Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Тарас Володимирович, приватний виконавець виконавчого округу Тернопільської області Мелих Анатолій Іванович про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса №2165 від 30 червня 2020 року. В обґрунтування позову зазначає, що 30 червня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В. вчинено виконавчий напис про стягнення з [PERSON] заборгованості за Кредитним договором №МФ-1691900000181 від 30 січня 2019 року, укладеним між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бі Ел Джи Мікрофінанс», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», у розмірі 14 259,11 грн. за період з 19 березня 2019 року по 05 червня 2020 року, з яких: 9 583,43 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 0,48 грн. - прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом; 4 025 грн. - пеня; 350,20 грн. - 3% річних застосовані до основної суми та відсотків; 300 грн. - плата за вчинення виконавчого напису. На підставі вказаного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Мелих А.І. 27 липня 2020 року відкрито виконавче провадження ВП №62658102. Вважає, що виконавчий напис нотаріуса слід визнати таким, що не підлягає до виконання, оскільки нотаріус при вчиненні виконавчого напису не пересвідчився у безспірності заборгованості позивача перед відповідачем, всупереч вимог Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів затвердженого Постановою КМУ №1172 від 29 червня 1992 року ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» не надало нотаріусу належним чином засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Крім того, відповідач не надав приватному нотаріусу належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджував факт видачі/перерахування кредитних коштів та, згідно якого можна було б встановити суму, яку надав/перерахував згідно кредитного договору. Також нотаріус не пересвідчився чи було отримано боржником вимогу про усунення порушень виконання кредитного договору та чи сплив 30 денний термін з дня отримання. Позивач не визнає та не погоджується із сумою заборгованості, зазначеній у виконавчому написі, що свідчить про те, що на момент його вчинення заборгованість була спірною. А тому, оскільки виконавчий напис здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, він є таким, що не підлягає виконанню. 11 серпня 2020 року ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Грицак Р.М. відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 22 лютого 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 16 березня 2021 року. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 березня 2021 року матеріали вказаної цивільної справи передано на розгляд судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Позняку В.М., згідно розпорядження в.о. керівника апарату №61 від 22 березня 2021 року, у зв`язку з припиненням терміну повноважень судді Грицака Р.М. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 березня 2021 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 03 вересня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позов, згідно якого відповідач ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідачем, при поданні заяви про вчинення виконавчого напису нотаріуса були дотриманні вимоги Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів затвердженого Постановою КМУ №1172 від 29 червня 1992 року. Крім того позивачем не надано жодних доказів оплати заборгованості первісному кредитору, що в свою чергу надає право відповідачу вимагати від позивача виконання зобов`язання за кредитним договором. У відповіді на відзив отриманої та зареєстрованої судом 07 вересня 2020 року представник позивача [PERSON] зазначила, що відповідачем попередньо не надано позивачу копії рахунку про непогашену заборгованість з відміткою під розписку письмового попередження, не надано доказів про повідомлення позивача про заміну кредитора у зобов`язані та доказів, які б свідчили про безпірність заборгованості, оскільки сума боргу не відповідає дійсності. Тому просить позов задовольнити в повному обсязі. 23 вересня 2020 року судом отримано заперечення на відповідь, згідно якого ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» проти задоволення позовних вимог заперечило з підстав зазначених у відзиві на позов. Додатково просить врахувати суд, що доводи позивача про відсутність документів, які б свідчили про безспірність заборгованості позивача та наявність права вимоги у нового кредитора, на увагу не заслуговують, оскільки в додатку №1 до договору факторингу № 6 від 19 березня 2019 року знаходиться детальне зазначення суми заборгованості по основному боргу, суми нарахованих процентів в валюті кредиту, суми пені та загальної заборгованості боржника, про що позивач був поінформований після надіслання товариством зазначених документів у відповідь на адвокатський запит. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилися, звернулася до суду із клопотанням про відкладення слухання справи. Суд відхиляє вказане клопотання, оскільки згідно пункту другого частини третьої статті 223 ЦПК України повторна неявки в судове засідання учасника справи, крім відповідача, незалежно від причин неявки не є підставою для відкладення судового розгляду. Представник відповідача ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» Хоменко О.М. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила з підстав зазначених у відзиві на позов та запереченні на відповідь та просила відмовити. Треті особи приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В. та приватний виконавець виконавчого округу Тернопільської області Мелих А.І. в судове засідання не з`явилися не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча про день та час слухання справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив такі обставини: 30 січня 2019 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бі Ел Джи Мікрофінанс» було укладено кредитний договір №МФ-1691900000181 згідно умов якого товариство надало позичальнику грошові кошти в сумі 9 583,43 грн. строком на 15 днів з 30 січня 2019 року до 14 лютого 2019 року. 19 березня 2019 року ТзОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» на підставі Договору факторингу №6 відступило ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» право грошової вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором №МФ-1691900000181 від 30 січня 2019 року. Згідно додатку №1 до Договору факторингу №6 від 19 березня 2019 року до ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» перейшло право вимоги в загальній сумі 13 608,91 грн., з яких: основний борг - 9 583,43 грн., проценти - 0,48 грн., пеня - 4 025,00 грн., 3% річних застосовані до основної суми та відсотків - 350,20 грн. 30 червня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В. вчинено виконавчий напис за №2165 про стягнення з [PERSON] , який є боржником за кредитним договором № МФ-1691900000181 від 30 січня 2019 року, в користь ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», яке є правонаступником ТзОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» заборгованості по кредитному договору № МФ-1691900000181 від 30 січня 2019 року у загальні сумі 14 259,11 грн. за період з 19 березня 2019 року по 05 червня 2020 року, з яких: основний борг - 9 583,43 грн., проценти - 0,48 грн., пеня - 4 025,00 грн., 3% річних застосовані до основної суми та відсотків - 350,20 грн., витрати на вчинення виконавчого напису нотаріуса - 300,00 грн. Вказаний виконавчий напис звернуто до виконання. 27 липня 2020 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелихом А.І. відкрито виконавче провадження ВП №62658102 з приводу примусового виконання виконавчого напису за №2165, виданого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В. 30 червня 2020 року. Також постановою приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха А.І. від 27 липня 2020 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника [PERSON] в рамках виконавчого провадження №62658102. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи із наступних підстав. Положеннями статті 87 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій), визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку (стаття 88 Закону України «Про нотаріат», пункти 1, 3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника-фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова в її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови в її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу наведених норм можна дійти таких висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання стягувачем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Водночас як порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, так і порушення порядку повідомлення іпотекодавця про вимоги про усунення порушення є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінний від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо він є відмінним, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 та від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц з подібних правовідносин. Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Такими доказами можуть бути, зокрема, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо. Матеріали цивільної справи не містять доказів на підтвердження того, що при вчиненні напису нотаріус отримав від банку або позивача первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо). Окремо суд зауважує, що відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та не чинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту проголошення. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Оскаржений в цій справі виконавчий напис вчинений нотаріусом 30 червня 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому подання стягувачем не нотаріально засвідченого договору є незаконним. Крім того із системного аналізу вищенаведених норм випливає,що безспірність документу, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється наступним чином: боржник повинен бути повідомлений не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість вважається безспірною. Зазначені обставини в сукупності вказують на недотримання приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Тарасом Володимировичем вимог законодавства України під час вчинення виконавчого напису від 30 червня 2020 року, а тому виконавчий напис за №2165 вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Тарасом Володимировичем 30 червня 2020 року про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» заборгованості за Кредитним договором № МФ-1691900000181 від 30 січня 2019 року у загальні сумі 14 259,11 грн. за період з 19 березня 2019 року по 05 червня 2020 року, слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. У своєму відзиві на позов відповідач просить суд відмовити у відшкодуванні витрат на правову допомогу позивачу, оскільки сума витрат на професійну правничу допомогу не є співмірною та не відповідає складності справи, виконаним адвокатом робіт, часом який був витрачений на виконання робіт, обсягу наданих адвокатом послуг. Натомість просить стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За правилами статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з частиною третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Зазначений висновок відповідає позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» тлумачить «гонорар успіху» як домовленість, згідно з якою клієнт зобов`язується виплатити адвокату як винагороду певний відсоток від присудженої йому судом грошової суми, якщо рішення буде на користь клієнта. Якщо такі угоди є юридично дійсними, то визначені суми підлягають сплаті клієнтом (§ 55). Водночас відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, крім того, умова розумності їх розміру. Згідно Договору про надання правової допомоги від 07 серпня 2020 року, розмір винагороди за правову допомогу надану адвокатом клієнту становить фіксовану суму в розмірі 5 000, гривень. Проаналізувавши докази наданні адвокатом на підтвердження обставин понесення витрат на надання правничої допомоги станом на день ухвалення судового рішення, суд враховуючи принципи реальності, необхідності і розумності розміру витрат, вважає, що судові витрати в розмірі 5000 гривень відповідають критеріям розумності, співмірності та обґрунтованості та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи висновки суду про задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» в користь [PERSON] слід стягнути сплачений ним судовий збір в розмірі 1 261,20 гривень, при цьому у задоволенні клопотання ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» про відшкодування витрат понесених на правову допомогу, слід відмовити.

Outcome: approved