Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог вказав, що [INFO] померла його мати та відповідача - [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане Царичанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 13.11.2018 року), яка на день смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . [INFO] помер його батько та відповідача - [PERSON] (свідотцво про смерть серії [NUMBER] від 04.05.1987 року). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, а саме: - квартира [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 25.04.1995 року. За життя [PERSON] заповіту не складала. Він та його брат [PERSON] є спадкоємцями за законом першої черги після смерті матері [PERSON] 30 травня 2019 року звернувшись до приватного нотаріуса Царичанського районного нотаріального округу із заявою щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , він отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини. Відповідно до акту від 03.06.2019 року, який складений депутатом Царичанської селищної ради та двома свідками, завірений печаткою Царичанської селищної ради, він на час відкриття спадщини [INFO] постійно проживав зі своєю матір`ю по [ADDRESS] , без реєстрації. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Вважає, шо оскільки він постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не заявив про відмову від спадщини, тому його слід вважати таким, що прийняв спадщину. Оскільки свідоцтво про право на спадщину за законом він не має можливості отримати, а тому був вимушений звернутися до суду. Враховуючи вищевикладене та посилаючись на норми ст.ст.1216, 1258, 1261, 1268 ЦК України, прохає суд встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем, визнати за ним право власності на вищевказане спадкове майно. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Тараненко П.П. в підготовче засідання не з`явилися, надіславши до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують повністю та прохають їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився. До суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти їх задоволення. Суд, перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, враховуючи визнання позовних вимог відповідачем, вважає, що позов підлягає задоволенню за слідуючих підстав. Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Нормами ч.4 ст.206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку у відкритому судовому засіданні відповідно до норм ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено наступне. [INFO] померла мати позивача та відповідача - [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане Царичанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 13.11.2018 року), яка на день смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). [INFO] помер батько позивача та відповідача - [PERSON] (свідотцво про смерть серії [NUMBER] від 04.05.1987 року). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, а саме: - квартира [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 25.04.1995 року (а.с.14). За життя [PERSON] заповіту не складала. Позивач та відповідач є єдиними спадкоємцями за законом першої черги після смерті матері [PERSON] . Позивач, 30 травня 2019 року звернувшись до приватного нотаріуса Царичанського районного нотаріального округу із заявою щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини. Відповідно до акту від 03.06.2019 року, який складений депутатом Царичанської селищної ради та двома свідками, завірений печаткою Царичанської селищної ради, позивач на час відкриття спадщини [INFO] постійно проживав зі своєю матір`ю по [ADDRESS] , без реєстрації (а.с.19). Згідно з ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Зі змісту ст.1268 ЦК України для спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, виходячи з наведеного, встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем породжує для позивача юридичні наслідки, від яких залежать його майнові права, іншої можливості встановити ці факти позивач немає. Відповідно до ст.1258 ЦК Україниспадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. При цьому, згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Веллі Девелопментс ЛТД» та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідачем заявлені позовні вимоги визнані у повному обсязі, тобто визнані всі ті обставини, на які позивач посилається на обґрунтування заявлених позовних вимог. Отже, проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, з урахуванням принципу юридичної визначеності та підстав відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для винесення судового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 статті 142 ЦПК визначено, що у разі … визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті суд … в рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивач [PERSON] в позовній заяві вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору, сплаченого при поданні позову, чи про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, не заявляв, тому судовий збір слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved