Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до КП «ОБЛВОДОКАНАЛ» Запорізької обласної ради про стягнення середнього заробітку за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову (з урахуванням зменшення позовних вимог) зазначив, що 20.09.2017 він був звільнений відповідачем за згодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Разом із тим, у відповідача станом на день звільнення існувала перед ним заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку на загальну суму 15 355,46 грн. за серпень та вересень 2017 р. За період з 20.09.2017 по 12.10.2017 відповідач виплатив частинами заборгованість, та станом на 12.10.2017 заборгованість була повністю погашена. Посилаючись на вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України, позивач вказує, що відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що складає суму 5 721,76 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на його користь. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з тих підстав, що заборгованість виплачувалась по можливості, оскільки кошти на рахунках підприємства арештовані з 2014 р. 11.10.2017 арешт було знято. Тобто, заборгованість по заробітній платі виникла не з вини відповідача, а тому просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов таких висновків. 20.09.2017 наказом № 55к позивача [PERSON] було звільнено з посади головного програміста КП «ОБЛВОДОКАНАЛ» Запорізької обласної ради на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується трудовою книжкою позивача, копія якої долучена до матеріалів справи. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах ст. 116 КЗпП України, відповідно до якої при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, що відповідачем виконано не було. Станом на день звільнення позивача 20.09.2017 заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку складала 15 316,23 грн., що не заперечувалося представником відповідача у судовому засіданні. З 21.09.2017 по 12.10.2017 відповідачем здійснювалося погашення вищезазначеної заборгованості частинами, підтвердженням чого є надані представником відповідача у судове засідання докази про перерахування коштів. Таким чином, остаточний розрахунок із позивачем відбувся 12.10.2017. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 у справі № 6-144ц13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для суду першої інстанції при вирішенні даного спору, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, - тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. На підтвердження заперечень проти позову відповідач надає докази накладання арешту на розрахункові рахунки підприємства, який було скасовано 11.10.2017. Разом із тим, відповідачем не підтверджено відсутності джерел доходу та відсутності можливості здійснити виплату у іншій спосіб, ніж через заарештовані розрахункові рахунки. Крім того, той факт, що відповідач сплачував заборгованість частинами, у т.ч. й до 11.10.2017, посвідчує наявність можливості здійснити виплату заборгованості перед позивачем, розрахувавшись у встановлені строки. Тому, заперечення відповідача про відсутність вини роботодавця не можуть бути визнані судом переконливими. Відповідно до Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці, які передують події, з якою пов'язана виплата. Як вбачається з наданого суду розрахунку позивачем, а також заперечень з доданими документами відповідача, заробітна плата [PERSON] у липні 2017 р. склала 5 415,94 гривень, у серпні 2017 року - 1 378,60 гривень. Таким чином, за період з 21.09.2017 по 12.10.2017 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь [PERSON] складає 5 721,76 грн., що відповідає наданому представником позивача розрахунку, який не був спростований і представником відповідача у судовому засіданні. При цьому суд зазначає, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідним обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів (п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13). За таких обставин, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі ст. 88 ЦПК України, та враховуючи, що позивач у даному спорі звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн.

Outcome: approved