показами свідків у судовому засіданні. Як посилається позивач, під час його роботи на підприємстві у відповідача створилася перед ним заборгованість по заробітній платі за період з березня 2018 року по квітень 2019 року, яку підприємство, у порушення вимог статті 116 КЗпП України, не виплатило йому при звільненні. На підтвердження цього посилання позивачем було надано довідку №93 від 29.03.2019 року про заборгованість по заробітній платі (а.с. 24), згідно до якої [PERSON] , який працює начальником дільниці, станом на 01 квітня 2019 року нараховано, але не виплачено заробітну плату з березня 2018 року по квітень 2019 року, а саме: березень 2018 року 1378,52 гривень, квітень 2018 року 5180,17 гривень, травень 2018 року 5180,17 гривень, червень 2018 року 5180,17 гривень, липень 2018 року 5180,17 гривень, серпень 2018 року 5732,11 гривень, вересень 2018 року 4144,14 гривень, жовтень 2018 року 5180,17 гривень, листопад 2018 року 5239,45 гривень, грудень 2018 року 5242,03 гривень, січень 2019 року 5554,50 гривень, лютий 2019 року 5554,50 гривень, березень 2019 року 5978,65 гривень, разом 64724,75 гривень. Всі податки з цієї заробітної плати нараховані та сплачені до бюджету в повному обсязі. Представник відповідача вважає цю довідку неналежним доказом, посилаючись на те, що на підприємстві не залишилося документації на підтвердження, по-перше, достовірності розміру нарахованої заробітної плати. Так, допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] , що працювала у вказаний період бухгалтером на підприємстві відповідача, пояснила, що розмір заробітної плати директора підприємства був визначений штатним розписом та відповідними наказами, проте цих доказів суду сторона позивача не надала. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] та сам позивач [PERSON] достовірно підтвердити розмір заробітної плати позивача не змогли, оскільки, в силу своїх посадових обов`язків, нарахування заробітної плати не проводили. На запит суду було надано інформацію з Якимівського управління ГУ ДПС у Запорізькій області про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] (а.с. 150). З цієї інформації вбачається, що сума нарахованої за квартал заробітної плати позивача збігається з його посиланнями, проте встановити розмір заробітної плати у конкретному місяці не представляється можливим. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів сторони відповідача у цій частині. По-друге, представник відповідача вказує на те, що довідка датована 29 березня 2019 року, однак відомості у ній зазначені станом на 01 квітня 2019 року. Позивач пояснив, що вже 29 березня 2019 року бухгалтер підприємства [PERSON] , складаючи довідку, розуміла, що 01 квітня 2019 року ця заборгованість погашена не буде. Такі ж покази надала і допитана у якості свідка [PERSON] . Проте, ці доводи сторони позивача, на думку суду, є цілком хибними, а посилання представника відповідача цілком відповідають дійсності та ставлять під сумнів достовірність відомостей, зазначених у довідці. Крім того, представник відповідача вважає, що, оскільки довідка підписана лише бухгалтером, не завірена підписом керівника підприємства та печаткою, до цього доказу слід ставитись критично. Так, Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 27.08.2004 року затверджено форму довідки про доходи (нараховану заробітну плату), яка повинна бути підписана головним бухгалтером підприємства, керівником підприємства та мати печатку підприємства. Однак, довідка №93 від 28.03.2019 року, на яку посилається позивач, надана на підтвердження нарахованої йому заробітної плати, таких реквізитів не має. При цьому пояснення позивача та свідка [PERSON] про те, що директор КП «Довіра» відмовився підписати довідку та поставити печатку підприємства, жодним чином підтверджені не були. Також позивач не зміг пояснити, чому він не звернувся за отриманням такої довідки до головного бухгалтера [PERSON] , яка була прийнята на роботу 02.04.2019 року, тобто більш ніж за півроку до звільнення позивача. Також, в обґрунтування своїх заперечень проти позову, стороною відповідача було надано копії відомостей розподілу витрати, сторінок касової книги, прибуткових касових ордерів відомостей на виплату грошей та чеків видачі готівки (а.с. 49-85), з яких вбачається, що у зазначений позивачем період, з березня 2018 року по квітень 2019 року позивач отримав заробітну плату у загальній сумі 30650,00 гривень. Позивач, не оспорюючи достовірність цих відомостей, пояснив, що це йому була виплачена заборгованість за минулий час, до березня 2018 року. Проте, у вказаних документах не зазначено, що суми, отримані позивачем як заробітна плата, були саме заборгованістю по заробітній платі, яка утворилася у підприємства перед ним до березня 2018 року. При цьому, судом приймаються до уваги положення статей 115 КЗпП України та 24 Закону України «Про оплату праці», з яких вбачається, що працівникові заробітна плата повинна виплачуватися за відпрацьований період у встановлені строки (не пізніше 7 календарних днів). Тобто, у місяці, в які позивачка отримувала заробітну плату, згідно до наданих копій видаткових ордерів та відомостей, у відповідності до законодавства, повинна була виплачуватися насамперед заробітна плата за відпрацьований період, а вже потім погашатися заборгованість, що виникла раніше. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що не можуть вказати, які саме суми заробітної плати та за який відпрацьований період виплачувалися. Крім того, представник відповідача вказує на те, що з заробітної плати позивача за цей період було повністю сплачено усі податки та обов`язкові збори, що цілком підтверджено фінансовою звітністю. Позивач цього факту не заперечує, пояснюючи, що бухгалтер підприємства подавала недостовірну фінансову звітність та перераховувала податки з заробітної плати, щоб до підприємства фіскальною службою не було застосовано штрафних санкцій. Однак, сторона позивача також не надає жодних доказів на підтвердження цих пояснень позивача, тому суд змушений ставитися до них критично і приймає як достовірні доводи сторони відповідача. Підсумовуючи вище наведене, суд приходить до висновку про те, що стороною позивача факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі в сумі 64724,75 гривень за період з березня 2018 року по квітень 2019 року належними та допустимими доказами у судовому засіданні підтверджений не був, тому ця сума не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо заявлених позовних вимог з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі статті 117 КЗпП України, суд виходить з наступного. Так, позивач, посилаючись на Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, обчислює середню заробітну плату виходячи з виплат за останні два місяці, в яких в ннього була заборгованість по заробітній платі лютий та березень 2019 року. У п. 2 вказаної постанови зазначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два місяця роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Таким чином, оскільки позивач посилається на положення статті 117 КЗпП України, що регламентує виплату середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, суд приходить до висновку про цілковиту обґрунтованість доводів сторони відповідача про те, що у даному випадку середньомісячна заробітна плата повинна обчислюватися, виходячи з виплат за останні два календарних місяця роботи, що передували саме звільненню позивача, тобто за вересень та жовтень 2019 року. Крім того, позивач просить стягнути середній заробіток на підставі статті 117 КЗпП України, починаючи з 01.04.2019 року, тобто з дати, станом на яку у відповідача була заборгованість по заробітній платі перед позивачем. Проте, у статті 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Тобто, враховуючи, що позивач був звільнений 06.11.2019 року, тобто саме у цей день підприємство повинно було з ним повністю розрахуватися, то саме з цієї дати можливо настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Ці доводи також були викладені представником відповідача та цілком відповідають положенням КЗпП України. Щодо невиплати заборгованості по заробітні платі позивачеві до теперішнього часу, суд враховує, що у відповідності до наданих стороною відповідача копії Протоколу про адміністративне правопорушення №ЗП2468/6/АВ/П/ПТ від 11.02.2020 року та Припису з аналогічним номером від того ж числа, складених за результатами інспекційної перевірки КП «Довіра», проведеної ГУ Держпраці у Запорізькій області, підприємство дійсно, у порушення вимог статті 116 КЗпП України не провело повний розрахунок при звільненні з позивачем, проте остаточний розрахунок з ним було проведено 31.01.2020 року. Таким чином, у даному разі дійсно підлягають застосуванню положення статті 117 КЗпП України у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 06.11.2019 року по 31.01.2020 року, однак позивачем не було наведено доказів на підтвердження суми середнього заробітку (як зазначено вище), з документів, наданих відповідачем суду, цей розмір встановити також не надається можливим. Також представником відповідача у судовому засіданні було заявлено про застосування щодо цієї позовної вимоги позовної давності, передбаченої статтею 233 КЗпП України, оскільки з моменту порушення прав позивача (з дня його звільнення та невиплати заборгованості по заробітній платі) з 06.11.2019 року, до дня подання позову 07.04.2020 року, минуло більш, ніж три місяці.. Ці доводи сторони відповідача цілком відповідають дійсності, тому суд вважає, що у даному випадку позивачем при зверненні до суду з вимогою щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу дійсно пропущений строк позовної давності, встановлений законодавством. Враховуючи наведене, вимоги [PERSON] в цій частині, на думку суду, задоволенню не підлягають. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача інфляційних збитків за період з 01.04.2019 року по 02.04.2020 року у розмірі 1100,31 гривень, то суд виходить з наступного. Так, зважаючи на те, що у судовому засіданні не знайшов підтвердження факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі, а вимога про стягнення інфляційних збитків є похідною, вона також задоволенню не підлягає. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 3% річних від суми заборгованості на підставі статті 625 ЦК України. Так, згідно до вимог цієї статті, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, у даному випадку законодавцем визначено відповідальність за порушення грошового зобов`язання, яке існує між кредитором та боржником. Проте, між позивачем та відповідачем мають місце трудові відносини між роботодавцем та працівником, які є іншими за своєю правовою природою та відповідальність за порушення обов`язків за такими правовідносинами регламентована трудовим законодавством. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що у даному разі до правовідносин, що склалися між сторонами, не підлягають застосуванню норми статті 625 ЦК України, тому позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, суд, зважаючи на те, що факт наявності заборгованості по заробітній платі стороною позивача доведений в ході судового розгляду не був, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок невиплати заборгованості по заробітній платі позивачеві. Відповідно до\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За ст. 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, тому вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову слід відмовити повністю, не підлягають стягненню з відповідача судові витрати.

Outcome: dismissed