Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з уточненою позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності. В судове засідання представник позивача не зявився, але надав заяву згідно якої уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив задовольнити, справу слухати в його відсутність без фіксації технічними засобами та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. В судове засідання відповідачі не зявились, були повідомлені належним чином, через оголошення у пресі, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що уточнений позов підлягає задоволенню по наступним підставам. В судовому засіданні було встановлено, що 20 січня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON], [PERSON] було досягнуто згоди, щодо продажу належних відповідачам 14/200 частин будівлі по вул.Миколаївській (Дзержинського) 43 та 2/4 частин земельної ділянки по вул.Миколаївській (Дзержинського) 43/5 в м.Білгород-Дністровському, Одеської області. Зазначена частина будинку належить відповідачам на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, частина земельної ділянки належить відповідачам на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №914056. Між сторонами по справі була досягнута згода, щодо ціни та строків виконання зобовязань. Після того, як позивач повністю розрахувався з відповідачами за вищевказаний обєкт нерухомого майна, відповідачі зобовязались на протязі наступних шести місяців нотаріально посвідчити вказаний договір купівлі-продажу. Після виконання своїх обовязків покупця (сплати коштів за обєкт нерухомого майна), відповідачами були передані позивачу ключі від спірного обєкту нерухомого майна та правовстановлюючі документи, але, на його неодноразові вимоги до відповідачів, щодо оформлення договорів купівлі-продажу в передбачений цивільним законодавством нотаріальній формі (ст.ст.209, 657 ЦК Украйни), відповідачі до теперішнього часу з різних мотивів ухиляються від нотаріального оформлення угоди. Ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, порушує права позивача, як власника придбаного нерухомого майна, оскільки, до теперішнього часу, позивач не в змозі належним чином оформити та отримати усі необхідні правовстановлюючі документи на придбану ним частину будівлі та земельну ділянку і реалізувати своє право власності на неї. Відповідно до ст.13 Конституції України, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обовязки, а й орієнтовно вказує на його зобовязання. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не повязана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Укладення договору купівлі-продажу від 20.01.2015 року, досягнення по такому договору згоди щодо усіх істотних умов, здійснення позивачем повної оплати по такому договору та її отримання відповідачами, а також, фактичне передання позивачу спірного обєкту нерухомості по такому договору, свідчить насамперед про вчинення між позивачем та відповідачами відповідного правочину щодо переходу прав власності на обєкт нерухомості у вигляді частини будівлі та частини земельної ділянки. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. У відповідності до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У відповідності до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Разом з тим частиною 2 статті 220 Цивільного кодексу України, встановлюється, що у разі, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. У відповідності до ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Враховуючи те, що між позивачем та відповідачами тобто сторонами договору купівлі-продажу обєкту нерухомого майна були дотримані домовленості відносно усіх важливих умов договору, і тим самим зі свого боку позивач повністю виконав умови договору, однак інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення, тому в такому разі цей договір можна визнати дійсним у судовому порядку.

Outcome: approved