Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

[PERSON] звернувся у червні 2019р. до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] , обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що він є власником цієї квартири, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 30938197 від 11.08.2011р. Разом із ним у цій квартирі також зареєстрований його син - відповідач по справі [PERSON] , який більше року в спірній квартирі не проживає, комунальні платежі не сплачує. Оскільки, реєстрація відповідача порушує його права, як власника та перешкоджає реалізувати право на розпорядження квартирою, тому він вимушений звернутися до суду з таким позовом. Позивач у судовому засіданні позов підтримав і просив задовольнити. Повідомив, що його син [PERSON] з квітня 2016р. в спірній квартирі не проживає, його місце проживання йому не відомо, з сином вони не спілкуються. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у спосіб передбачений нормами ЦПК України, зокрема шляхом направлення ухвали суду про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду разом з позовною заявою та додатками до неї, судових повісток за адресами місця реєстрації й фактичного місця їх проживання. У відповідності зі ст. 278 ЦПК України відповідачу було запропоновано надати суду у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ували суду про відкриття провадження у справі відзив, чого нею зроблено не було. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, зважаючи на належне повідомлення відповідача у справі про розгляд такої, згідно вимог ст. 128, 131 ЦПК України та рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Заслухавши у судовому засіданні пояснення позивача, показання свідків, дослідивши у сукупності та співставленні надані суду докази, суд дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог з огляду на таке. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачу належить на праві приватної власності квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири від 30.07.2011року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованим у реєстрі за № 2438, витягом про державну реєстрацію прав № 30938197 від 11.08.2011р. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . Згідно відомостей Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 13.06.2019р. [PERSON] дійсно є зареєстрованим в квартирі за адресою: [ADDRESS] з 24.09.2009р. по теперішній час. Відповідно до Акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 13.05.2019р., складених за участю мешканців зазначеного вище будинку, які засвідчені Головою правління ЖБК «Жовтень-2» [PERSON] , 1988 р.н., фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] з квітня 2016 року. Також, допитані у судовому засіданні свідки мешканці будинку [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] під присягою дали покази, що відповідач [PERSON] приблизно 4-5 років не проживає за цією адресою. Частиною першою ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК україни кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки позивач є власником зазначеної квартири, тому має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності щодо особи, яка не є його співвласником, проте в ній зареєстрована, шляхом визнання її такою, що втратила право на користування цим жилим приміщенням. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, зокрема факт не проживання відповідача в зазначеній квартирі більше року, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому такими, що підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved