Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ майна, стягнення коштів. Свої вимоги мотивує тим, що 18 жовтня 2013 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Разом з тим, спільно проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу вони почали з жовтня 2010 року. За період сумісного проживання вони вели спільний побут, мали спільний сімейний бюджет. За час перебування у фактичних шлюбно-сімейних відносинах вони разом з відповідачем за спільні кошти придбали майно на загальну суму 19106 гривень, а саме: - телевізор вартістю 2999 гривень на підставі договору купівлі-продажу від 28 червня 2012 року; - пральну машину вартістю 2735 гривень, що підтверджується кредитним договором № 94372928; - шафу-купе вартістю 6360 гривень на підставі договору про надання споживчого кредиту від 18 травня 2013 року; - диван вартістю 2906 гривень на підставі кредитного договору від 23 грудня 2013 року; - трюмо вартістю 1200 гривень, що підтверджується рахунком-фактурою від 16 січня 2014 року; - дитячий диван вартістю 2906 гривень, що підтверджується рахунком-фактурою від 23 грудня 2013 року. У період спільного проживання за спільні кошти 29 серпня 2013 року ними було придбано автомобіль марки «Audi A4» державний реєстраційний номер [NUMBER] . Спільне життя між сторонами не склалось та 05 листопада 2019 року вона подала до Солом`янського районного суду м. Києва позов про розірвання шлюбу. Просила суд ухвалити рішення, яким: - встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] в період з 01 жовтня 2010 року по 18 жовтня 2013 року; - визнати майно, набуте у період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, їх спільним сумісним майном, а саме: автомобіль марки «Audi A4» державний реєстраційний номер [NUMBER] , телевізор, пральну машину, шафу-купе, диван, трюмо та дитячий диван; - залишити у власності відповідача зазначене майно та стягнути з останнього на її користь грошову компенсацію 1/2 частини вартості майна у розмірі 77553 гривні. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2019 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 червня 2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився без повідомлення причин, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Суд за згодою сторони позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідка, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18 жовтня 2013 року (а.с. 8). Позивач зазначає, що вона з відповідачем почала проживати разом у фактичних шлюбно-сімейних відносинах без реєстрації шлюбу з жовтня 2010 року. Спочатку вони жили в квартирі їх знайомого за адресою: [ADDRESS] . У лютому 2011 року вони переїхали в орендовану квартиру за адресою: [ADDRESS] та у листопаді 2011 року вони знов переїхали до іншого житла - [ADDRESS] . Просить суд встановити факт її проживання у фактичних сімейно-шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з [PERSON] в період з 01 жовтня 2010 року по 18 жовтня 2013 року. Згідно зі ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. На підтвердження факту проживання однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу з 01 жовтня 2010 року по 18 жовтня 2013 року [PERSON] посилається на покази свідка. Свідок [PERSON] у суді показала, що вона є донькою позивача. Відповідача знає з 2010 року, мати її познайомила як зі своїм майбутнім чоловіком восени 2010 року. Вони поводили себе як сім`я, разом купували речі. Позивач проживала у м. Києві, а вона жила в с. Собич Шосткінського району до закінчення школи в червні 2011 року. До мами вона приїжджала в гості. У грудні 2010 року мати забрала до себе малолітнього сина. В цей час мати вже проживала з [PERSON] . Вони разом за спільні кошти купували техніку в квартиру. Влітку вона проживала у матері, а також приїжджала на кожні вихідні. До укладення шлюбу між сторонами вона постійно проживала разом з матір`ю. Згідно з ч. 1 та 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Частиною 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для визнання майна спільною власністю на підставі ст. 74 СК України, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВСУ від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Відповідно до положень статей 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрацією шлюбу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020 року № 738/1452/17. Вбачається, що жодних інших належних письмових доказів, окрім показів одного свідка, які б підтверджували доводи позивача щодо існування між нею та відповідачем відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, та придбання спірного майна за їх спільні сумісні кошти або спільною працею у матеріалах справи відсутні. За таких обставин, суд не вбачає за можливе встановлення факту проживання сторін однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу з жовтня 2010 року по 18 жовтня 2013 року. Позивач просить суд ухвалити рішення, яким: - визнати майно, набуте у період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, їх спільним сумісним майном, а саме: автомобіль марки «Audi A4» державний реєстраційний номер [NUMBER] , телевізор, пральну машину, шафу-купе, диван, трюмо та дитячий диван; - залишити у власності відповідача зазначене майно та стягнути з останнього на користь позивача грошову компенсацію 1/2 частини вартості майна у розмірі 77553 гривні. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 70 СК України визначено, що в разі поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Позивач зазначає, що сторони за спільні кошти придбали майно на загальну суму 19106 гривень, а саме: - телевізор вартістю 2999 гривень на підставі договору купівлі-продажу № ФДТФТ-47908 від 28 червня 2012 року (а.с. 31, 32); - пральну машину вартістю 2735 гривень, що підтверджується кредитним договором № 94372928 від 29 грудня 2011 року (а.с. 35); - шафу-купе вартістю 6360 гривень на підставі договору про надання споживчого кредиту від 18 травня 2013 року (а.с. 38-40); - диван вартістю 2906 гривень на підставі кредитного договору від 23 грудня 2013 року (а.с. 41); - трюмо вартістю 1200 гривень, що підтверджується рахунком-фактурою № ОБ-13450 від 16 січня 2014 року (а.с. 43); - дитячий диван вартістю 1706 гривень, що підтверджується рахунком-фактурою від 23 грудня 2013 року (а.с. 44); - автомобіль марки «Audi A4» державний реєстраційний номер [NUMBER] на підставі довідки-рахунку № ААВ573702 від 25 серпня 2013 року, що підтверджується довідкою Головного сервісного центру МВС від 12 листопада 2019 року (а.с. 12). Вбачається, що ряд майна набуто сторонами не під час шлюбу, а саме: телевізор, пральна машина, шафа-купе, диван та автомобіль. Суд відмовив у встановленні факту проживання сторін однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу з жовтня 2010 року по 18 жовтня 2013 року. За таких обставин, зазначене майно не підлягає поділу між сторонами. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Шлюб між сторонами укладений 18 жовтня 2013 року. На підтвердження придбання дивану вартістю 2906 гривень стороною позивача надана суду копія кредитного договору від 23 грудня 2013 року (а.с. 41). Разом з тим, кредитний договір не є таким документом, що підтверджує факт придбання речі. Інших належних доказів на підтвердження придбання дивану вартістю 2906 гривень стороною позивача суду не надано, а тому зазначене майно також не підлягає поділу між сторонами. У матеріалах справи міститься рахунок-фактура № ОБ-13450 від 16 січня 2014 року (а.с. 43) на підтвердження купівлі трюмо LAT Меблі TR 5//яблуня вартістю 1200 гривень та рахунок-фактура від 23 грудня 2013 року (а.с. 44) на підтвердження купівлі дитячого дивану Edom Гном 2 pillows вартістю 1706 гривень. Вбачається, що [PERSON] придбала зазначене майно, перебуваючи у зареєстрованому шлюбу з [PERSON] , а тому це майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивач просить суд залишити у власності відповідача зазначене майно та стягнути з останнього на користь позивача грошову компенсацію 1/2 частини його вартості. Зазначене майно перебуває у володінні та користуванні відповідача. Таким чином, у порядку поділу майна за відповідачем слід визнати право власності на трюмо LAT Меблі TR 5//яблуня вартістю 1200 гривень та дитячий диван Edom Гном 2 pillows вартістю 1706 гривень та стягнути з останнього на користь позивача компенсацію вартості 1/2 частки цього майна у розмірі 1453 гривні. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає судовий збір у розмірі 768 гривень 40 копійок.

Outcome: partial