Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право особистої власності від 02 липня 1996 року йому належить житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS], де він мешкає до теперішнього часу з родиною. Земельна ділянка, на якій розташований будинок належить йому на праві приватної власності згідно акту на право власності на земельну ділянку серія ЯК № 764135, зареєстроване у ДП «Центр ДЗК» 29 жовтня 2010 року. В жовтні 2013 року він звернувся до Генічеського ДБТІ із заявою про інвентаризацію свого домоволодіння, та дізнався про те, що в матеріалах інвентарною справи наявний договір дарування даного житлового будинку своїй дочці [PERSON]. Цей договір не є дійсним та підлягає скасуванню, оскільки він не мав наміру розпоряджатися житловим будинком, бо іншого житла у нього не має. В 1996 році він дійсно підписував якісь документи у нотаріуса, але вважав, що це заповіт, оформленням документів займалася його колишня дружина, яка була матір'ю відповідачки, яка пояснила, що це заповіт, який необхідно підписати на всяк випадок, він не читаючи підписав. Як тепер йому стало відомо це був не заповіт, а договір дарування, але наміру розпорядитися своїм майном він не мав, договір підписав в результаті помилки відносно природи угоди, текст договору не читав, а нотаріус не питав про його розуміння, сприяння та бажання щодо укладання договору дарування. При чому дар донька фактично не прийняла, бо до теперішнього часу даним будинком володіє та розпоряджається саме він, всі документи на право власності у нього, оформив право власності на земельну ділянку, оскільки інформації про інших власників цього будинку не існує. В зв'язку з вищевикладеним просить поновити строки позовної давності звернення до суду, оскільки дізнався про порушення свого права лише в жовтні 2013 року, просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS], укладений 09 липня 1996 року між [PERSON] та [PERSON], який посвідчено Генічеською державною нотаріальною конторою, запис № 1-979. В судовому засіданні представник позивача наполягає на задоволені позовних вимог, доповнивши, що згідно ЦК України, який діяв на той час договір дарування повинен був бути зареєстрований у виконавчому комітеті місцевих рад народних депутатів, такої реєстрації не було, в зв'язку з чим позивач і зміг оформити право власності на земельну ділянку, оскільки відомостей в Червонопрапорній сільраді про зміну власника житлового будинку не має. До судового засідання позивач не з'явився в зв'язку з поганим станом здоров'я, надіслав до суду письмові пояснення (а.с. 53-55), згідно яких в 1996 році він закінчив будівництво даного житлового будинку, після чого оформив право власності на нього, отримавши свідоцтво в Червонопрапорній сільській раді. В той час він проживав з дружиною [PERSON], яка померла [INFO] року. До цього вона наполягла на складанні заповіту на цей будинок, який він і підписав не читаючи у нотаріуса. Потім, в 2010 році він приватизував земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок. В жовтні 2013 року він звернувся до Генічеського ДБТІ із заявою про інвентаризацію житлового будинку, але йому повідомили, що в інвентарній справі наявний договір дарування даного житлового будинку його донці [PERSON], він зрозумів, що дружина його обманула та він підписав не заповіт. Вважає, що ніякого дарування не було, тому що він завжди володів цим будинком та документи на будинок нікому не передавав. Відповідач до судового засідання не з'явилася, згідно адресної довідки зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17), згідно поштових повідомлень за зазначеною адресою не проживає (а.с. 22, 25, 30), останнє поштове повідомлення повернулося за закінченням терміну зберігання, відповідачці залишалися повідомлення про отримання поштового повідомлення 01 березня 2014, 05 березня 2014 року, 14 березня 2014 року (а.с. 33), відповідачка належним чином була повідомлена про день, час та місце розгляду справи через оголошення в газеті («Наддніпрянська правда» № 24 від 28 березня 2014 року (а.с. 34) до судового засідання не з'явилася, і від неї не надійшло повідомлення про причину неявки, суд ухвалив, слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідача, згідно ст. 224 ЦПК України. Суд вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, представлені докази, матеріали інвентарної справи на спірне домоволодіння, вважає що позов підлягає частковому задоволенню, встановив наступні факти і відповідні ним правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право приватної власності [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS], виданого виконавчим комітетом Червонопрапорної сільської ради (а.с. 8). 09 липня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS], який посвідчено Генічеською державною нотаріальною конторою, запис № 1-979 (а.с. 6,7). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯК № 764135, [PERSON] належить на праві приватної власності земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS], виданого на підставі рішення виконкому Червонопрапорної сільської ради від 05 травня 1994 року № 14 та рішення сесія Червонопрапорної сільської ради від 08 вересня 2009 року № 271, зареєстрованого 29 жовтня 2010 року ДП «Центр ДЗК» (а.с. 9). Згідно інформаційній довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 квітня 2014 року № 20459020 відомості про нерухоме майно, розташованого за адресою: [ADDRESS] а відсутні (а.с. 51). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення. Згідно ч. 1, 2 статті 243 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1993 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Стаття 244 цього кодексу передбачає, договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Згідно статті 227 цього кодексу договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Зміст статті 56 цього кодексу хпередбачає що угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Як вбачається з позовної заяви та письмових пояснень позивача, він не мав наміру розпоряджатися належним йому житловим будинком, вважав, що він підписує заповіт, іншого житла у нього на той час та на теперішній час не було, в 2010 році приватизував земельну ділянку під даним житловим будинком, відомостей про те, що житловий будинок належить іншій особі ніде не існує, донька ніколи на нього не претендувала. Позивачка до суду жодного разу не з'явився та не надала належних та достовірних доказів в обґрунтування заперечень проти позову. Тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач помилявся щодо обставин угоди та її правої природи, оскільки вважав, що уклав заповіт, про це свідчать його подальше проживання в даному житловому будинку, оформлення земельної ділянки на своє ім'я, відсутність претензій або яких-небудь дій з боку відповідачки. Та оскільки позивачем доведено той факт, що договір дарування був укладений ним внаслідок помилки та це має істотне значення, оскільки мова йде про відчуження нерухомого майна, тому договір дарування є недійсним. Стовно строків звернення до суду позивачем, то суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зі змісту статті 247 ЦПК заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В даному випадку, відповідачка не скористалася своїм правом про застосування позовної давності до спірних вимог. Позивачем вони пропущені з поважних причин та суд поновлює їх, оскільки він дізнався про порушення свого права лише в жовтні 2013 року, відповідачка не надала суду належних доказів, які б це спростували. Стосовно вимоги позивача щодо скасування договору дарування, то вони задоволенню не підлягають, оскільки такий спосіб захисту в даних правовідносинах в порядку Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1993 року не передбачений. На підставі викладеного та

Outcome: partial