Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Футбольний клуб «Динамо «Київ» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки у розмірі 16728 грн. 90 коп., компенсації за службові відрядження у розмірі 21010 грн. 50 коп. При цьому, посилається на те, що працював у відповідача відеооператором телеканалу «Динамо-Київ» ТБ з 01.12.2014 р. по 31.01.2016 р. Через напружений графік роботи роботодавець обмежував його права, зазначені в ст. 45 Конституції України, ст.ст. 2, 4 Закону України «Про відпустки», ст. 74 КЗпП України, а саме не надавав щорічної відпустки та не відшкодовував витрати, передбачені законодавством, пов'язані з відрядженням за кордон. 31.01.2016 р. він вимушений був звільнитись за власним бажанням по наказу №24-к від 29.12.2016 р. Відповідач відмовив йому у виплаті грошової компенсації за невикористані дні-чотирнадцять місяців відпустки та закордонні відрядження. Роботодавць лише 16.02.2016 р. перерахував на його банківський картковий рахунок суму в розмірі 6375 грн. 60 коп. як грошову компенсацію за невикористані ним дні щорічної відпустки, однак так і не відшкодував грошові суми за перебування у відрядженнях. В ході розгляду справи [PERSON] позовні вимоги збільшив, що стосується розміру виплати середнього зароітку за весь затримки виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні, за період з 01 лютого по 09 червня 2016 р., яка дорівнює 26247, 05 грн., та стягнення понесених витрат на правову допомогу у розмірі 4000 грн. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав письмові заперечення на позов з проханням слухати справу без його участі, тому суд, враховуючи думку позивача, його представника, матеріали та обставини справи, вважає за можливе вирішити спір у відсутність представника відповідача. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, з'ясуваши обставини справи, заслухавши показання свідка, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебував в трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Футбольний клуб «Динамо «Київ» з 01.12.2014 р. по 31.01.2016 р., де працював відеооператором, звідки був звільнений за власним бажанням. Незважаючи на те, що позивачем виконувалась належним чином поручена йому робота, належні йому суми по заробітній платі у розмірі 6375 грн. 60 коп. не були виплачені при звільненні з роботи (а.с.4-6). Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офійного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України прийшов до висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальним є встановлення дня фактичного розрахунку з працівником. Судом встановлено, що [PERSON] було звільнено із займаної посади з 31.01.2016 р., остаточний розрахунок з ним проведений не був, отже позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки такої виплати [PERSON] заявлені правомірно Оскільки у несвоєчасній виплаті грошових коштів по заробітній платі є вина відповідача і протилежного він не надав та не навів, а навпаки, в письмових запереченнях на позов представник відповідача вказаний факт визнав, то на користь позивача з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виплати заробітної при звільненні у сумі 13556 грн. 17 коп. за період 01.02.2016 р. по 07.04.2016 р., тобто, по дату, коли заборговані кошти було виплачено реально позивачу по справі, виходячи з положень ст. 116 КЗпП України та вищевказаного рішення Коституційного Суду України. По вказаному розміру середнього заробітку за час затримки за вказаний період у сторін по справі зауважень не має (а.с.8-26). Не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати при звільненні в розмірі 26247 грн. 05 коп. за період з 01.02.2016 р. по 09.06.2016 р., оскільки заборгованість відповідачем була погашена позивачу у повному обсязі 07.04.2016 р., і згідно ст. 116 КЗпП України стягується середній заробіток в даному випадку по день фактичного розрахунку, яким є 07.04.2016 р. Не можуть бути задоволені позовні вимоги про стягнення компенсації за службові відрядження. З боку позивача не надано доказів про перебування його за кордоном саме у відрядженнях. Позивач по справі пояснив в судовому засіданні, що він їздив за кордон разом з футбольною компандою, за нього були оплачені перельоти на літаках, розміщення і проживання в готелях, харчування. Отже, суд важає, що роботодавець не порушував трудові права свого працівника, позивача по справі, під час його перебування за кордоном, але доказів того, що такі перебування [PERSON] за кордоном були саме відрядженням, не має і позивач чи його представник їх не надали. Як з'ясовано, по вказаним позивачем періодам накази по ТОВ «ФК «Динамо «Київ» про відрядження [PERSON] не видавалися, звіти про використання коштів після повернення із-за кордону ним не надавалися до бухгалтерії товариства, відмітки у закорднному паспорті про перетини державного кордону не проставлялись, а тому і добові витрати позивачу по справі не повинні були виплачуватись, що узгоджується з вимогами п.п. 4, 16.1 розділу 111 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 р. №59. З показів свідка [PERSON], заявленого з боку подавача позову, вбачається, що у випадках, коли працівник направлявся у відрядження, оформлювалася відповідна документація і працівник завжди звітував про перебування у відрядженні, що обов'язково письмово фіксувалось, з випалатою відповідних грошових коштів, при чому конфліктних ситуацій в таких випадках ніколи не виникало. В даному випадку суд діє відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, коли кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідач по справі надав письмові докази у підтвердження того, що коли [PERSON] у інших випадках направлявся у службові відрядження, оформлялись необхідні документи, з видачею наказу, надання звітів, посвідчень про відрядження та написання службових записок (а.с.82-152_. Факт перебування позивача по справі за кордоном з футбольною командою на виконання своїх трудових обов'язків сам по собі не свідчить, що це обов'язково повинно було бути оформлено як відрядження, бо право роботодавця брати всі витрати на себе за працівника для виконання ним своєї роботи, й претензій позивач по справі про неналежне його утримання та забезпечення за кордоном до відповідача він не пред'являв у таких випадках і не пред'являв під час кожного з перельотів за межі країни. Суд вважає, що позивачу слід компенсувати за рахунок відповідача витрати на правову допомогу за участь адвоката у цивільному процесі по його позову відповідно до Угоди від 01.04.2016 р., оскільки знайшло своє підтвердження понесення таких витрат у відповідності до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (а.с. 64-66). Адвокат готував позов до суду, складав позовну заяву та уточнення до неї, приймав участь у двох судових засіданнях протягом 130 хвилин, тобто, більше ніж дві години, що узгоджується з вимогами ст.1 вказаного закону по розміру компенсації витрат на правову допомогу, а відповідно до договору на правову допомогу види такої правової допомоги розписані, з витраченим на це часом та вартістю послуг (а.с. 30, 67). Між тим, в цій частині судові витрати суд стягує пропорційно задоволеним позовним вимогам. Так, позивач в остаточній редакції позовних вимог просить стягнути з відповідача 47257, 55 грн., позов задовольнється у розмірі 13556, 17 грн., тоді витрати на правову допомогу підлягають відшкодуванню у розмірі 1147, 43 грн. з розрахунку (13556, 17 грн. х 4000 грн.) : 47257, 55 грн. На відповідача суд в силу ст. 88 ЦПК України покладає судові витрати на користь держави в сумі 551 грн. 20 коп., в межах задоволених позовних вимог, в якості судового збору відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», понесені судом при розгляді цивільної справи, оскільки позивач при подачі позову до суду був звільнений від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial