Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу, укладений між ним та [PERSON], згідно з яким [PERSON] придбав, а [PERSON] продала садовий будинок [ADDRESS] загальною площею 85,3 кв.м., житловою площею 45,6 кв.м. Також, [PERSON] просить визнати за ним право власності на садовий будинок [ADDRESS] загальною площею 85,3 кв.м., житловою площею 45,6 кв.м. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 25.05.2013 року між ним та [PERSON] була досягнута домовленість щодо продажу садового будинку [ADDRESS], що належить на праві власності який будувався загальними зусиллями [PERSON] та [PERSON] На виконання умов договору позивач оплатив всю вартість будинку, з яких частину у розмірі 10 400 доларів США передав шляхом їх вкладення в будівництво будинку, а решту коштів у розмірі 25 000 доларів США надіслав банківськими електронними переводами. Однак, вказаний договір купівлі-продажу сторонами не був нотаріально посвідчений. Через постійне місце проживання відповідача за кордоном, сторони по сьогоднішній день не можуть нотаріально посвідчити укладений між ними договір, що порушує речові права позивача, який фактично володіє та користується вказаним будинком вже багато років. У судове засідання позивач не з'явився, його представник - [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги уточненої позовної заяви та просив суд задовольнити її, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У судове засідання відповідач не з'явився, був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. В матеріалах справи наявна заява [PERSON], що надійшла до суду поштою, про визнання позовних вимог [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи відповідач не з'явився в судове засідання, не надав до суду відзиву на позов, суд вважає за можливе допустити заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представника позивача, приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.02.2006 року, виданого виконавчим комітетом Затоківської селищної ради, [PERSON] належить садовий будинок [ADDRESS], який складається з садового будинку літ. «А» загальною площею 85,3 кв.м., житловою площею 45,6 кв.м., вбиральні літ. «Б», споруд № 1-4. Вказаний будинок будувався сумісно сторонами. Позивач витратив 10 400 доларів США на будівництво будинку, що підтверджується матеріалами справи, а саме квитанціями та накладними про придбання позивачем будівельних матеріалів і не заперечується самою відповідачкою. Згідно з ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. 25 травня 2013 року сторони уклали договір купівлі-продажу садового будинку на умовах, що [PERSON] продає, а [PERSON] купує садовий будинок [ADDRESS] При цьому, [PERSON] зобов'язалась в строк до 28.05.2015 року посвідчити договір нотаріально та вчасно в строк до 3 днів після укладення договору та його нотаріального посвідчення передати об'єкт актом прийму-передачі. [PERSON] зобов'язався вчасно проводити оплату вартості садового будинку в розмір 35 400 доларів США. Взятий на себе обов'язок позивач виконав, однак відповідач по сьогоднішній день не здійснила жодних дій для нотаріального посвідчення укладеного між ними договору купівлі-продажу, що свідчить про її ухиляння від здійснення такої дії та грубе порушення прав позивача на отримання права розпорядження придбаним будинком, в той час коли право володіння та право користування спірним об'єктом позивач наділений вже багато років. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Таким чином на даний час позивач не може розпорядитися своїм садовим будинком та реалізувати свої майнові права, оскільки відповідачка не бажає приїзджати з-за кордону для відвідування нотаріусу. З матеріалів справи вбачається, та відповідачкою не заперечувалось, що сторони повністю виконали умови зазначеного договору, але не посвідчили його нотаріально. Ця обставина перешкоджає позивачу у здійсненні права власності та розпорядження його майном, яке передбачене ч.1 ст. 319 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України, п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України та ч.1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та Законом. Як вбачається з правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 12.06.2013 року в справі № 6-32цс13, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі вищезазначеного суд вважає можливим захистити права позивача та визнати зазначений договір купівлі-продажу дійсним. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо повного задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved