Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] та просив вселити його та встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: житлову кімнату, площею 14,5 кв.м виділити [PERSON] , житлову кімнату , площею 12,5 кв.м виділити [PERSON] , допоміжні приміщення, а саме: кухню, площею7,1 кв.м, ванну кімнату, площею 2,5 кв.м, вбиральню, площею 1,2 кв.м, балкон (терасу), площею 1,8 кв.м, коридор, площею 10,1 кв.м - залишити в спільному користуванні співвласників. 09.11.2017 р. позивач звернувся з заявою про зменшення позовних вимог в частині встановлення порядку користування квартирою, та просив виділити йому житлову кімнату меншою площею, а саме,12,5 кв.м. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] вказував на те, що він є власником Ѕ частини квартири бажає встановити порядок користування нею та вселитися, тоді як відповідач на його звернення не реагує, з нею не вдалося укласти договір. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позов вказуючи на те, що позивач є власником частини квартири і має право також нею користуватися, тоді як відповідач не визнає цього права, чим порушує його. Представник відповідача повністю заперечувала проти заявлених вимог вказуючи на те, що позов є безпідставним. Позивач не звертався до відповідача, ніколи з нею не спілкувався, не надав доказів наявності спору, тому його право не порушено та не підлягає поновленню шляхом звернення до суду. Такий спосіб захисту як вселення ні Житловим кодексом, ні Цивільним кодексом України не передбачений. Право власності позивач отримав в результаті торгів, куди майно боржника [PERSON] - сина відповідачки було направлено на реалізацію. На теперішній час він оскаржує дії державного виконавця з приводу передачі майна для проведення торгів. Представник відповідача вважає, що звернення до суду з даним позовом є нічим іншим як тиском. Крім того, квартира здана в оренду адвокату [PERSON]. і значиться в реєстрі адвокатів України, як робоча адреса. Умови вказаного договору є обовязковими і для інших співвласників. Також представник відповідача зазначила, що проживання спільне неможливе, оскільки сторони є сторонні один одному люди, відповідач є особою похилого віку. Третя особа, [PERSON] в засідання не з`явився, повідомлений про розгляд справи, з заявами до суду не звертався. Раніше в засіданні підтвердив своє право на користування квартирою на підставі договору. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Як встановлено судом позивач [PERSON] з 19.08.2016 р. є власником 1/2 квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна від 19.08.2016 р., виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за результатами електронних торгів по реалізації майна боржника [PERSON] , які відбулися 10.08.2016 р. Інша 1/2 частини квартири належить відповідачу [PERSON] , яка є матір`ю боржника [PERSON] .. Як видно з технічного паспорту від 30.05.2006 р. квартира має загальну площу 49,7 кв.м і складається з двох житлових кімнат, площею 14,5 кв.м, та 12,5 кв.м, кухні, площею7,1 кв.м, ванної кімнати, площею 2,5 кв.м, вбиральні, площею 1,2 кв.м, коридору, площею 10,1 кв.м та балкон (терасу), площею 1,8 кв.м. Згідно з нормами ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За вимогами ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як закріплено в ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормою ст.317 ЦК України закріплено зміст права власності , за яким власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. За нормами ч. 1 ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до вимог ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Нормами ст.150 ЖК також закріплено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В судовому засіданні було встановлено про відсутність згоди відповідача взагалі на спільне користування з позивачем квартирою. Про свій намір користуватися квартирою позивач намагався повідомити відповідача, однак направлені на її адресу листи не були отримані. Оцінивши усі надані докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача як власника Ѕ частини квартири є обгрунтованими, оскільки він має право на користування своїм майном, тому має право і на вселення в квартиру. Враховуючи наявне право спільної часткової власності та технічну характеристику приміщень квартири, суд вважає, що вимоги щодо встановлення порядку користування квартирою підлягають частковому задоволенню, виходячи в тому числі із меж заявлених вимог. Оскільки позивач просить залишити в користуванні відповідача житлову кімнату , площею 14,5 кв.м, тому балкон (терасу), площею 1,8 кв.м також має бути залишеним в її користуванні, так як доступ до нього можливий лише через вказану кімнату, а житлову кімнату , площею 12,5 кв.м виділити позивачу, допоміжні приміщення, а саме: кухню, площею7,1 кв.м, ванну кімнату, площею 2,5 кв.м, вбиральню, площею 1,2 кв.м, коридор, площею 10,1 кв.м - залишити в спільному користуванні співвласників. Що стосується укладеного з адвокатом [PERSON] договору оренди квартири, то його умови взагалі ніяким чином не стосуються права власності на 1/2 частини квартири належних позивачу, і не мають жодних правових наслідків, оскільки були укладені з [PERSON] , а не з [PERSON] , тому твердження представника відповідача в цій частині суд взагалі не приймає до уваги.

Outcome: partial