Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання за нею права власності на ? ідеальної частки у житловому будинку з господарськими спорудами. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 04.02.1990 року по 11.08.2008 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі і в період шлюбу у 2004 році придбали житловий булинок №24 по вулиці Жовтневій в селі Поворськ Ковельського району Волинської області, однак, згідно рішення Поворської сільської ради, право власності на вказаний будинок було зареєстровано лише за відповідачем. Уважаючи спірний будинок спільною сумісною власністю подружжя, як такий, що був придбаний за спільні кошти подружжя, питання про його поділ не ставила, рахувала, що ? ідеальної частки у вказаному будинковолодінні належить їй, хоч і право власності оформлено лише за відповідачем. Саме із урахуванням наведеного не ставила питання про поділ майна подружжя і визнання за нею права власності на вказану частку в житлі. Однак, у 2015 році позивач поставив питання про втрату нею права на користування вказаним житловим будинком, забрав усі правовстановлюючі документи на будинок, чим вважає, що оспорив та не визнає її право, як співвласника будинку, на користування ним. Із урахуванням наведеного просить провести розподіл спільного сумісного майна подружжя її та відповідача та визнати за нею право власності на ? ідеальної частки у спірному будинковолодінні. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені нею позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві. Крім того, пояснила, що відразу ж після одруження з відповідачем у 1990 році вона вселилась в квартиру [ADDRESS], яку отримала матір її чоловіка [PERSON], та яка у тому ж році виїхала на постійне місце проживання до свого нового чоловіка і залишила ним квартиру. У вказаній квартирі залишались зареєстрованими лише вона з колишнім чоловіком [PERSON] та їх на той час ще неповнолітній син [PERSON]. У 2004 році у зв»язку із скрутним матеріальним становищем їх сім»я вирішила продати квартиру в м.Ковелі, для чого вони, скориставшись своїм правом на безоплатну приватизацію житла, приватизували вказану квартиру на трьох осіб її, відповідача та їх неповнолітнього сина [PERSON]. Після отримання свідоцтва про право власності на згадану квартиру, в якому були вказані лише вони троє, вона зверталась до органу опіки та піклування виконкому Ковельської міської ради для отримання дозволу на продаж квартири, оскільки крім неї та чоловіка, третім співвласником такої квартири був їх неповнолітній син. Після продажу квартири за 9000 доларів США вони розрахувались з боргами та придбали спірний будинок за 3000 доларів США, оформивши у сільській раді право власності на вказаний будинок лише за чоловіком відповідачем у справі. Пояснила, що таке оформлення права власності на будинок проводилось через те, що за попереднім власником не було зареєстровано право власності на згаданий будинок. Пояснила також, що спірний будинок вони купили у гр-нки Бабич, яка продавала батьківську хату в селі, гроші продавцю передавали в будинку [PERSON], яка виступила посереднимком при купівлі-продажу будинку, і гроші в сумі 2900 доларів США передавали особисто вона та відповідач. Пояснила, що після розлучення з відповідачем у 2008 році вона переїхала проживати до свого нового нового чоловіка, однак, постійно навідувалась у спірний будинок, проводила у ньому поточний ремонт, сплачувала частково комунальні платежі, обробляла город і до 2015 року спору з відповідачем щодо будинку вони не мали. На даний час ні вона, ні відповідач у вказаному помешканні не проживають, там живе їх син [PERSON], який, як і вона, зареєстровані у даному житлі. Із урахуванням наведеного просить задовольнити позов. Представник позивача адвокат [PERSON] підтримала позов із підстав, що вище наведені та пояснила, що вважає не пропущеним строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки до 2015 року спору між сторонами щодо згаданого будинку, який є їх спільною сумісною власністю, не виникало. Лише після звернення відповідача до суду у 2015 році з позовом про втрату [PERSON] права на користування житлом, було встановлено, що [PERSON] не визнає та оспорює право позивачки на вказане помешкання. Просить задовольнити позов. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив суду наступне. Дійсно після одруження з позивачкою у 1990 році остання вселилась в квартиру [ADDRESS], яку отримала від «Будуправління» його матір [PERSON] Через не тривалий проміжок часу його матір виїхала проживати з вказаної квартири до свого нового чоловіка, залишивши квартиру ним. Після цього у квартирі залишались зареєстрованими він з позивачкою та їх син [PERSON]. У 2004 році вони вирішили продати квартиру, для чого приватизували її на трьох осіб, які були у ній зареєстровані на нього, бувшу дружину та неповнолітнього сина, та продали у тому ж році за 9000 доларів США. Із отриманих від продажу квартири коштів вони розрахувались з боргами та придбали спірний будинок за 3000 долаів США. Будинок купували у Бабичів, розраховувались за будинок в хаті [PERSON], гроші продавцю передавали він та позивачка, після чого в сільській раді зареєстрували за ним право власності на придбаний ними житловий будинок. У спірному будинку проживали спільно сім»єю до 2008 року, коли позивач залишила сім»ю та пішла проживати до іншого чоловіка. Пояснив, що з того часу позивач у спірному будинку фактично не проживає та не з»являється, забрала свої речі, сім»єю не цікавилась, тоді як він залишився проживати у згаданому будинку та виховував сина, а у 2012 році він одруживася та переїхав жити до нової дружини, в будинку залишився проживати син [PERSON] та залишилась зареєстрованою позивачка. Вважає, що спірний будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки, хоч і придбаний в період шлюбу, однак, за кошти, отримані від продажу квартири, яку в 1987 році отримала його матір від організації, в якій працювала, а [PERSON] прийшла проживати в таку квартиру пізніше у 1990 році, після їх одруження. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача адвокат [PERSON] позов не визнала з підстав, що вище наведені та пояснила суду, що вважає пропущеним строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки сторони розлучились у 2008 році, а з позовом про поділ майна подружжя [PERSON] звернулась лише у 2015 році, із урахуванням чого просить застосувати позовну давність. Крім того, пояснила, що вважає безпідставними заявлені позовні вимоги, оскільки квартира, за кошти від продажу якої сторони купили спірний житловий будинок, була виділена матері відповідача організацією, в якій вона працювала, і не була спільною власністю подружжя, набутою в шлюбі, а, відтак, кошти, які були отримані в результаті продажу квартири, не були спільною власністю сторін. Також пояснила, що з 2008 року позивачка не користується спірним житлом та постійно проживає в будинку свого нового чоловіка, із урахуванням чого вважає, що [PERSON] втратила право на користування будинком і таке її право вони оспорили в суді, звернувшись у 2015 році з відповідним позовом до суду. Просить відмовити у задоволенні даного позову. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України (далі-СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такі ж положення закріплені і частиною 3 статті 368 ЦК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, відповідно до ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу, а, відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як убачається із наданого суду технічного паспорту, спірний житловий будинок знаходиться по вулиці Жовтневій,24 в селі Поворськ Ковельського району Волинської області (а.с.12-14). Згідно свідоцтва серії ЯЯЯ №047693 від 19.01.2005 року про право власності на об»єкт нерухомого майна, право власності на згаданий житловий будинок зареєстровано за [PERSON] (а.с.40), а, згідно [PERSON] №6252121 від 19.01.2005 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно Волинського обласного бюро технічної інвентаризації, підставою виникнення права власності [PERSON] на вказаний житловий будинок є рішення Поворської сільської ради від 24.12.2004 року №12/2 (А.С.41). Вказана обставина підтверджується і копією рішення виконавчого комітету Поворської сільської ради Ковельського району Волинської області від 24.12.2004 року №12/2, - згідно якого було прийнято рішення оформити право приватної власності на спірний житловий будинок за [PERSON] на підставі поданої останнім заяви (а.с.39). Разом з тим, як убачається з свідоцтва серії 1-ЕГ №019760 від 11.08.2008 року, шлюб між сторонами було розірвано 11.08.2008 року (а.с.42). Відтак, право власності на спірний житловий будинок було набуто [PERSON] в період перебування його в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] У ході судового розгляду даної справи сторона відповідача визнала факт придбання сторонами в період шлюбу спірного житлового будинку в результаті його купівлі-продажу в третьої особи за 3000 доларів США. Вказані обставини визнані сторонами у справі та їх представниками, і, відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, є встановленими судом та не підлягають доказуванню. Заперечуючи проти позовних вимог [PERSON] сторона відповідача покликається на ту обставину, що кошти, за які було придбано спірний житловий будинок, були виручені ними в результаті продажу квартири, яка була отримана матір»ю відповідача ще до його одруження з позивачкою, та не являлась спільною сумісною власністю сторін, як подружжя. Як убачається з ордеру №136 серії А на житлове приміщення, рішенням виконкому міської ради народних депутатів м. Ковеля від 16.02.1987 року [PERSON] було виділено двокімнатну квартиру [ADDRESS], членом сім»ї останньої на той час був зазначений її син [PERSON] (а.с.79). Таким чином, [PERSON] та [PERSON] з вказаного періоду набули лише право користування згаданою квартирою, що не породжує, саме по собі, виникнення у вказаних осіб права власності на вказане помешкання. Як убачається з довідки РЖКП-2 м.Ковеля від 31.07.2015 року №1-33, [PERSON] була знята з реєстарції по вище вказаній адресі з 02.06.1992 року і на момент приватизації в квартирі були зареєстровані лише сторони та їх на той час неповнолітній син [PERSON] (а.с.74). Згідно розпорядження органу приватизації виконавчого комітету Ковельської міської ради від 15.12.2004 року №6722, квартира [ADDRESS] була передана у спільну приватну власність, згідно заяви, довідки та розрахунку площі квартири на трьох осіб, які були у ній зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.75-78). Допитана в якості свідка матір відповідача [PERSON] підтвердила в суді вище вказані обставини. Відтак, на час продажу згадана квартира перебувала у спільній сумісній власності трьох осіб позивачки, відповідача та їх неповнолітнього сина. Отже, право власності на згадану квартиру у сторін виникло в період їх шлюбу. Факт продажу вище згаданої квартири сторонами у 2004 році за 9000 доларів США, як і факт придбання спірного житлового будинку за рахунок отриманих від продажу такої квартири коштів - 3000 доларів США, - визнано сторонами у справі та їх представниками і, відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК україни, вказані обставини є встановленими судом та не підлягають доказуванню. Таким чином, судом встановлено, що спірний житловий будинок був придбаний сторонами за їх спільні кошти - 3000 доларів США - які були отримані подружжям [PERSON] та [PERSON] від продажу їх спільного сумісного майна, в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а, отже, спірний житловий будинок з господарськими спорудами є спільною сумісною власністю подружжя, хоч і право власності на такий будинок зареєстровано лише за відповідачем. Покази свідків [PERSON] (матері відповідача), [PERSON] (рідної сестри відповідача) та [PERSON] (дружини відповідача) про те, що позивачка з 2008 року виїхала з спірного будинку, вивезла свої речі та не проживає в будинку, не сплачувала комунальні послуги, не займалась вихованням і утриманням сина, як і покази свідка [PERSON] (син сторін) про те, що його матір [PERSON] увесь згаданий період часу не переставала користуватись спірним житловим будинком і не втратила інтересу до вказаного житла, оплачувала комунальні послуги, проводила косметичний ремонт і т.д., не спростовують та не підтверджують тих обставин, які підлягають доказуванню у даній справі, оскільки, відповідно до ч.2 ст.317 ЦК України, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна, - про що було зазначено судом вище. Із урахуванням наведеного, судом не беруться до уваги, як письмові докази у дані справі, і акт від 26.05.2015 року та довідка Поворської сільської ради Ковельського району №632 про те, що саме [PERSON] користується земельною ділянкою по вулиці Жовтневій, 24 в с.Поворськ та сплачує земельний податок (а.с.43,44,45), - оскільки зазначені обставини не спростовують та не підтверджують тих обставин, які підлягають доказуванню в межах даного спору, тоді як, відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи виключно в межах заявлених позовних вимог. Покликання сторони відповідача на необхідність застосування позовної давності, яка, відповідно до ст.72 СК України та ст.257 ЦК України встановлена тривалістю у три роки, тоді як після розірвання шлюбу між сторонами з 2008 року по час звернення [PERSON] до суду з даним позовом у серпні 2015 року пройшло більше трьох років, - не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи із урахуванням наступного. Відповідно до ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Разом з тим, позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як установлено судом, саме у 2015 році [PERSON] звернувся в суд з позовом про втрату права [PERSON] на користування спірним житловим будинком, і саме з цього часу слід обраховувати строк позовної давності, оскільки до вказаного періоду, як пояснила суду [PERSON], вона вважала себе співвласником такого будинку і її право ніким не оспорювалось та не порушувалось. Відтак, у даному випадку, позовна давність не може бути застосована судом. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачкою, підлягають стягненню на її користь з відповідача у справі. На підставі викладеного та

Outcome: approved