Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом в суд до [PERSON] про стягнення грошових коштів як безпідставно набутого майна, процентів за користування грошима. В судовому засіданні позивач пояснив, що 03 червня 2014 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, згідно з яким позивач отримав від відповідача у борг грошові кошти в розмірі 9000 євро. На підтвердження укладеного договору та отримання грошей [PERSON] надав відповідачу власноруч написану розписку, згідно з якою зобовязувався повернути йому гроші у двомісячний строк до 04 серпня 2014 року. На виконання свого грошового зобовязання позивач з 03 червня 2014 року по 30 грудня 2014 року перерахував грошові кошти на картку [PERSON] частками у гривнях на загальну суму 183156, 50 грн., з яких 1061,53 грн., є комісією банку, а 182094,37 грн. перераховані на картковий рахунок відповідача. Сплачені грошові кошти [PERSON] на час вчинення банківських операцій по їх перерахунку за офіційним курсом НБУ еквівалентні 10881,47 Євро. Станом на 30 грудня 2014 року позивач повністю виконав боргове зобовязання перед [PERSON] в розмірі 900 Євро та безпідставно переплатив йому 36186, 31 грн., як еквівалент 1881,47 Євро, які на думку позивача відповідач отримав безпідставно. В позовній заяві позивач просить суд стягнути з [PERSON] на його користь 36186,31 грн., набутих без достатньої правової підстави; 18387, 75 грн., процентів за користування чужими грошовими коштами, а також сплачений позивачем судовий збір. Адвокат відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та заперечив проти його задоволення, оскільки на його думку даний позов є необґрунтованим, безпідставним та на його підтвердження не було надано жодного належного та допустимого доказу. Крім цього, адвокат [PERSON] просив в задоволенні позову відмовити, оскільки на його думку сплив строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. З розписки, складеної 03.06.2014 року слідує, що [PERSON] отримав від [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 9000 євро. Дані грошові кошти [PERSON] зобовязався повернути до 03.08.2014 року. Згідно квитанцій, доданих до матеріалів справи, вбачається, що на виконання грошового зобовязання [PERSON] повернув [PERSON] грошові кошти в таких сумах та порядку: 3 червня 2014 року 16500 грн. (за курсом НБУ на час вчинення грошової операції становить 1000 євро); 23 липня 2014 року 66005 грн. (що за курсом НБУ на час вчинення грошової операції становить 4204, 14 євро); 14 жовтня 2014 року 53700 грн. (що за курсом НБУ на час вчинення грошової операції становить 3270,40 євро); 30 грудня 2014 року - 46220 грн. (що за курсом НБУ на час вчинення грошової операції становить 2403,54 євро). Грошові кошти було перераховано на картку [PERSON] та факт їх отримання не заперечував представник позивача у судовому засіданні. Вказані обставини підтверджуються оригіналами квитанцій, які були досліджені судом безпосередньо в судовому засіданні. З рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14.09.2016 року випливає, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення позики та відшкодування моральної шкоди відмовлено. 16 травня 2017 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14.09.2016 року залишено без змін. Даним рішенням встановлено, що з урахуванням зміни курсу НБУ на час розрахунків, повернута сума боргу була у більшому розмірі. Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області встановлено суму переплати в розмірі 1\~878 Євро, Ухвалою апеляційного суду Дніпропертовської області рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області залишилось в силі. Рішення суду першої та апеляційної інстанції вступили в законну силу, а тому факти, встановлені ними, доказуванню не підлягають. Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ч. 2 ст. 1212 ЦК України положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536\~цього Кодексу). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] безпідставно набув від [PERSON] 36 186, 31 грн., як еквівалент 1881,47 Євро. Суд критично оцінює доводи адвоката [PERSON] щодо спливу строків позовної давності та виходить з того, що боргове зобовязання [PERSON] виконано 30 грудня 2014 року. Спір щодо повернення грошових коштів [PERSON] врегульований 16 травня 2017 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області. В даному рішенні встановлений факт переплати за борговою розпискою та безпідставного набуття відповідачем грошових коштів. А тому строк позовної давності щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів слід обчислювати з 16 травня 2017 року, що відповідає вимогам ст. 257 ЦК України. З врахуванням вищенаведеного, дати врегулювання спору між сторонами, ненадання позивачем доказів звернення до відповідача за сплатою відсотків, добровільного, помилкового повернення позивачем суми боргу в у більшому розмірі, нарахування відсотків позивачем з 01.01.2015 року є безпідставним та не обґрунтованим. А тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved