Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив: визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Мотивуючи свою заяву тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину він є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрований його дядько [PERSON] , який вже понад десять років не проживає за вказаною адресою, квартирою не цікавиться, особистих речей його там не має та покинув житло добровільно. Всі комунальні послуги за користування квартирою нараховуються на позивача та які він вимушений сплачувати. Відповідач в добровільному порядку не бажає знятися з реєстраційного обліку, що унеможливлює оформити субсидію. Зазначив, що як власник вказаної квартири він не може повноцінно розпоряджатися, належною йому квартирою, тому вимушений звернутися з цим позовом до суду для захисту своїх прав в користуванні, розпорядженні та володінні майном. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 червня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні 26.07.2021 року пояснив, що наміру проживати в квартирі за адресою: [ADDRESS] не має, мешкає за адресою [ADDRESS] . Зазначив, що на теперішній час він не знімається добровільно з реєстрації місця проживання, оскільки іншого місяця де б зареєструвати своє проживання не має. Проти позовних вимог заперечує частково, оскільки в подальшому має намір знятися з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , проте на це потрібен час. Суд, вислухавши пояснення учасників справи в судовому засіданні, дослідивши матеріли справи, дійшов до висновку про задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом № 244832455 від 17.02.2021 року з ДЕРЖАВНОГО РЕЄСТРУ РЕЧОВИХ ПРАВ НА НЕРУХОМЕ МАЙНО ПРО РЕЄСТРАЦІЮ ПРАВА ВЛАСНОСТІ (а.с.8). Відповідно до довідки № 6, виданою КРИВОРІЗЬКОЮ ОБ`ЄДНАНОЮ МІСЬКОЮ ДОВІДКОВО - ІНФОРМАЦІЙНОЮ СЛУЖБОЮ, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (власник), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 10). Згідно акту від 07.06.2021 року, скріпленого печаткою ТОВ «УЮТ -2011» в квартирі за адресою: [ADDRESS] відповідач [PERSON] , [INFO] , не проживає починаючи з 13.09.2007 року (а.с.11). Статтею 41 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст. 8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч. 1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства») За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно із ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону України за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316,317,319,321 Цивільного кодексу України. Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц (провадження № 61-31405св18). За порівняльним аналізом статей 383,391,405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383,391ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб ,які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150,156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Дослідивши матеріали справи і надані суду докази, враховуючи що відповідач [PERSON] відсутній за місцем своєї реєстрації з 2007 року, тобто чотирнадцять років, при цьому визнає позовні вимоги частково та має намір знятися з реєстрації, доказів що хтось чинив йому перешкоди у користуванні житлом не надано, відповідно є підстави для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено: судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з вказаним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908, 00 грн., а тому, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України судові витрати по справі, а саме: сплачений позивачем судовий збір підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Outcome: approved