Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] в якій просив визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він з відповідачкою перебував у шлюбі з 09.03.2002 року по 06.06.2016 року. Від даного шлюбу народилось двоє дітей, які проживають разом з матір`ю. Під час перебування у шлюбі сторони на спільні грошові кошти придбали житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,1500 га, кадастровий номер 632545590:00:002:0400, будинок придбаний та зареєстрований на ім`я [PERSON] [PERSON] хоче скористатися своїм правом на отримання Ѕ частини спільно нажитого за час шлюбу будинку з метою розпорядження своєю власністю та офіційного оформлення документів. Позивач в судовому засідання підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, про дату та час розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток. Враховуючи те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подала, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який розірвано заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 06.06.2016 року (а.с.8,18). Сторони мають двох спільних дітей (а.с.19-20). Під час перебування у шлюбі, згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області Дідік Є.Г. 22.01.2014 року №2-84, на ім`я [PERSON] придбано житловий будинок з надвірними будівлями, розташований на земельній ділянці площею 0,1500 га, кадастровий номер 632545590:00:002:0400, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, у [ADDRESS] , загальною площею 59,1 кв.м., житловою площею 37,4 кв.м., при ньому є: а-тамбур, а1-ганок, В-погріб з шийкою, г-веранда, Б-сарай, Б1-гараж, Б-2-сарай, Г-літня кухня, Г1-сарай, д-літній душ, Ж-навіс, Н-навіс, У-вбиральня, №1-огорожа, №2-хвіртка, №3-ворота. 34-огорожа (а.с.9-10). Право власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на ім`я [PERSON] (а.с.11, 58-61). КП «Чугуївське МБТІ» 04.02.2014 року виготовлений технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , власником якого зазначена [PERSON] (а.с.12-14). Згідно Довідки виконавчого комітету Малинівської селищної ради Чугуївського району Харківської області №02-02-17/766 від 29.03.2019 року [PERSON] разом з колишньою дружиною - [PERSON] та дітьми [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). 27.03.2019 року депутатом Малинівської селищної ради Чугуївського району Харківської області складено Акт обстеження спірного домоволодіння та встановлено, що [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою, однак з травня 2014 року там не проживає (а.с.15). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 60 СК України наголошує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За частиною 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Так, суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Зі змісту п. 23, п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та постанові Верховного Суду Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.02.2019 року № 464/7011/16-ц. Таким чином, оскільки спірне майно (будинок) було придбано сторонами у справі під час перебування у зареєстрованому шлюбі, суд приходить до висновку про обгрунтованість твердження позивача про те, що таке майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. При розгляді даного спору суд враховує і рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Оскільки частки співвласників в праві спільної сумісної власності сторін по справі є рівними, суд приходить до висновку про необхідність поділу спільного майна колишнього подружжя та визнання за кожним із сторін по справі права власності на Ѕ частку будинку, як на частку в спільній сумісній власності. Підстав для відходження від рівності часток власників відсутні. А відтак позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Необхідно поділити майно, що є спільною сумісною власністю сторін по справі та визнати за позивачем і відповідачкою право власності за кожним на Ѕ частку будинку, як на частку у спільній сумісній власності колишнього подружжя. На підставі викладеного і

Outcome: approved