Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до Коржівської сільської ради Уманського району про визнання права власності на спадкове майно. У позовній заяві зазначив, що [INFO] у с.Коржова Уманського району у віці 89 років помер його батько [PERSON]. Після смерті батька залишився будинок з надвірними спорудами у с.Коржова, яким батько розпорядився ще за життя, склавши у грудні 1990 року заповіт на ім'я позивача. У липні 2000 року позивач звернувся до нотаріуса і отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинок з надвірними спорудами, який зареєстрував на своє ім'я в Уманському БТІ. Ще у 1994 року батько позивача звертався з заявою до Коржівської сільради про передачу йому у власність присадибної ділянки і сільрада 16 вересня 1994 року прийняла відповідне рішення №29. З невідомих позивачу причин державний акт на право приватної власності на земельну ділянку батьку обдразу не виписали, це було зроблено лише у грудні 2000 року, тобто, після смерті батька, а отримав акт на руки позивач ще пізніше. На початку березня 2014 року позивач звернувся до нотаріуса з проханням видати йому свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку, але позивачу було відмовлено по тій причині, що земельна ділянка не внесена до Державного земельного кадастру, а тому неможливо сформувати витяг з нього, який є необхідним для оформлення спадщини. Провести таку реєстрацію на даний час неможливо у зв'язку зі смертю власника земельної ділянки. Факт належності присадибної земельної ділянки батькові позивача підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ЧР 15-18-68, який було видано на підставі рішення виконавчого комітету Коржівської сільради народних депутатів №29 від 16.09.1994 року для ведення особистого підсобного господарства та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №62. На вказаній земельній ділянці знаходиться житловий будинок з надвірними спорудами, власником якого являється позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. У відповідності до статті 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Таким чином, будучи фактичним власником земельної ділянки, якою позивач користується вже тривалий час, він не являється її юридичним власником, не дивлячись на те, що вона, у відповідності до закону як спадкове майно, повинна належати позивачеві. У державному акті на право приватної власності на землю серії ЧР 15-18-68 на ім'я [PERSON] помилково вказано , що він мешкає у [ADDRESS]. Ця технічна помилка спростовується довідкою Коржівської сільради №02-21/81 від 27.03.2014 року, згідно якої адресу мешкання батька позивача та місцезнаходження земельної ділянки слід вважати як у [ADDRESS]. Просить ухвалити рішення, яким визнати за позивачем право власності на земельну ділянку [ADDRESS] площею 3182 кв.м для ведення особистого підсобного господарства вартістю 2943,86 грн як на спадкове майно по закону після смерті батька позивача, [PERSON], який помер [INFO] у с.Коржова Уманського району. У судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав повністю та пояснив, що просить земельну ділянку, яка належала за життя його батькові, перевести на нього як на спадкоємця, так як він являється сином померлого. Мати позивача померла ще до батька. У позивача є дві сестри - одна мешкає в м.Жашків, друга - в місті Одеса. Проте, сестри відмовились від спадщини. Представник Коржівської сільської ради Уманського району у судове засідання не з'явився. 16 квітня 2014 року на адресу Уманського міськрайонного суду Черкаської області надійшла заява сільського голови с.Коржова, в якій він просить справу розглянути за відсутності представника сільської ради, сільська рада заперечень по суті справи не має. Враховуючи позицію позивача, який не заперечував проти розгляду справи по суті за відсутності представника відповідача, заяву сільського голови, судовий розгляд справи проведено за відсутності представника відповідача. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані суду письмові докази, прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO], його батьком являється [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. [PERSON] помер [INFO] у віці 89 років в с.Коржова Уманського району Черкаської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER]. 10 березня 2000 року на ім'я позивача [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадкове майно складається з права на земельну частку (пай) КСПП «Авангард» с.Коржова Уманського району, яка за життя належало [PERSON]. 7 липня 2000 року на ім'я позивача [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Спадкове майно складається з житлового будинку з надвірними спорудами, розташований в [ADDRESS], і який за життя належав [PERSON]. 7 грудня 2000 року складно державний акт на право приватної власності на землю серії ЧР 15-18-68, згідно якого [PERSON], який проживає в [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Коржівської сільської ради народних депутатів №29 від 16.09.1994 року передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,3182 га в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території Коржівської сільради Уманського району, землю передано для ведення особистого підсобного господарства. Також, у державному акті зазначено, що один його примірник видано громадянину [PERSON], тобто особі, яка померла ще [INFO]. 5 березня 2014 року державним нотаріусом Уманської районної державної нотаріальної контори винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON] на земельну ділянку розміром 0,3182 га, надану для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території Коржівської сільської ради Уманського району, у зв'язку з відсутністю необхідних документів для оформлення спадщини, а саме, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. У відповідності до вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні позову суд виходить з положень Цивільного кодексу РСР, який діяв на час відкриття спадщини [INFO]. У відповідності до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Стаття 525 ЦК УРСР визначала, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, в даному випадку [INFO]. Позивач не надав суду доказів того, що на день своєї смерті спадкодавець [PERSON] володів на праві власності земельною ділянкою, яка являється предметом спору. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що право власності спадкодавця на земельну ділянку підтверджується державним актом на землю. Проте, державний акт, на який посилається позивач, виписаний лише 7 грудня 2000 року, тобто через більше ніж три роки після смерті спадкодавця. Позивачем не враховано, що у відповідності до Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» №15-92 від 26 грудня 1992 року, який набрав чинності 15 січня 1993 року, сільським, селищним, міським Радам народних депутатів необхідно було забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Згідно п.3 вказаного Декрету право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Пунктом 6 Декрету зупинено дію частини другої статті 17 і статті 23 Земельного кодексу України щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 цього Декрету. Тобто, для підтвердження права власності спадкодавця на земельну ділянку площею 0,3182 га позивач повинен був надати суду документи, які б підтверджували, що станом на [INFO] таке право було посвідчено Коржівською сільською радою народних депутатів, і про це зроблено запис у земельно-кадастрових документах. Проте, доказів з даного приводу позивачем надано не було. Стаття 548 ЦК УРСР визначала, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивач [PERSON] не надав суду доказів того, що він у шестимісячний строк звертався до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини, або ж фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Як вбачається за даних позивачем документів, спадкова справа після смерті [PERSON] була заведена у 2000 році, тобто спадкоємець лише у 2000 році звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом та законом. Також суду не надано документів, що позивач фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. З наданих позивачем документів вбачається, що він з 14 березня 1996 року зареєстрований в [ADDRESS]. У позовній заяві позивач зазначає, що земельна ділянка, яка є предметом спору, розташована за адресою його проживання, тобто теж по [ADDRESS]. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю земельна ділянка передана у власність [PERSON], який проживав в [ADDRESS], для ведення особистого підсобного господарства. В даному випадку позивач не надав суду доказів, що [PERSON], який зазначений у Державному акті на право приватної власності на землю, і батько позивача, являються однією і тією ж особою, і земельна ділянка, яка є предметом спору розташована по [ADDRESS] за місцем розташування будинку, який позивач набув у спадщину. Суд не може взяти до уваги як доказ довідку сільської ради від 27 березня 2014 року про те, що у Державному акті допущена помилка, так як у виписці із рішення №29 від 1994 року, на підставі якого видано Державний акт, адреса [PERSON] також зазначена як [ADDRESS]. Вказані суперечності належним чином не усунуті. Враховуючи викладене вище суд і пришов до висновку про неможливість задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed