Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] і просив суд визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS] та стягнути понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що він проживає у своєму власному будинку [ADDRESS] у м. Дніпропетровську. Він вирішив відчужити власний будинок на користь третьої особи, але на даний час зареєстрованою є відповідач, яка є його онукою, та яка з грудня 2009 року не проживає в будинку. Реєстрація відповідача у будинку перешкоджає позивачу у здійсненні його права щодо користування і розпорядження його будинком. Крім того, позивач з грудня 2009 року вимушений сплачувати за останню комунальні платежі, тому він звернувся з таким позовом до суду. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2014 року відмовлено [PERSON] у задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду скасувати як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення, згідно п.п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України з наступних підстав. Відмовляючи [PERSON] у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу належить будинок № [ADDRESS] у м. Дніпропетровську, в якому зареєстрована [PERSON] (онука позивача). Згідно довідки квартального комітету відповідач фактично з грудня 2009 року не проживає за вказаною адресою (а. с. 11). Суд критично поставився до свідчень свідка [PERSON], оскільки остання ані спростувала ані підтвердила обставини, викладені у позовній заяві. Враховуючи встановлені обставини, районний суд прийшов до висновку про відмову у позові, оскільки чинним законодавством визначений чіткий перелік підстав для усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, та зняття осіб з реєстрації за місцем проживання. Позивачем не заявлено позовну вимогу щодо усунення перешкод у користуванні власністю відповідним шляхом передбаченим діючим законодавством. Крім того суд першої інстанції вважає, що в даному випадку відсутній спір про право. З такими висновками суду погодитися не можна з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності становлять три складові (ст. 317 ЦК України): право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Володіння майном - це юридично закріплена можливість фактично мати майно, впливати на нього в будь-який момент, здійснювати щодо такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, мати з цього певний зиск та вигоду. Право розпорядження - це можливість власника установлювати, змінювати та припиняти юридичне існування майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном ст. 391 ЦК України. Усупереч викладеним вище нормам, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач фактично не може в повній мірі здійснити своє право власності щодо квартири, що належить йому на праві власності. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК члени сім'ї власника будинку(квартири), які проживають разом з ним, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 405 ЦК. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК член сім'ї (в тому числі колишній член сім'ї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не проживає в будинку позивача з грудня 2009 року, та не заперечує проти позову /а.с. 11/. Відповідач в апеляційному суді заперечувала проти позову, посилаючись на те, що вона не проживала з лютого 2010 року в будинку свого діда з поважних причин, так як її дід перешкоджав у проживанні в будинку. До правоохоронних органів та суду з відповідними заявами щодо порушення відповідачем її права на користування житлом та вселення її в будинок, не зверталася. У відповідності до ст. 10 ЦПК України відповідач повинна була довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 цього ж Кодексу, зазначені ним обставини. Проте будь-які докази, які б підтверджували, що відповідач не проживає в будинку позивача з поважних причин понад один рік, або між нею і власником житла встановлена будь-яка домовленість щодо користування житлом, суду не надано. Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог. Посилання суду першої інстанції на позицію Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі N 6-57цс11, зокрема, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, є помилковим, оскільки, в даному випадку позивач звернувся саме з позовними вимогами щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а не з вимогами про зняття її з реєстрації, які можуть бути похідними. Колегія суддів вважає, що в даному випадку позивач звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, і такий спосіб захисту цивільних прав є належним, який відповідає вимогам чинного законодавства. Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Outcome: approved