Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, до Акціонерного товариства «Харківобленерго», третя особа: в.о. генерального директора Акціонерного товариства «Харківобленерго» Скопенко Василь Вікторович про визнання наказу про звільнення незаконним, протиправним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування завданої моральної шкоди. Позивач в обґрунтування своїх вимог за позовом зазначив, що з 02 січня 2002 року працював на посаді майстра виробничої ділянці в Акціонерному товаристві «Харківобленерго». 14 листопада 2007 року був переведений на посаду інспектора з контролю та обліку електроенергії. 12 березня 2019 року, відповідно до наказу відповідача, був звільнений з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я. Зазначив, що з вказаним звільненням категорично не погоджується з наступних підстав. Вважає, що звільнення його з роботи є протиправним, незаконним та таким, що становить дискримінацію за ознаками інвалідності. Стверджує, що відбулось порушення чинного законодавства, оскільки подання відповідача до первинної профспілкової організації щодо його можливого звільнення на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України не розглядалось у його присутності, як це повинно відбуватися відповідно до закону. Посилається на те, що підстав для розгляду подання відповідача без його присутності не існувало, оскільки у назначений день - 25 лютого 2019 року о 14.00 він перебував у щорічній відпустці, про що повідомив первинну профспілкову організацію офіційним листом одразу після отримання повідомлення про проведення розгляду питання про звільнення. Крім того, відповідачу, який вніс подання, було відомо про перебування його у відпустці, оскільки саме він ухвалює рішення про надання працівнику щорічної відпустки. Інших повідомлень про дату і час проведення розгляду подання відповідача до первинної профспілкової організації про його можливе звільнення не отримував, хоча з 28 лютого, окрім 04 та 05 березня 2019 року, перебував на робочому місці. Зазначає, що навіть за умови, що відповідач або первинна профспілкова організація повідомили би його про призначення розгляду подання на 04 березня 2019 року, він не зміг бути присутнім через те, що 04 березня 2019 року був змушений звернутися до фахівця Поліклінічного-консультативного відділення Харківського науково-дослідного інституту гігієни праці та професійних захворювань ХНМУ. Відповідачем не надано підтвердження щодо повідомлення його про виклик на засідання профспілкової організації, а також надання ним згоди на проведення розгляду подання. Посилається на порушення його прав передбачених ст. 43 КЗпП, що призвело до порушення його права на працю і незаконне та протиправне звільнення з роботи. Вважає, що відповідач, третя особа та первинна профспілкова організація не є фахівцями в галузі охорони здоров`я та медико-соціальної експертизи та не можуть робити висновків щодо його невідповідності за станом здоров`я займаній посаді. Вказує на те, що відповідач не звертався до обласного центру медико-соціальної експертизи на предмет невідповідності його займаній посаді. Разом з тим, відповідач не вжив жодних дій щодо його переведення на іншу роботу. Вважає сумнівною наявність у відповідача довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 01 лютого 2019 року, оскільки зазначена довідка видається інваліду. Крім того, зазначена довідка не містить встановлення невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я, фраза «потребує постійного стороннього догляду» не є висновком щодо неможливості виконувати роботу та особа є непрацездатною. Зазначає, що не було факту повідомлення його про відсутність вакантних посад на яких він міг би працювати за станом здоров`я, ніхто йому повідомлення не оголошував, не ознайомлював з ним та не пропонував його підписати. Звертає увагу на те, що довідка та індивідуальна програма реабілітації інваліда, на які посилається відповідач у відзиві, не містять висновку про неможливість виконування ним функціональних обов`язків відповідно до посадової інструкції та не могли бути наявні у розпорядженні відповідача на час його звільнення. Вважає, що через те, що відповідач звільнив його лише через встановлення йому інвалідності, а не встановлення йому невідповідності виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, стверджую, що він був підданий дискримінації за ознакою наявності інвалідності. Просить суд визнати наказ відповідача про його звільнення незаконним, протиправним та таким, що становить дискримінацію його за ознаками наявності інвалідності, скасувати наказ про звільнення від 12.03.2019 р., поновити його на посаді інспектора з контролю та обліку електроенергії в акціонерному товаристві «Харківобленерго», стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 334 936,56 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Разом з тим, звернувся до суду із клопотанням про поновлення пропущеного строк на оскарження звільнення з займаної посади, посилаючись на те, що у зв`язку з виниклою необхідністю, 04 та 22 квітня 2019 року звертався за медичною допомогою до установ охорони здоров`я у м. Києві, за рекомендацією лікарів звертався до лабораторій, а також звертався до Головного управління Держпраці у Харківській області, очікуючи, що саме останній орган захистить його порушене право на працю. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 червня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження за вищевказаним позовом. 03 липня 2019 року представником відповідача Войтенко О.О. подано до суду відзив на позовну заяву в якому остання просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вважає, що відповідачем було виконано усі необхідні умови звільнення позивача на підставі п. 2 ст. 40 КЗпПК, що передбачені чинним законодавством. Так, 11.02.2019 р. на адресу відповідача надійшло повідомлення з обласного центу медико-соціальних експертиз про результати огляду медико-соціальної експертної комісії позивача, де зазначено, що у зв`язку з визнанням позивача інвалідом І «Б» групи, він потребує постійної сторонньої допомоги. Разом з тим, відповідач дізнався, що 01.02.2019 р. Немишлянським МСЕК видано довідку до акту огляду МСЕК, відповідно до якої позивача визнано інвалідом І «Б» групи, у графі під назвою «висновок про умови та характер праці» зазначено, що позивач «потребує постійного стороннього догляду». Відповідачем досліджено усі можливості переведення працівника на іншу, легшу роботу, але жодна з вакантних посад не відповідала вимогам, визначеним МСЕК. 28.02.2019 р., у присутності свідків, складено акт щодо повідомлення позивача про те, що штатним розкладом АТ «Харківобленерго» не передбачено посад, які б відповідали вимогам визначеним у довідці до акту огляду МСЕК. Вказує на те, що 18.02.2019 р. відповідачем направлено голові профспілкової організації АТ «Харківобленерго» подання про надання згоди на звільнення позивача, однак останній двічі не з`явився на засідання профкому та 04.03.2019 р. на засіданні профкому прийнято рішення та надано згоду на звільнення позивача із займаної посади на підставі п. 2 ст. 40 КЗпПУ. Звертає увагу на те, що позивача було ознайомлено з наказом про припинення трудового договору, останнім отримано копію наказу та трудову книжку, були виплачені всі належні грошові суми, в тому числі виплата у вигляді вихідної допомоги. Посилається на те, що установити факт виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, роботодавець повинен керуватися довідкою до акту огляду МСЕК, а також індивідуальною реабілітаційною програмою інваліда. Так, позивачу видана індивідуальна програма реабілітації від 01.02.2019 р. № 98, якою визначено, що позивач є інвалідом І «Б» групи, у графі «професійна орієнтація» зазначено, що позивач «потребує постійного стороннього догляду», у графі «трудова реабілітація» поставлено прочерк, що унеможливлює переведення позивача на іншу роботу, оскільки програмою не передбачено ні пристосування та створення робочого місця з урахуванням безпеки та потреб інваліда, ні раціональне працевлаштування, оскільки у програмі чітко визначено, що у графі «види професій і спеціальностей, виконання трудових функцій по яким були б доступні за станом здоров`я» не вказано таких професій та спеціальностей. Вказує на те, що позивач, внаслідок стану здоров`я, не може виконувати роботу, яка передбачена посадовою інструкцією з контролю обліку електроенергії, а у відповідача немає можливості для переведення позивача на іншу роботу, оскільки штатним розкладом не передбачено такої посади, при виконанні трудових обов`язків якої була б присутня інша людина, яка б постійно доглядала за позивачем, як того потребує його індивідуальна програма реабілітації інваліда. У зв`язку з чим, вважає, що звільнення позивача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України проведено відповідачем з дотриманням положень трудового законодавства, без порушення процедури звільнення. Щодо позовним вимог про стягнення моральної шкоди, зазначає, що позивач у повній мірі не обґрунтовує суму моральної шкоди, оскільки звільнення позивача вчинено з дотриманням усіх норм законодавства, підстав для відшкодування завданої шкоди не існує, оскільки вини відповідача немає. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2019 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів у відповідача. 18 березня 2020 року та 31 липня 2020 року представником відповідача надані до суду додаткові пояснення щодо розрахунків наданих позивачем до вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Вважає, що розрахунок позивача зроблено з помилкою, оскільки при звільненні з займаної посади 12.03.2019 р. позивачу була нарахована вихідна допомога, але позивачем не було враховано цього факту і сума вихідної допомоги не була віднята від суми позовних вимог. Посилається на те, що позивачем не надано доказів спростування факту перебування на обліку у центрі зайнятості та неотримання допомоги по безробіттю, невідомо чи отримує він заробітну плату або допомогу по тимчасовій непрацездатності. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2020 року задоволено клопотання позивача та представника позивача про участь у судових засіданнях в режимі відео конференції пози межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Присутні у судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники [PERSON] , [PERSON] підтримали позовну заяву, просили її задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві. Під час допиту у якості свідка, за клопотання сторони позивача, [PERSON] повідомив, що 28.02.2019 р. перебував на робочому місті, однак в той день та в подальшому, йому не повідомлялось про відсутність вакантних посад на підприємстві, інші посади не пропонувалися та жодних актив не складалось. Разом з тим, підтвердив, що має проблеми зі здоров`ям, а саме з руками, не має можливості керувати плечовим поясом та йому було б тяжко займати посаду інспектора, однак мав фізичну можливість працювати контролером. Представник відповідача Войтенко О.О. , заперечувала проти позову, вказувала на те, що звільнення позивача відбулось у відповідності до вимог законодавства та просила відмовити у задоволенні позову. Третя особа - в.о. генерального директора Акціонерного товариства «Харківобленерго» Скопенко В.В. в судове засідання не з`явився, однак від його представника [PERSON] надійшла заява в якої останній зазначив, що заперечує проти позовних вимог та просить розглядати справу без його участі. Суд, вислухавши доводи учасників справи, пояснення свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Згідно ч.4 ст.77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що наказом керівника АК «Харківобленерго» № 1/07к «Про прийом на роботу» від 02.01.2002 р. [PERSON] прийнято на роботу до АК «Харківобленерго» на посаду майстра виробничої дільниці 2 гр. у Вовчанському РРЕМ (т. 1 а.с. 13, 127). Наказом керівника АК «Харківобленерго» № 1/455к «Про переведення на іншу роботу» від 14.11.2007 р. [PERSON] переведено на посаду інспектора з контролю та обліку електроенергії в Східне РВЕ «Харківенергозбуту» (т. 1 а.с. 128). 11.02.2019 р. з Немишлянської районної медико-соціальної експертної комісії до АТ «Харківобленерго» надійшло повідомлення про результати огляду медико-соціальної експертної комісії, де зазначено, що [PERSON] з 29.01.2019 р., при повторному огляді, встановлена перша «Б» група інвалідності, з причин загального захворювання та у висновку про умови і характер праці вказано: «потребує постійного стороннього догляду». Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 957861, [PERSON] з 29.01.2019 р., при повторному огляді, встановлена І (перша) «Б» група інвалідності, з причин загального захворювання, дата чергового перегляду: 29.01.2020 р., у висновку про умови і характер праці вказано: «потребує постійного стороннього догляду», у рекомендованих заходах щодо відновлення працездатності зазначено: «лікування невролога, гастроентеролога, гастровідділення» (т. 1 а.с.36). Зазначена довідка також була отримана стороною відповідача, що підтверджується змістом подання відповідача до голови первинної профспілкової організації АТ «Харківобленерго» від 18.02.2019 р. та факт отримання неспростовний стороною позивача. Як зазначив у судовому засіданні [PERSON] , на даний час, строк дії вказаної вище довідки подовжено на два роки від зазначеної дати. Одним з основних нормативних актів, спрямованих на соціальний захист інвалідів в Україні, є Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-XII. Відповідно до статті 1 цього Закону особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Особа з інвалідністю це особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Дискримінація за ознакою інвалідності забороняється. Залежно від ступеня обмеження життєдіяльності розрізняють I, II і III групи інвалідності. Обсяги та види реабілітаційних заходів з конкретизацією трудових рекомендацій, методи та строки їх здійснення, засоби реабілітації визначено індивідуальною програмою медичної, соціально-трудової реабілітації та адаптації інваліда. Законодавство не забороняє використовувати працю інвалідів усіх трьох груп. Головне при прийнятті на роботу інваліда не група інвалідності, а відсутність медичних протипоказань. Відповідно до Інструкції про встановлення груп інвалідності затвердженої наказом № 561 МОЗ України «Про затвердження Інструкції про встановлення груп інвалідності» від 05.09.2011 р., п. 3.2. група інвалідності I-Б встановлюється, окрім іншого, при таких захворюваннях: п.п. 3.2.4. Хвороби центральної та периферичної нервової системи з прогресуючим перебігом і наслідки травм та інших уражень нервової системи з незворотними, значно вираженими порушеннями рухових, мовних та зорових функцій (верхня або нижня параплегія, геміплегія, тотальна афазія, повна сліпота тощо). Як вбачається з індивідуальної програми реабілітації інваліда № 98 від 01.02.2019 р., [PERSON] , який за професією є інженер, працює - інспектором, група інвалідності І-Б з 21.01.2019 р. до 01.02.2020 р., має наступні обмеження життєдіяльності: п. 13.1. «до самообслуговування»: до виконання ІПР - І ступень обмеження, після виконання ІПР- ІІІ ступень обмеження, п. 13.2 «до пересування»: до виконання ІПР - І ступень обмеження, після виконання ІПР- ІІІ ступень обмеження, п. 13.6 «до трудової діяльності»: до виконання ІПР - І ступень обмеження, після виконання ІПР- ІІІ ступень обмеження, п. 13.7.1 «до професійного навчання»: до виконання ІПР - І ступень обмеження, після виконання ІПР- ІІІ ступень обмеження. У п. 14 «Реабілітаційні заходи та їх реалізація» рекомендована відновна терапія у стаціонарному невралгічному відділенні 2019-2020 р., поліклінічний, диспансерний нагляд у невропатолога, гастроентеролога 2 рази на рік. Так, у п. 4 «Професійна реабілітація» у абзацах «експертиза потенційних професійних здібностей», «професійна орієнтація» зазначено: «потребує постійного стороннього догляду». У п. 5 «Трудова реабілітація» поставлені прочерки. Реабілітаційний потенціал вказано як низький. Метою реабілітації зазначено, часткове відновлення обмеження життєдіяльності, соціально-побутового стану, професійної та трудової діяльності. Інструкцією про встановлення груп інвалідності затвердженої наказом № 561 МОЗ України «Про затвердження Інструкції про встановлення груп інвалідності» від 05.09.2011р., а саме: п. 2.2 передбачено, критерії життєдіяльності людини: здатність до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності. Здатність до пересування - можливість ефективно пересуватися у своєму оточенні (ходити, бігати, долати перепони, користуватися особистим та громадським транспортом). Параметри оцінки - характер ходьби, темп пересування, відстань, яку долає хворий, здатність самостійно користуватись транспортом, потреба у допомозі інших осіб при пересуванні. Здатність до самообслуговування - можливість ефективно виконувати соціально-побутові функції і задовольняти потреби без допомоги інших осіб. Параметри оцінки - інтервал часу, через який виникає потреба в допомозі: епізодична допомога (рідше одного разу на місяць), регулярна (декілька разів на місяць), постійна допомога (декілька разів на тиждень - регульована або декілька разів на день - нерегульована допомога). Здатність до навчання - можливість сприймати, засвоювати та накопичувати знання, формувати навики і уміння (побутові, культурні, професійні та інші) у цілеспрямованому процесі навчання. Можливість професійного навчання - здатність до оволодіння теоретичними знаннями і практичними навичками та умінням конкретної професії. Параметри оцінки - можливість навчатися у звичайних або спеціально створених умовах (спеціальний навчальний заклад або група, навчання в домашніх умовах тощо); обсяг програми, строки і режим навчання; можливість освоєння професій різного кваліфікаційного рівня або тільки окремих видів робіт; необхідність використання спеціальних засобів із залученням допомоги інших (крім викладача) осіб. Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров`я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю. Професійна працездатність - здатність людини якісно виконувати роботу, що передбачена конкретною професією, яка дозволяє реалізувати трудову зайнятість у певній сфері виробництва відповідно до вимог змісту і обсягу виробничого навантаження, встановленого режиму роботи та умов виробничого середовища. Параметри оцінки - збереження або втрата професійної здатності, можливість трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості в звичайних або спеціально створених умовах. Порушення професійної працездатності - найчастіша причина соціальної недостатності, яка може виникати первинно, коли інші категорії життєдіяльності не порушені, або вторинно на основі обмеження життєдіяльності. Здатність до праці за конкретною професією у інвалідів з обмеженням інших критеріїв життєдіяльності може бути збережена повністю або частково чи відновлена засобами професійної реабілітації, після чого інваліди можуть працювати у звичайних або спеціально створених умовах з повною чи неповною тривалістю робочого часу. Висновок про нездатність до трудової діяльності готується лише у разі згоди інваліда (крім випадків, коли інваліда визнано недієздатним). Ступінь обмеження життєдіяльності - величина відхилення від норми діяльності людини. Ступінь обмеження життєдіяльності характеризується одним або поєднанням декількох зазначених найважливіших його критеріїв. Виділяють три ступені обмеження життєдіяльності: помірно виражене, виражене, значне. Значне обмеження життєдіяльності виникає внаслідок значних порушень функцій органів чи систем організму, що призводить до неможливості або значного порушення здатності чи можливості навчання, спілкування, орієнтації, контролю за своєю поведінкою, пересування, самообслуговування, участі у трудовій діяльності, та супроводжується необхідністю в сторонньому догляді (сторонній допомозі). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06.10.2005 р., до підгрупи Б першої групи інвалідності належать особи з високою мірою втрати здоров`я, значною залежністю від інших осіб у забезпеченні життєво важливих соціально-побутових функцій і які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування. Медико-соціальні експертні комісії визначають: групу інвалідності, її причину і час настання; види трудової діяльності, рекомендовані особі з інвалідністю за станом здоров`я. Висновок про нездатність до трудової діяльності внаслідок інвалідності готується виключно за згодою особи з інвалідністю (крім випадків, коли особу з інвалідністю визнано недієздатною). Згідно особової карти № 154 на ім`я [PERSON] , позивач в період з 09.01.2019 р. по 07.02.2019 р. (наказ № 2/975в від 27.12.2018 р.) перебував у щорічній відпустці та у зв`язку з хворобою відпустку продовжено з 08.02.2019 р. по 27.02.2019 р. (наказ № 2/886 від 07.02.2019 р.) (т. 1 а.с. 78). 18.02.2019 р. в.о. генерального директора АТ «Харківобленерго» Скопенко В.В. звернувся до голови первинної профспілкової організації Акціонерного товариства «Харківобленерго» Шевчук І.В. з поданням про надання згоди на звільнення [PERSON] , інспектора з контролю та обліку електроенергії Східного районного відділення АТ «Харківобленерго» м. Харкова, за п. 2 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, яка перешкоджає проведенню даної роботи, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку (ст. 44 КЗпП України) (т. 1 а.с. 65). Листом № 48/8 від 18.02.2019 р. голови профспілкового комітету Шевчук І.В., позивача повідомлено про надходження подання адміністрації товариства з проханням розглянути його на засіданні профкому та надання згоди на розірвання з ним трудового договору по п. 2 ст. 40 КЗпП України, а також, що засідання профспілкового комітету по розгляду подання відбудеться 25.02.2019 р. о 14.00. Зазначений лист направлено позивачу за місце його проживання, що підтверджується списками № 1924, № 551 від 18.02.2019 р. згрупованих поштових відправлень та не заперечується позивачем факт його отримання. (т.1 а.с. 16, 66-68). 23.02.2019 р. позивачем направлено на адресу голови профспілкового комітету АТ «Харківобленерго» [PERSON] повідомлення про знаходження у щорічній відпустці та неможливість прибути на засідання профкому, взяти участь в його роботі з причин консультацій з лікарем про можливість відновити стан здоров`я та прохання перенести розгляд питання щодо надання згоди на розірвання трудового договору з 25.02.2019 р. на іншу дату після виходу з відпустки (т. 1 а.с. 18, 72). Листом № 48/12 від 25.02.2019 р. голови профспілкового комітету Шевчук І.В., позивача, у зв`язку з неявкою, повідомлено про повторно засідання президії профспілкового комітету по розгляду подання, яке відбудеться 04.03.2019 р. о 14.00 та роз`яснено, що у разі повторної неявки на засідання президії, питання щодо надання згоди на звільнення буде розглянуто без його участі. Даний лист направлено позивачу за місце його проживання, що підтверджується списками № 2321, № 624 від 26.02.2019 р. згрупованих поштових відправлень (т. 1 а.с.69-71). Відповідно до протоколу № П-3 засідання президії профспілкового комітету ППО НПЕУ АТ «Харківобленерго» від 04.03.2019 р., при розгляді подання адміністрації АТ «Харківобленерго», за участю запрошених: начальника управління кадрів [PERSON], заступника начальника відділу правового забезпечення [PERSON] , [PERSON] , вдруге запрошений на засідання президії профкому, не з`явився (т. 1 а.с. 79). Рішенням профспілкового комітету ППО НПЕУ АТ «Харківобленерго» від 04.03.2019 р. надано згоду на звільнення інспектора з контролю та обліку електроенергії Східного РВ АТ «Харківобленерго» [PERSON] у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, яке перешкоджає продовженню даної роботи. Допитана у судовому засідання свідок [PERSON] - заступник голови профспілкового комітету АТ «Харківобленерго», вказала, що профспілковий комітет, шляхом направлення листів, повідомляв [PERSON] про дати засідання 25.02.2019 р. та 04.03.2019 р. Так, 04.03.2019 р. позивач не з`явився на засідання профспілкового комітету, враховуючи, що збігав 15 денний строк розгляду подання рішення було прийнято у відсутності [PERSON] . Під час засідання профспілкового комітету з`ясовано, у присутнього на засіданні представника відділу кадрів, про можливість переведення позивача на іншу посаду, вивчено довідку до акту огляду МСЕК, де зазначено, що позивач потребує стороннього догляду, та прийнято рішення про надання згоди на звільнення. Крім того, свідок зазначила, що безпосередньо мала спілкування з позивачем, який до подання звертався до профспілкового комітету, останній скаржився на стан здоров`я та демонстрував, що не може підняти руки. Свідок [PERSON] - голова профспілкового комітету, в судовому засіданні також підтвердила направлення позивачу повідомлень про дати засідань профкому у зв`язку з розглядом подання про звільнення останнього - 25.02.2019 р. та 04.03.2019 р., однак [PERSON] на засідання не з`явився та 04.03.2019 р. було прийнято рішення про надання згоди на звільнення. Підставою для надання згоди була довідка до акту огляду МСЕК, в якої зазначено, що позивач потребує стороннього догляду. Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведене лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до пункту 10 статті 247 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі організації надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом. Пунктом 10 частини першої статті 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП України. Порядок надання згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця установлено статтею 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV (далі - Закон № 1045) і статтею 43 КЗпП України. У випадках, передбачених законодавством про працю, роботодавець для одержання згоди на розірвання з працівником трудового договору має внести до виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, відповідне обґрунтоване письмове подання. Виборний орган профспілки розглядає це подання відповідно до частини першої статті 39 Закону № 1045 та частини другої статті 43 КЗпП України у 15-денний строк у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд подання відкладається до наступного засідання у межах вищезазначеного 15-денного строку. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 336/5828/16 (провадження № 61-30894сво18) зазначено, що як при звільненні члена профспілкової організації без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (стаття 43 КЗпП України), так і при звільненні члена виборного профспілкового органу без отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (стаття 252 КЗпП України) суд має зупинити провадження по справі та запитати відповідний орган щодо згоди на звільнення. Відсутність такого рішення на час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору. Судом встановлено, що при звільненні [PERSON] не було порушено його прав, відповідач дотримався процедури вивільнення, передбаченої вимогами статті 43 КЗпП України. Посилання сторони позивача щодо порушення відповідачем норми закону про заборону звільнення працівника у щорічній відпустці та звернення до профспілкової організації з подання про надання згоди на його звільнення у період відпустки позивача, а також порушення первинною профспілковою організацією порядку надання згоди на звільнення, оскільки позивач перебував у щорічній відпустці, спростовуються дослідженими у судовому засіданні доказами по справі. Так, останній день відпустки позивача - 27.02.2019 р., рішення профспілкового комітету про надано згоди на звільнення інспектора з контролю та обліку електроенергії Східного РВ АТ «Харківобленерго» [PERSON] від 04.03.2019 р., наказ про припинення трудового договору від 12.03.2019 р., таким чином, доказів порушення прав позивача та звільнення у період перебування позивача у відпустці матеріали справи не містять. Крім того, посилання позивача щодо знаходження його 04.03.2019 р. на амбулаторному прийомі у відділенні Харківського науково-дослідницького інституту гігієни праці та професійних захворювань ХНМУ не свідчить про перебування позивача у стані тимчасової непрацездатності. Доводи сторони позивача про те, що профспілкова організація вирішила питання про надання дозволу на його звільнення за його відсутності, не повідомивши його про дату та час засідання профспілкового організації, суд визнає необгрунтованими та такими, що не можуть бути підставою для визнання наказу про звільнення незаконним, оскільки законом визначена неможливість звільнення працівника за відсутності згоди профспілкової організації, а надання такої згоди профспілковим органом дає підстави для звільнення. Процедурні порушення засідання профспілкового органу при вирішенні питання про надання згоди на звільнення працівника із ініціативи власника мають значення лише за умови, що такі порушення призвели до незаконності самого рішення профспілкового органу. Отже, саме по собі надання згоди на звільнення працівника за його відсутності на засіданні профспілкового органу, на якому таке рішення прийнято, не може бути безумовною підставою для визнання наказу про звільнення незаконним. Разом з тим, 28.02.2019 р. начальником відділу правового супроводу діяльності товариства юридичного управління [PERSON], провідним інженером управління кадрів [PERSON], провідним інженером управління кадрів [PERSON] складено акт щодо повідомлення [PERSON] , згідно штатного розкладу АТ «Харківобленерго», про відсутність вакантних посад, на яких [PERSON] , відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААА № 957861 від 01.02.2019 р., міг би працювати за станом здоров`я. Вищезазначене повідомлення від 28.02.2019 р. йому було зачитано та надано для ознайомлення та підписання, однак ним не підписано (т. 1 а.с. 77). Допитані в судовому засідання свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт повідомлення [PERSON] про відсутність вакантних посад та складання вказаного вище акту. Під час допиту в якості свідка, позивач [PERSON] заперечував факт повідомлення про відсутність посад та складання акту. Відповідно до довідки АК «Харківобленерго», за період з 28.02.2019 р. по 12.03.2019 р. у штатному розкладі АТ «Харківобленерго» відсутні вакантні посади з можливістю надання працівникам постійного стороннього догляду (т. 1 а.с. 213). Так, суд, маючи об`єктивність у розгляді справи, критично відноситься до показів допитаного в якості свідка позивача, оскільки він безпосередньо зацікавлений у результатах розгляду цієї справи. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, вирішуючи спір на підставі вказаних правових норм та оцінюючи показання свідків, дійшли до висновку про те, що стороною позивача, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надано належних, допустимих доказів та не спростовано факт повідомлення [PERSON] про відсутність вакантних посад, а також складення з цього приваду акту, у зв`язку з чим, доводи сторони позивача в цій частині не знайшли свого підтвердження та спростовуються вказаними вище доказами. Наказом керівника підприємства Акціонерного товариства «Харківобленерго» № 2/46к від 12.03.2019 р. [PERSON] звільнено з посади інспектора з контролю та обліку електроенергії Східного районного відділення АТ «Харківобленерго» у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я п. 2 ст. 40 КЗпП України, з яким останній ознайомився 12.03.2019 р., що підтверджується позивачем та його особистим підписом (т. 1 а.с. 129). Як вбачається з запису з трудової книжки [PERSON] [NUMBER] , останній звільнений 12.03.2019 р. у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я п. 2 ст. 40 КЗпП України (наказ № 2/46к від 12.03.2018 р.) (т. 1 а.с. 12-15). Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці. За змістом ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» зазначено, що відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю. Звільнення за п.2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я можливе у разі наявності відповідного медичного висновку. Такий медичний висновок згідно зі ст. 69 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19 листопада 1992 року дають медико-соціальні експертні комісії, які встановлюють ступінь та причину інвалідності, визначають для інвалідів роботи і професії, доступні їм за станом здоров`я, перевіряють правильність використання праці інвалідів згідно з висновком експертної комісії та сприяють відновленню працездатності інвалідів. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.21 постанови від 01 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII (далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. Крім того, невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров`я. Доказами невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі через стан здоров`я можуть бути відповідні медичні висновки МСЕК, якими працівника визнано інвалідом і йому рекомендовано роботу іншу, ніж та, яку він виконує. Відповідно до ст.5 «Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та ст.23 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», ч.6 ст.69 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» індивідуальна програма реабілітації інваліда є обов`язковою для виконання державними органам (об`єднаннями) установами і організаціями. Статтею 170 КЗпП України встановлено, що працівників, які потребують за станом здоров`я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку. Разом з тим, позивач звернувся за роз`ясненням до Обласного центру медико-соціальної експертизи та отримав відповідь від 27.02.2019 р., зі змісту якої вбачається, що позивач потребує постійного стороннього догляду, бо функції верхніх кінцівок грубо порушена, що призвело до значного обмеження його життєдіяльності, а саме до трудової діяльності -ІІІ ст., до самообслуговування - ІІІ ст. Разом з тим, роз`яснено, якщо АОТ «Харківобленерго», де працював позивач, надасть запит та посадову інструкцію інспектора до Обласного центру медико-соціальної експертиз, то буде наданий офіційний висновок про спроможність виконувати професійні обов`язки (т. 1 а.с. 167). Крім того, на звернення позивача до Департаменту охорони здоров`я надані відповідь від 20.02.2019 та 19.03.2019 р., де також зазначено, що життєдіяльність позивача грубо обмежена: до праці та самообслуговування, роз`яснено право надати відповідачу запит та посадову інструкцію до КЗОЗ «Обласний цент МСЕ» щодо можливості виконувати трудові обов`язки, зазначені в інструкції, а також враховуючи бажання позивача працювати, запропоновано з його згоди, направити останнього до Українського державного науково-дослідницького інституту медико-соціальних проблем інвалідність МОЗ України м. Дніпро на консультацію або до Центральної медико-соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України м. Київ, для вирішення питання щодо можливості працювати, при яких умовах та на якій термін, отримавши путівку на безкоштовне обстеження (т. 1 а.с. 17, 168). В судовому засіданні позивач повідомив, що не виявив бажання скористатися запропановим правом обстеження, посадову інструкцію до Обласного центру медико-соціальної експертизи не направляв, у зв`язку з її відсутністю. Даних щодо звернення до відповідача з пропозицією направити посадову інструкцію до Обласного центру медико-соціальної експертиз або з вимогою до відповідача щодо отримання особисто копії посадової інструкції суду не надав. Відповідно до посадової інструкції інспектора з контролю та обліку електроенергії Східного районного відділення «Харківенергозбут», затвердженої наказом АК «Харківобленерго», з якою ознайомлений позивач, на інспектора покладено завдання та обов`язки. В судовому засіданні позивач повідомив, що у зв`язку зі станом здоров`я, ряд обов`язків, зазначених в інструкції, таких як: п.п. 2.21, 2.22 - виконувати роботи по монтажу та перевірці схем обліку електричної енергії, виконувати роботи по заміні приладів обліку та трансформаторів струму, він не має можливості виконувати. Щодо доводів позивача про ненадання відповідачем пропозиції іншої роботи суд зазначає наступне. Так, відповідачем доведено факт відсутності вакантних посад, на яких [PERSON] , відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААА № 957861 від 01.02.2019 р., міг би працювати за станом здоров`я. Згідно ч.3 ст.5 Закону України «Про охорону праці» працівнику не може пропонуватися робота, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров`я. Стороною позивача зазначений факт не спростовано належними та допустимими доказами, клопотань щодо витребування доказів для підтвердження наявності вакантних посад та можливості [PERSON] працювати не заявлялось. Приймаючи до уваги наведене, ураховуючи обставину встановлення [PERSON] першої «Б» групи інвалідності від загального захворювання, який потребує постійного стороннього догляду, та якому рекомендований диспансерний нагляд невропатолога, гастроентеролога і стаціонарне лікування у неврологічному відділенні, а також відсутність посад, на які можливо було працевлаштувати позивача враховуючи стан його здоров`я, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] у зв`язку із виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України є правомірним. Позовні вимоги в частині скасування наказу про припинення трудового договору та поновлення на посаді інспектора з контролю та обліку електроенергії в АТ «Харківобленерго» є безпідставними та не підлягають задоволенню, оскільки факт неможливості [PERSON] продовжувати роботу на посаді інспектора з контролю та обліку електроенергії на час припинення трудових відносин доведений належними та допустимими доказами, а сама процедура звільнення відбулась у відповідності до вимог чинного законодавства. Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування наказу та поновлення на роботі, не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, оскільки є похідними від первісної вимоги про поновлення на роботі. Щодо вимоги позивача про визнання наказу про звільнення таким, що становить дискримінацію позивача за ознаками наявності інвалідності, суд не знаходить підстав для задоволення. Так, на думку суду, зазначена вимога є недоведеною, оскільки не підтверджена будь-якими доказами, а зі змісту позовних вимог та пояснень позивача не вбачається, що позивача обмежено у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, що відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» можна вважати дискримінацією. Щодо вимог про поновлення пропущеного строку на оскарження звільнення з займаної посади суд зазначає наступне: Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Отже, строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України. Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права. Так, частина перша статті 233 КЗпП України підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Разом з тим виняток ця стаття встановлює для спорів про звільнення. Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі. Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк. Загальне правило про обчислення строку з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, конкретизується стосовно звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення. Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Матеріали справи свідчать, що наказ про припинення трудового договору було прийнято 12.03.2019, в той же день [PERSON] ознайомлений з наказом та отримав трудову книжку (т. 1 а.с. 75-76, 83). Проте з позовом про поновлення на роботі звернувся 24.05.2019 (т. 1 а.с. 1-7). Приймаючи до уваги доводи позивача щодо підстав для поновлення строку для звернення до суду, суд проходить до висновку щодо наявності у позивача поважної причини пропуску строку, а саме звернення 04 та 22 квітня 2019 року за медичною допомогою до установ охорони здоров`я у м. Києві та, за рекомендацією лікарів, до лабораторій, а також намагання врегулювати спір шліхом звернення до Головного управління Держпраці у Харківській області, у зв`язку з чим, вважає за можливе поновити строк для звернення. Відповідно п. 1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач є інвалідом першої групи, що також звільняє його від сплати судового збору при зверненні до суду, що передбачено положеннями ст. 5 ч.1 п.9 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач на підставі п. 1, 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору при подачі позовної заяви, враховуючи, що в задоволенні його позову відмовлено, суд вважає за необхідне судові витрати по справі віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed