Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Смілянської міської ради Черкаської області про визнання права власності на нерухоме майно. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] належить частина нежилого приміщення першого поверху та підвалу закладу громадського харчування - кафе, загальною площею 1524,4 кв.м, яке розташоване на орендованій земельній ділянці загальною площею 0,0981 га. за адресою [ADDRESS] . У 2008 році на частині вищезазначеної земельної ділянки позивач збудував нежитловий будинок готельного комплексу загальною площею 236,4 кв.м, який займає земельну ділянку площею 0,0210 га. До початку виконання будівельних робіт по будівництву нежитлового будинку готельного комплексу співвласниками частини нежитлової будівлі торгівлі під заклади торгівлі та кафе, що на [ADDRESS] , а саме [PERSON] та [PERSON] була надана письмова згода на прибудову готельного комплексу. Позивач вказує, що під час проведення будівельних робіт були дотримані будівельні, архітектурні, санітарні та екологічні норми, з початку будівництва ніяких заяв, претензій та скарг щодо збудованого об`єкту не надходило, відтак права інших осіб, в зв`язку із будівництвом зазначеного готельного комплексу не були ним порушені. Після завершення будівництва новозбудованому готельному комплексу по [ADDRESS] , згідно рішення міськвиконкому №473 від 21 вересня 2012 року призначено адресу: [ADDRESS] . 25 січня 2013 року Комунальним підприємством «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» була заведена інвентаризаційна справа №11766 та виготовлено технічний паспорт на нежитлове приміщення - громадський будинок за адресою: [ADDRESS] . На виконання норм законодавства, до Управління ДАБІ у Черкаській області позивач подав декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, однак листом № 1023-3-1.20/138 від 13 квітня 2018 року у прийнятті об`єкта в експлуатацію йому відмовлено та роз`яснено, що механізм прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначений Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим постановою КМУ від 13.04.2011 року № 461 із змінами та доповненнями (далі - Порядок). Так, пунктом 10 Порядку встановлено, що у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком. Тобто, прийняття в експлуатацію самочинно збудованого майна можливе лише за наявності рішення суду про визнання права власності на таке майно. Посилаючись на викладені обставини, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою та просить визнати за ним право власності на нежитловий будинок готельного комплексу, загальною площею 236,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився, однак направив суду заяву, згідно якої просив справу розглядати без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає. Представник відповідача Смілянської міської ради Черкаської області в судове засідання також не з`явився, в поданому на адресу суду письмовому клопотанні просив розгляд справи здійснювати без участі уповноваженого представника відповідача за наявними матеріалами справи у відповідності до законодавства, заперечень на предмет заявлених позовних вимог у вказаному клопотанні не навів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Суд вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи вважає позовну заяву [PERSON] обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Судом встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Смілянської міської ради 09 листопада 2005 року на підставі рішення виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області № 1026 від 27 жовтня 2005 року належить частина нежилого приміщення першого поверху та підвалу закладу громадського харчування - кафе, загальною площею 1524,4 кв.м, яке розташоване за адресою [ADDRESS] (а.с. 8 ). Згідно договору оренди земельної ділянки від 24 травня 2005 року укладеного між Смілянською міською радою та [PERSON] останній прийняв у строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 0,0424 га, на якій розташована вищевказана нежитлова будівля за адресою [ADDRESS] . Строк дії договору - 10 років (а.с. 10-12 ). Відповідно до договору оренди землі від 05 липня 2016 року укладеного строком на 10 років між Смілянською міською радою та [PERSON] останній прийняв у строкове платне користування земельну ділянку кадастровий номер 7110500000:09:003:0290, загальною площею 0,0172 га, цільове призначення - землі громадської забудови у тому числі для будівництва та обслуговування будівель торгівлі та закладів громадського харчування, за адресою [ADDRESS] (а.с. 15-17). Вказане також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 63156369 від 11 липня 2016 року (а.с. 53). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 63156784 від 11 липня 2016 року вбачається, що за [PERSON] на підставі договору оренди землі від 05 липня 2016 року укладеного строком на 10 років між ним та Смілянською міською радою зареєстровано речове право оренди земельної ділянки площею 0,0038 га, кадастровий номер 7110500000:09:003:0289, цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, за адресою [ADDRESS] (а.с. 54). Згідно рішення виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області № 366 від 10 квітня 2006 року [PERSON] надано дозвіл на виконання проектних робіт з прибудови побутово-розважального комплексу до існуючої власної будівлі по [ADDRESS] (а.с. 55) У 2008 році на частині вищезазначеної ділянки [PERSON] збудував нежитловий будинок готельного комплексу загальною площею 236,4 кв.м, який займає земельну ділянку площею 0,0210 га. Як вбачається із довідки управління архітектури, регулювання забудови те земельних ресурсів № 24 від 02 жовтня 2012 року відповідно до рішення міськвиконкому №1199 від 25 грудня 2008 року «Про затвердження порядку надання та зміни адресної нумерації об`єктам нерухомості м. Сміли», чергового адресного плану міста та проведення впорядкування адресної нумерації, новозбудованому готельному комплексу по [ADDRESS] , згідно рішення міськвиконкому №473 від 21 вересня 2012 року призначено адресу: [ADDRESS] (а.с. 20). Відповідно до листа Управління архітектури, регулювання забудови та земельних відносин міста виконавчого комітету Смілянської міської ради №463/3-1 від 03 вересня 2015 року щодо надання інформації про відповідність місця розташування готельного комплексу, який побудований в [ADDRESS] повідомлено, що розміщення зазначеного об`єкта відповідає Генеральному плану міста та вимогам державних будівельних норм, а саме ДБН360-92 «Містобудування. Планування і забудова сільських та міських поселень» (а.с. 19). З листа Управління архітектури, регулювання забудови та земельних відносин міста виконавчого комітету Смілянської міської ради №370/3 від 24 червня 2021 року також вбачається що готельний комплекс в [ADDRESS] розміщено у відповідності до чинної містобудівної документації місцевого рівня з дотриманням вимог державних будівельних норм (а.с. 21). Вказане також підтверджується звітом про проведення технічного обстеження готельного комплексу за адресою [ADDRESS] № 2-01/18ТО від 06 січня 2018 року, згідно якого встановлено можливість надійної та безпечної експлуатації вказаної будівлі (а.с. 42-44). Крім того до початку виконання будівельних робіт по будівництву нежитлового будинку готельного комплексу співвласниками частини нежитлової будівлі торгівлі під заклади торгівлі та кафе, що на [ADDRESS] , а саме [PERSON] та [PERSON] надана письмова згода на прибудову готельного комплексу, що свідчить про те, що права інших осіб, в зв`язку із будівництвом зазначеного готельного комплексу не були порушені (а.с. 9). 25 січня 2013 року Комунальним підприємством «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» була заведена інвентаризаційна справа №11766 та виготовлено технічний паспорт на нежитлове приміщення - громадський будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 56-68). Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. З матеріалів справи також вбачається, що на виконання норм законодавства 04 квітня 2018 року [PERSON] подав до Управління ДАБІ у Черкаській області декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, однак листом № 1023-3-1.20/138 від 13 квітня 2018 року у прийнятті об`єкта в експлуатацію йому відмовлено та роз`яснено, що механізм прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначений Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим постановою КМУ від 13.04.2011 року № 461 із змінами та доповненнями (далі - Порядок). Так, пунктом 10 Порядку встановлено, що у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком. Тобто, прийняття в експлуатацію самочинно збудованого майна можливе лише за наявності рішення суду про визнання права власності на таке майно (а.с. 24-25). Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав є визнання права. Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, право власності виникає за наявності певних юридичних фактів, які передбачено цивільним законодавством. Це можуть бути будь-які підстави, які не заборонено законом. У цивільному праві закріплено презумпцію правомірності набуття права власності. Згідно зі ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору є власником цієї речі. Частина 2 цієї норми передбачає особливості набуття права власності на новостворене нерухоме майно. Виняток з загального правила набуття права власності на новостворене майно особою, яка його створила, передбачений, зокрема ч. 2 ст. 376 ЦК України. Згідно ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму ВССУ № 6 від 30.03.2012 року. Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) при вирішенні позову про визнання права власності на самочинне збудоване нерухоме майно на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України суд не повинен враховувати час передачі земельної ділянки у власність або надання її у користування, або укладення договору суперфіцию, у тому числі в період розгляду справи, оскільки такі дії свідчать про визнання за позивачем права на забудову з боку власника (користувача) земельної ділянки. У п.п. 9, 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі Постанова) роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Згідно з пунктом 12 вказаної постанови у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК). Зазначене узгоджується з правовими висновками викладеними Верховним Судом у постановах від 18 квітня 2019 року у справі № 306/2140/17, від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17-ц, від 26 грудня 2018 року у справі №727/720/17, від 07 лютого 2018 року у справі № 127/18746/15-ц. Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність (абзац 3 п. 22 Постанови) Відповідно до п. 14 постанови на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК). В силу ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належить земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Предметом даного позову є вимога до відповідача про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна з підстав відсутності правовстановлюючого документа на такий об`єкт. Як передбачено ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно, зокрема, на квартиру або жилий будинок. Відповідно до п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2002 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Отже, позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язанням (боржник). В разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа. В разі якщо позивачем не доведено порушення, невизнання та /або оспорення його прав власника спірного нерухомого майна відповідачем, як і не доведено того, що відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає у реалізації останнім права на володіння, користування та /або розпорядження спірним об`єктом нерухомого майна , то відсутні підстави для задоволення позову про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України. Аналогічні правові позиції викладені в постанові ВСУ від 13.05.2019 року в справі № 905/494/18. Підсумовуючи викладене, з врахуванням того, що нежитловий будинок готельного комплексу за адресою: [ADDRESS] збудовано [PERSON] на підставі відповідної дозвільної документації на орендованій земельній ділянці, цільове призначення якої - «землі громадської забудови, у тому числі для будівництва та обслуговування будівель торгівлі та закладів громадського харчування», при цьому ним не порушено нормативних містобудівних вимог та прав інших осіб, вказаний об`єкт придатний до експлуатації і може використовуватись за призначенням; питання щодо прийняття нежитлового будинку готельного комплексу в експлуатацію було предметом розгляду компетентного державного органу, однак у прийнятті його в експлуатацію позивачу було відмовлено, відтак іншого шляху оформлення права власності на нежитловий будинок готельного комплексу, ніж звернення з відповідним позовом до суду, у позивача немає. Відсутність правовстановлюючого документу на вищевказане нерухоме майно позбавляє позивача можливості вільно розпоряджатися своєю власністю, відтак його звернення до суду з даним позовом є правомірним та обґрунтованим. За наявності належних доказів відсутності правовстановлюючого документу на нерухоме майно та неможливості отримання його іншим шляхом у встановленому Законом позасудовому порядку,

Outcome: approved