Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до держави Україна в особі Головного управління національної поліції в Миколаївській області (далі: ГУНП), ліквідаційної комісії Управління Державної автомобільної інспекції УМВС України в Миколаївській області в особі голови комісії (далі: ліквідаційна комісія), Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області (далі: казначейська служба) про стягнення матеріальної та моральної шкоди, позовні вимоги неодноразово уточнював. Уточненою позовною заявою від 17 жовтня 2018 року позивач просив стягнути з 109042грн. 12коп. матеріальної шкоди, яка складається з 40000грн. витрат на оплату послуг, 60396грн. збитків від інфляції та 8646грн. 12коп. трьох відсотків річних, а також моральну шкоду в розмірі 135 розміров мінімальної заробітної плати з держави Україна за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного рахунку органу Державної казначейської служби України. Позивач мотивував свої вимоги обставинами, які вже було встановлено під час розгляду іншої справи. Зокрема, постановою Ізмаїльського міськрайонного суду від 4 листопада 2010 року по справі № 2а-707/10 було встановлено протиправність та протизаконність дій відповідача (Управління ДАІ в Миколаївській області та його співробітника, - інспектора Єфименко І.В.) та скасовано постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Протиправність та незаконність дій полягала в тому, що всупереч приписам чинного законодавства та всупереч встановленому порядку позивача та його автомобіль, яким він керував на час незаконної зупинки, було затримано під час подорожі у якості капітана (тренера) юнацької збірної Одеської області по тенісу на Спартакіаду молоді України в місті Саки. Під час незаконної зупинки автомобіля разом з позивачем в автомобілі знаходились три неповнолітні спортсмени, які стали свідками протиправних дій державного службовця та фактично також були протиправно затримані, адже не могли безперешкодно рухатись далі та своєчасно дістатися місця змагань. Позивач просив державного службовця пояснити причину зупинки транспортного засобу та виконати інші вимоги закону. Проте, всупереч чинному законодавству йому не було повідомлено про причини зупинки та впродовж більш як 40 хвилин, він разом із неповнолітніми дітьми змушений був на спеці чекати співробітника міністерства внутрішніх справ, який забрав документи та зник. Після цього, цей співробітник почав вигадувати різноманітні підстави зупинки та ніби-то скоєні позивачем порушення, в присутності неповнолітніх дітей почав за телефоном з'ясовувати чи не знаходиться у розшуку автомобіль та погрожувати арештом автомобіля, вигадував про підробку посвідчення водія, після чого оформив протокол про адміністративне правопорушення. Моральні та професійні якості цього співробітника ДАІ, - [PERSON], вбачаються із змісту довідки Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 22.08.2016р. за № 294/14-2016 про звільнення цієї особи через службову невідповідність. Належна правова оцінка вже була надана під час судового розгляду іншої справи. Особа, яка на думку позивача скоїла протиправні дії внаслідок яких було спричинено матеріальну і моральну шкоду, а саме, - [PERSON], була співробітником відповідача, що підтверджується довідкою Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 22.08.2016р. за № 294/14-2016. Внаслідок недбалого виконання покладених на відповідачів обов'язків тривалий час після скасування постанови від 12 вересня 2010 року позивач безпідставно був позбавлений можливості користуватися належним йому майном, а саме, - автомобілем, який перебував під арештом до 1 серпня 2011 року. Позивач був змушений укласти договір оренди (про надання послуг) відповідно до якого йому було надано у користування автомобіль із водієм, за що сплатив 40000грн., які просить стягнути з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних солідрано з відповідачів. Також просить стягнути моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою відповідачів щодо нього, членів сім'ї та близьких; у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку із незаконним позбавленням його можливості використовувати належне йому майно та належним чином організувати відпочинок його сім'і на свята, вихідні та у літній період; у приниженні його честі та гідності, а також ділової репутації; у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку із необхідністю погоджувати свої дії та особисті і службові плани із іншими особами; у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку із необхідністю користування транспортним засобом іншіх осіб та постійно погоджувати із ними час використання такого транспорту та інше; у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку із тривалою необхідністю докладати додаткових зусиль та часу щодо зняття арешту із його автомобіля та фактичного виключення його із реєстру автомобілів, які знаходяться у розшуку та підлягають арешту; у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку із неможливістю тривалий час займатися своєю професійною діяльністю, що викликало змушений та тривалий відрив від інших звичайних занять та спровокувало психологічний дискомфорт і віддаленість від активного соціального життя. Розмір відшкодування моральної шкоди позивач визначив в 135 розміров мінімальної заробітної плати. Представник відповідача ГУНП в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважає, що незаконних дій по відношенню до позивача ГУНП не допускало. Представник відповідача ліквідаційної комісії в судове засідання не зявився, про дету, час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, раніше надавав заперечення, в яких позовні вимоги не визнавав, просив розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача казначейської служби в судове засідання не зявився, про дету, час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином. У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Перевіривши матеріали справи, вислухавши осіб, що беруть участь у справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що має бути задоволеним частково. Судом встановлено, що 12 вересня 2010 року була винесена постанова № 249405 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення передбачене ст.122 ч.1 КпАП України. 21 вересня 2010 року вказану постанову оскаржено у встановленому порядку до Ізмаїльського міськрайонного суду. 4 листопада 2010 року постановою Ізмаїльського міськрайонного суду постанова № 249405 визнана противоправною і скасована, провадження по справі про адміністративне правопорушення закрите (а.с.8,9). 20 вересня 2010 року адміністративну справу і постанову № 249405 направлено для виконання до Ізмаїльським ДАІ, яке є структурним підрозділом Управління ДАІ ГУМВС України в Одеській області, правонаступником якого є відповідачі ГУНП та ліквідаційна комісія. 25 жовтня 2010 року Ізмаїльським ДАІ постанову № 249405 направлено до відповідача ДВС. 25 жовтня 2010 року ДВС виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 22110934 за постановою № 249405. 1 березня 2011 року ДВС виніс постанову про її примусове виконання, про розшук і затримання автомобіля позивача. 14 квітня 2011 року постановою ДВС було знято арешт з належного позивачу транспортного засобу. 18 квітня 2011 року постановою ДВС виконавче провадження щодо виконання постанови № 249405 від 12 вересня 2010 року завершено у зв'язку із скасуванням такої постанови, та тоді ж постанову про завершення виконавчого провадження направлено до органу ДАЇ і МРЕВ. 19 квітня 2011 року на адресу МРЕВ надіслано постанову про зняття арешту з автомобілю, але до відповідної постанови внесено помилкові дані щодо автомобіля. 1 серпня 2011 року на адресу МРЕВ надіслано постанову про зняття арешту з автомобіля та наведено фактичні дані щодо належного позивачу транспортного засобу. Ці обставини визнаються всіма учасниками справи, а тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. У відповідності до вимог ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, протиправність постанови про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності на виконання якої відповідачі по справі позбавили його можливості користуватися належним йому майном через арешт автомобіля встановлені під час розгляду іншої судової справи, а тому є безспірним фактом та доказом по цій справі. Постанова від 12 вересня 2010 року серии ВЕ № 249405 не набула чинності, була скасована у судовому порядку, а тому не підлягала виконанню. Наведені фактичні обставини виключали проведення будь-яких дій щодо виконання такої постанови. Відповідно до ст.291 КпАП України, постанова адміністративного органу (посадової особи) у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку оскарження (опротестування) цієї постанови. Відповідно до ст.303 КпАП України, не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. Згідно до п.4 ст.21 Закону «Про виконавче провадження» у редакціїї, яка була чинною на час здійснення неправмомірних дій щодо моїх прав та мого майна, постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - можуть бути пред'явлені до виконання протягом трьох місяців. Тому суд доходить висновку, що дії відповідача по складанню скасованої постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності визнанні неправомірними іншим рішенням суду. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. В даному випадку позивачу завдано моральної шкоди, яку не може бути компенсовано тільки констатацією факту порушення його прав. Відповідно до загальної системи норм і принципів цивільного законодавства, враховуючи застосовану в Україні систему генерального делікту, відповідно якої діє правило, за яким кожна дія особи, яка спричинила іншому шкоду, зобов'язує того, кто винен у її спричиненні, цю шкоду відшкодувати, це у свою чергу тягне за собою обов'язок такої особи відшкодувати таку шкоду, якщо тільки вона не докаже правомірність її спричинення. Тобто, в даному випадку, обов'язок доказування відсутності моральної шкоди покладається на відповідачів. Внаслідок протиправних дій посадових (службових) осіб органів державної влади та управління позивачу спричинено моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких я зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою відповідачів щодо нього, членів сім'ї та близьких; у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку із незаконним позбавленням його можливості використовувати належне йому майно. Згідно до ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, рі\-шення Європейського суду є обов'язковими для держав-учасників Конвенції, в тому числі і для України. Практикою Європейського суду визнана презумпція моральної шкоди, згідно до якої у випадку порушення майнових або інших цивільних прав середня, нормально реагуюча на противоправну відносно неї поведінку людина повинна відчувати страждання (моральна шкода). Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду по правам людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покрити шкоду, спричинену потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача порушення прав, а тому повинно бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача. Порушення прав позивача, з моменту незаконного притягнення до адміністративної відповідальності до зняття арешту з належного мені автомобіля, тривало більш як 10 місяців. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарженні в суді рішень, дій чи без\-діяльності органів держаної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і служ\-бових осіб. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місце\-вого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повнова\-жень. Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується неза\-лежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи вна\-слідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного на\-кладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самовря\-дування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку з прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчи\-нення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України. Таким чином, шкода заподіяна внаслідок протиправних дій державного службовця фізич\-ним чи юридичним особам під час виконання такою особою своїх повноважень, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Вищенаведена правова позиція висловлена також в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-48цс13. Крім того, відповідно до ч.2 ст.25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповід\-но до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийня\-тих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Рес\-публіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республі\-кою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно зі ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. У таких випадках державу Україна представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затверджено\-го Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюд\-жетів на підставі рішення суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/23967/16 від 19 червня 2018 року зроблено висновок, що кошти державного бюджету належать на праві власності дер\-жаві. Отже, боржником у зобов'язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої зако\-ном. З урахуванням висновку, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, а територіальний орган казначейства приймав участь у розгляді цієї справи, реалізуючи всі процесуальні права відповідача. Позивач оцінює моральну шкоду в розмірі 135 мінімальних заробітних плат, що на час розгляду справи дорівнює сумі 563355грн. (4173х135). Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як роз'яснено судам в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Факт заподіяння моральної шкоди позивачу від дій відповідачів знайшов повне підтвердження дослідженими в судовому засіданні доказами. Суд, визначаючи розмір шкоди, виходить з вищенаведених норм,

Outcome: partial