Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цивільним позовом до [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області, [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області, [PERSON], третіх осіб Міністерства оборони України, відділу Держземагенства у Пустомитівському районі Львівської області та обслуговуючого кооперативу «Міцний горіх», який у процесі розгляду було залучено до участі у справі, в якому просить визнати незаконним рішення [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 08.04.1994 року щодо надання земельної ділянки площею 0,0990 га у с. Горішній Пустомитівського району Львівської області [PERSON], скасувати Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЛВ №044646, який зареєстрований у книзі записів Державних актів на право власності на землю №99 від 28.01.1995 року, виданий [PERSON], а також визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,0990 га в межах згідно з планом для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що розташована на території с. Горішній [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області. Позивач свої вимоги мотивує тим, що як військовослужбовець на підставі рішення сільської ради від 03.05.1994 року отримав безкоштовно у приватну власність присадибну земельну ділянку площею 0,0990 га із земель оборони у с. Горішній, на той час [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області, на підставі чого йому мав бути виданий Державний акт на право приватної власності на землю. На даний час позивач вирішив належним чином оформити право власності на спірну земельну ділянку, проте дізнався, що на його земельну ділянку вже виданий Державний акт відповідачу [PERSON] Вважає, що остання набула право власності на земельну ділянку на підставі незаконного рішення сільської ради від 08.04.1994 року, а тому рішення сільської ради та державний акт підлягають визнанню відповідно незаконним та не дійсним з огляду на те, що земельна ділянка знаходиться на території, яка надана для використання під індивідуальне будівництво військовослужбовців, а [PERSON] ніколи не була військовослужбовцем, не входить у склад обслуговуючого кооперативу «Міцний горіх», який створений для реалізації та захисту соціальних потреб військовослужбовців. Крім того зазначає, що серія державного акту на право власності на землю, яку виписали позивачу та номер реєстрації в книзі реєстрації Державних актів є ідентичним номеру реєстрації та серії Державного акту, що виданий [PERSON] У книзі реєстрації Державних актів, при візуальному огляді вбачається, що в графі №4 (прізвище, імя, по-батькові власника земельної ділянки) витерте прізвище [PERSON] (проглядаються залишки літери «С»), а поверх стертості вписано «Ільшик Віта Анатоліївна». Також у графі №15 підтерто та виправлено пятий місяць на четвертий, а день місяця з третього на восьмий: було 03.05.1994 року, а виправлено на 08.04.1994 року, тобто серед реєстрації Державних актів, які йдуть по-порядку і всі зареєстровані у пятому місяці поточного року, опинився запис за четвертий місяць, з чого чітко встановлюються неправомірні дії посадових осіб сільської ради щодо незаконної реєстрації спірного Державного акту на право власності. Вважає, що земельна ділянка, яка була видана [PERSON] є однією і тією ж земельною ділянкою, яка була надана позивачу, де площа земельних ділянок становить однаковий розмір 0,0990 га, в яких конфігурація земельної ділянки, її межі та межування із земельними ділянками є абсолютно ідентичними та однаковими, згідно запроектованого у схемах розподілу земельних ділянок у с. Горішній Пустомитівського району Львівської області. Крім того посилається на розбіжності в документах та суперечливу інформацію, яка міститься у відповідях на листи запити. На підставі наведеного позов просить задовольнити. Позивач в судове засідання не зявився, однак зявилися його представники [PERSON] та [PERSON], які заявлені позовні вимоги підтримали просили такі задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області [PERSON] зявився у судове засідання призначене на 25.05.2016 року, проти задоволення позовних вимог заперечив, оскільки вважає такі безпідставними. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області в судове засідання не зявився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, обґрунтованих клопотань про відкладення такого, суду не надав, в силу положень ст. 169 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності представника відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, проте зявився її представник [PERSON], який проти позовних вимог заперечив, у задоволенні позову просив відмовити з підстав викладених у письмових запереченнях на позовну заяву, крім того просив застосувати до вимог позивача строки позовної давності. Представник третьої особи Міністерства оборони України в судове засідання не зявився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, обґрунтованих клопотань про відкладення такого, суду не надав, в силу положень ст. 169 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності представника третьої особи. Представник третьої особи відділу Держземагенства у Пустомитівському районі Львівської області в судове засідання не зявився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, обґрунтованих клопотань про відкладення такого, суду не надав, в силу положень ст. 169 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності представника третьої особи. Представник третьої особи, яку в процесі розгляду було залучено до участі у справі, обслуговуючого кооперативу «Міцний горіх» [PERSON] в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити, а у судовому засіданні 08.06.2016 року останній був допитаний в якості свідка, та зокрема зазначив, що позовні вимоги є підставними, оскілки на позивача було виготовлено Державний акт про право власності на спірну земельну ділянку, а відповідачу [PERSON] Державний акт про право власності видано неправомірно, оскільки остання ніколи не була членом обслуговуючого кооперативу «Міцний горіх», а тому не має права мати у власності землі, які виділені для користування колишнім військовослужбовцям. В судовому засіданні 08.06.2016 року представник позивача [PERSON] відмовився від допиту свідка [PERSON], клопотання про допит якого заявлено у позовній заяві. Зазначена відмова була прийнята судом у судовому засіданні. Заслухавши думку сторін та їх представників, які зявились у судове засідання, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, до суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Із протоколу №3 виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області вбачається, що прийнято рішення про безкоштовну передачу у приватну власність [PERSON] під будівництво індивідуального житлового будинку земельної ділянки площею 0,10 га, яка розташована та території с. Горішній [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області. Із протоколу №4 виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області вбачається, що прийнято рішення про безкоштовну передачу у приватну власність [PERSON] присадибної земельної ділянки площею 0,10 га, яка розташована та території с. Горішній [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області. Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ ЛВ №044646 від 28.01.1995 року, на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 08.04.1994 року, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0990 га, що розташована на території с. Горішній [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку. Акт зареєстровано в книзі записів державних актів за №99 та видано [PERSON] сільською радою Пустомитівського району Львівської області. В обґрунтування позовних вимог позивач та його представники посилаються на те, що на підставі незаконного рішення сільської ради, відповідачу [PERSON] було передано земельну ділянку, що належить позивачу із земель, які відведені для будівництва колишнім військовослужбовцям, а також, що у книзі реєстрації Державних актів щодо реєстрації права власності [PERSON] містяться незаконні виправлення. Відповідно до вимог ст. ст. 57, 58, 59, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Однак, всупереч зазначеної норми, позивачем та його представниками не представлено перед судом жодного доказу про те, що земельна ділянка, яку рішенням сільської ради від 08.04.1994 року передано у приватну власність [PERSON], площею 0,10 га, яка розташована та території с. Горішній [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області, є тою самою земельною ділянкою, яку рішенням сільської ради від 03.05.1994 року передано у приватну власність [PERSON], площею 0,10 га, яка розташована та території с. Горішній [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області, відтак, покликання у позові, що земельна ділянка, яка була видана [PERSON] є однією і тією ж земельною ділянкою, яка була надана позивачу, де площа земельних ділянок становить однаковий розмір 0,0990 га, в яких конфігурація земельної ділянки, її межі та межування із земельними ділянками є абсолютно ідентичними та однаковими, згідно запроектованого у схемах розподілу земельних ділянок у с. Горішній Пустомитівського району Львівської області, є голослівними та такими, що не знайшли свого обєктивного відображення у матеріалах справи. Оскільки спірні правовідносини виникли у 1994-1995 роках, то до таких застосуванню підлягає законодавство, яке діяло на той час, зокрема Земельний кодекс України від 18.12.1990 року, Закон № 561-XII. Відповідно до ст. 6 ЗК України громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Згідно частин 2,3 ст. 3 ЗК України розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. У ч.1 ст.9 ЗК України зазначено, що до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність. Частиною 1 ст. 17 ЗК України передбачено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності посвідчується державним актом, який видається і реєструється сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ст.ст. 22-23 ЗК України), а статтею 28 цього кодексу передбачено підстави припинення права власності. У постанові Верховного суду від 22.05.2013 року (справа №6-33цс13) міститься висновок про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання ст. 13 ЦК України, захист прав і свобод людини і громадянина судом ч.1 ст.55 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. У спірній ситуації, яка виникла, сільська рада прийняла рішення, що не було відмінено, визнано нечинним чи скасовано, про передачу у власність відповідачу [PERSON] земельної ділянки, яка знаходилась на території відповідної сільської ради. Сільська рада мала право розпоряджатись спірною земельною ділянкою, оскільки позивачем не доведено, що землі, з яких відповідачу видано спірну земельну ділянку площею 0,10 га, було відведено виключно для забудови військовослужбовцям. Крім того, право власності на земельну ділянку в [PERSON] виникло, що відповідно до вимог закону, який діяв на час здійснення спірний правовідносин, стверджується відповідним Державним актом, а також беручи до уваги те, що на час видачі спірного Державного акту були відсутніми підстави припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0990 га, що розташована на території с. Горішній [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, суд прийшов до переконання про те, що позовні вимоги позивача є недоведеними, безпідставними, а тому у їх задоволенні слід відмовити. Доводи позивача та його представників про внесення незаконних виправлень відповідними посадовими особами у книгу реєстрації Державних актів під час реєстрації права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку є надуманими, оскільки самостійно суд зазначених обставин встановити не може, так як не володіє спеціальними знаннями у відповідній галузі, а жодного доказу на підтвердження такої обставини позивачем та його представниками не представлено, так само, як і не використано передбаченого вимогами ЦПК України та розясненого судом у судовому засіданні права заявити клопотання про призначення відповідної експертизи. Щодо клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про застосування до позовних вимог наслідків пропуску строку позовної давності, то у задоволенні такого слід відмовити, оскільки строк позовної давності не пропущено, так як позивач довідався про порушення свого права у 2015 році, що обєктивно стверджується матеріалами справи, а в суд звернувся 10.11.2015 року, відтак, строк визначений ст.257 ЦК України, до звернення в суд із цим позовом, не сплив. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідачів в користь позивача судові витрати стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed