Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

[PERSON] звернувся у суд з позовом, в якому, зменшивши позовні вимоги і відмовившись від вимог до [PERSON] (а.с. 81), просить визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують його права та свободи, ганьблять честь, гідність та ділову репутацію, відомості, викладені [PERSON] «ОДРІ» в особі директора [PERSON] у листі Вих. №28 від 24.02.2014 року на імя в.о. Президента України [PERSON], та зобовязати [PERSON] «ОДРІ» спростувати недостовірну інформацію шляхом направлення відповідного листа Президенту України, Кабінету Міністрів України, Міністерству інфраструктури України, Укртрансінспекції із спростуванням наведеної вище інформації з посиланням на рішення суду.Свої вимоги мотивує тим, що вказаний лист [PERSON] «ОДРІ», адресований в.о. Президента України [PERSON], був в подальшому скерований Кабінету Міністрів України, відтак в Міністерство інфраструктури України та Укртрансінспекцію. В листі поряд із твердженнями про бездіяльність, непрофесіоналізм та корупцію чиновників у центральних органах виконавчої влади, подано інформацію щодо позивача в негативному, недостовірному руслі, [PERSON] «ОДРІ» звинувачує його в діях, яких він не вчиняв та принижує і ганьбить його честь та гідність, порушуючи цим його права та інтереси. Висловлюваннями, що ганьблять його честь і гідність вважає такі фрази із листа: «... працюють підприємства ТОВ «ЮНІВЕРС» (ЄДРПОУ 30552675) та ТОВ «ЮНІВЕРС ЛТД» зареєстровані у м.Києві, які належать одному й тому ж пану [PERSON], зазначені підприємства в своїй більшості діють поза межами правового поля і все частіше застосовують до нас методи «силової» конкуренції. Зокрема, [PERSON] всіляко дискредитує наше підприємство, паплюжить його власників та вихваляючись тим, що має в товаришах першого заступника міністра Міністерства доходів і зборів України погрожує закриттям нашої діяльності. Чисельними перевірками за його зверненнями до відповідних органів виконавчої влади не виявлено порушень в нашій діяльності, проте [PERSON] і надалі не заспокоюється і продовжує перешкоджати нашій нормальній роботі»; «В цей же час, вочевидь «зовсім випадково», у м.Львові ввечері навпроти нашого офісу трьома молодиками організовується підпал нашого автобусу... Надалі [PERSON] вирішив не гаяти часу дарма і особисто познайомився з Першим заступником міністра Мінінфрастрктури. Вже невдовзі [PERSON] вихвалявся, що новий знайомий пообіцяв найближчим часом «владнати проблему». На другий день нам стало відомо, які він збирається владнати проблему. По телебаченню 24 канал показав, як автобуси перевізника «ЮНІВЕРС» перевозили так званих «тітушок» в Донецьк». Вважає, що наведені цитати з листа є неправдивою інформацією, не підтвердженою жодними доказами, при цьому вони не носять оціночного характеру, оскільки у них однозначно стверджується про вчинення ним протиправних дій, що повязує його з протизаконною діяльністю та порушує особисті немайнові права, а тому він має право на спростування цієї інформації. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Представник відповідача в судовому засідання проти задоволення позову заперечила, покликавшись на необґрунтованість такого, при цьому зазначила, що звернення особи до компетентних державних органів чи посадових осіб, про які позивач вказує в позовній заяві, в принципі не можуть розглядатися як поширення недостовірної інформації про іншу особу, адже є реалізацією права на звернення з метою захисту своїх прав та інтересів. Такі твердження є оціночними судженнями, думками, поглядами, а не фактичними твердженнями. Тому, відповідно до ст.277 ЦК України, наведені позивачем висловлювання не є предметом судового захисту. Крім цього, зміст вимог позивача не узгоджується із способами захисту, передбаченими законом для того випадку, коли недостовірна інформація міститься в документі, який видала юридична особа. Просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 24.02.2014 року [PERSON] «ОДРІ» в особі директора [PERSON] листом Вих. №28 (а.с. 10-15) звернулося до в.о. Президента України [PERSON] з приводу непрофесіоналізму, безладу і корупції в центральних органах виконавчої влади, які за своїми повноваженнями покликані організовувати та регулювати діяльність міжнародних автомобільних перевезень, і щодо порушення посадовими особами цих органів конкурентних умов, незаконного сприяння [PERSON] «ЮНІВЕРС» і [PERSON] «ЮНІВЕРС ЛТД», перешкоджання нормальній роботі [PERSON] «ОДРІ». В подальшому супровідним листом Адміністрації Президента України №41-01/486 від 26.03.2014 року цей лист скеровано в Кабінет Міністрів України, відтак 05.05.2014 року - в Міністерство інфраструктури України та Укртрансінспекцію (а.с.16, 17). Також, у зазначеному листі [PERSON] «ОДРІ» було зазначено наступне: «... працюють підприємства ТОВ «ЮНІВЕРС» (ЄДРПОУ 30552675) та ТОВ «ЮНІВЕРС ЛТД» зареєстровані у м.Києві, які належать одному й тому ж пану [PERSON], зазначені підприємства в своїй більшості діють поза межами правового поля і все частіше застосовують до нас методи «силової» конкуренції. Зокрема, [PERSON] всіляко дискредитує наше підприємство, паплюжить його власників та вихваляючись тим, що має в товаришах першого заступника міністра Міністерства доходів і зборів України погрожує закриттям нашої діяльності. Чисельними перевірками за його зверненнями до відповідних органів виконавчої влади не виявлено порушень в нашій діяльності, проте [PERSON] і надалі не заспокоюється і продовжує перешкоджати нашій нормальній роботі» (сторінка 2 абзац 2 листа); «В цей же час, вочевидь «зовсім випадково», у м.Львові ввечері навпроти нашого офісу трьома молодиками організовується підпал нашого автобусу... Надалі [PERSON] вирішив не гаяти часу дарма і особисто познайомився з Першим заступником міністра Мінінфрастрктури. Вже невдовзі [PERSON] вихвалявся, що новий знайомий пообіцяв найближчим часом «владнати проблему». На другий день нам стало відомо, які він збирається владнати проблему. По телебаченню 24 канал показав, як автобуси перевізника «ЮНІВЕРС» перевозили так званих «тітушок» в Донецьк» (сторінка 2 абзац 3 речення 4 листа). Обгрунтовуючи доводи позову, [PERSON] посилається на те, що наведена інформація, поширена у листі [PERSON] «ОДРІ» Вих. №28від 24.02.2014 року, вказує про вчинення ним протиправних дій, при цьому відповідач виклав не перевірені факти, що не відповідають дійсності, що принижує і ганьбить його честь та гідність, порушуючи цим його права та інтереси. Згідно зі ст.3 Конституції України честь та гідність людини визнаються в Україні одними з найвищих соціальних цінностей. Відповідно до ч.1 ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. У доктрині цивільного права поняття «честь» визначається як суспільна оцінка особистості, міра її духовних, соціальних цінностей. Гідність є внутрішньою самооцінкою громадянина його властивостей, здатностей, світогляду, суспільного значення. Зі словом «честь» повязується оцінка суспільством моральних та інтелектуальних особливостей людини, зі словом «гідність» усвідомлення людиною факту, що вона володіє незганьбленими моральними та інтелектуальними якостями. Гідність є не лише самооцінкою, а й сукупністю обєктивних якостей людини, які визначають її репутацію у суспільстві. Гідність людини це та цінність, якої вона набуває і яку зберігає в суспільстві. Таким чином, честь і гідність тісно повязані між собою. Якщо гідність цінність людини, то честь це, по суті, оцінка цієї цінності. Поняття «ділова репутація» вживається поряд із поняттями «честь», «гідність». У певному розумінні саме поняття «репутація» збігається з поняттям «честь» у її зовнішньому обєктивному значенні. При цьому репутація людини залежить від неї самої, формується на основі її поведінки. Наскільки людина турбується за свою репутацію, можна судити виходячи з її вчинків. Репутація може бути позитивною або негативною і має рухомий характер залежно від того, на якій інформації вона базується. Ділова репутація являє собою приватний випадок репутації взагалі, яка склалася щодо особливостей конкретної фізичної особи (її переваг та недоліків). Враховуючи те, що йдеться про абсолютні субєктивні права, суть обовязку невизначеного кола зобовязаних осіб полягає в утриманні від посягання на ділову репутацію фізичної особи. Це вказує на визначальне значення дій не самої управомоченої особи, а утримання від дій зобовязаних осіб. Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно п.п. 6, 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її в пресі, передання по радіо, телебаченню, поширення в мережі Інтернет, викладення в характеристиках, заявах, листах адресованих іншим особам. Недостовірною є інформація яка викладена неправдиво або містить відомості про події та явища яких не існувало взагалі або існували, але відомості про них не відповідають дійсності. В пункті 19 цієї Постанови роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використаннямовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені щодо неї, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч.1 ст.277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи. У п.1 ст.10 Конвенції зазначено: «Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів». Свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. У своїй основі ст.10 Конвенції має за зразок ст.19 Загальної декларації прав людини 1948 р., від якої мало чим відрізняється. Статтею 10 кожному забезпечено загальний захист «вираження поглядів». Аргументи, що висуваються на обгрунтування необхідності особливого захисту свободи вираження поглядів, поділяють на дві групи: 1) свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є важливим інструментом досягнення інших суспільних цілей; 2) вираження особистих поглядів саме по собі є людським благом благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми. Тією мірою, якою свобода слова розцінюється як відповідний інструмент, вона співвідноситься з двома спорідненими цілями. В найбільш широкому значенні свободу слова обгрунтовують як найкращий спосіб забезпечити можливість зясувати істину. Стверджується, що безперешкодне зіткнення і, як результат цього, перевірка думок та ідей є найкращим способом поповнення знань. Водночас друга група аргументів, якими обгрунтовується необхідність вільного вираження поглядів, спирається на ідею про те, що вільне передавання почуттів, поглядів та ідей є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві. Так само і здатність людини сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми, може бути вкрай важливою для формування тих особистих переконань, що лежать в основі нашої здатності до самовизначення. Подібну оцінку двостороннього характеру цього права виклав Європейський суд, який наполягав на тому, що свобода вираження поглядів «становить одну з основних підвалин демократичного суспільства і одну з принципових умов його прогресу і самореалізації кожної особи» (справа «Лінгенс проти Австрії»). Згідно зі ст.34 Конституції України «кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір». Таким чином, у Конституції ніде не йдеться про винятки щодо «негативної» інформації. Як встановлено в судовому засіданні і підтверджується матеріалами справи, між перевізниками - відповідачем [PERSON] «ОДРІ» і [PERSON] «ЮНІВЕРС», директором якого є позивач [PERSON], протягом тривалого часу існують конфлікти у звязку з конкуренцією щодо міжнародних перевезень пасажирів автомобільним транспортом, зокрема щодо перевезень до Іспанії та Італії. Внаслідок цього кожен з цих субєктів господарювання неодноразово звертався до державних, в тому числі правоохоронних і контролюючих органів різного рівня, із заявами і скаргами щодо перевірки незаконної, на їх погляд, діяльності свого конкурента. Одним із таких звернень є лист [PERSON] «ОДРІ» Вих. №28від 24.02.2014 року.Зі змісту цього листа видно, що такий в цілому стосується неправомірних та корупційних, на переконання заявника, дій посадових осіб центральних органів виконавчої влади, які за своїми повноваженнями покликані організовувати та регулювати діяльність міжнародних автомобільних перевезень, щодо незаконного сприяння [PERSON] «ЮНІВЕРС» і [PERSON] «ЮНІВЕРС ЛТД» і, відповідно, перешкоджання нормальній роботі [PERSON] «ОДРІ», спрямованій на знищення підприємства. Аналізуючи зміст листа в частині, що стосується позивача, зокрема перша частина інформації, на яку вказує [PERSON], а саме: «... працюють підприємства ТОВ «ЮНІВЕРС» (ЄДРПОУ 30552675) та ТОВ «ЮНІВЕРС ЛТД» зареєстровані у м.Києві, які належать одному й тому ж пану [PERSON], зазначені підприємства в своїй більшості діють поза межами правового поля і все частіше застосовують до нас методи «силової» конкуренції. Зокрема, [PERSON] всіляко дискредитує наше підприємство, паплюжить його власників та вихваляючись тим, що має в товаришах першого заступника міністра Міністерства доходів і зборів України погрожує закриттям нашої діяльності. Чисельними перевірками за його зверненнями до відповідних органів виконавчої влади не виявлено порушень в нашій діяльності, проте [PERSON] і надалі не заспокоюється і продовжує перешкоджати нашій нормальній роботі» (сторінка 2 абзац 2 листа), суд доходить висновку, що наведене сформульоване в загальній формі, як загальна характеристика, з точки зору заявника, дій [PERSON], не місить жодних фактичних даних, не вказує на будь-які конкретні дії і не містить інформації про вчинення будь-яких дій саме позивачем та за своєю правовою природою підпадає під поняття оціночне судження та не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості (ст.30 Закону України «Про інформацію»). Друга частина інформації містить виклад ряду обставин, зокрема, що навпроти офісу [PERSON] «ОДРІ» трьома молодиками організовано підпал автобуса підприємства, що [PERSON] познайомився з першим заступником міністра Мінінфрастрктури і вихвалявся, що новий знайомий пообіцяв найближчим часом «владнати проблему», що по телебаченню 24 канал показав, як автобуси перевізника «ЮНІВЕРС» перевозили так званих «тітушок» в Донецьк. Виклад цієї інформації і її значення в загальному контексті листа свідчать, що за своєю сутністю ці фрази є субєктивними оціночними судженням в розумінні ЦК України та Закону України «Про інформацію», заявник зазначає «вочевидь», «стало відомо», наводить, на думку суду, свій аналіз, бачення певних подій у їх взаємозвязку, співставлення фактів, субєктивні висновки із сукупності подій. За будь-яких обставин зазначені вище фрази не містять ані негативної, ані недостовірної інформації безпосередньо відносно позивача, тому що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, а тому в силу вимог закону, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з врахування практики Європейського суду, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Як вбачається з рішення Конституційного Суду України від 10.04.2003 року №8-рп/2003 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] про офіційне тлумачення положення частини першої ст.7 ЦК УРСР звернення до правоохоронного органу при виконанні ними своїх службових обовязків не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. І хоча в даному випадку Конституційний Суд України дійшов такого висновку в справі про звернення до правоохоронних органів, однак правова позиція Конституційного Суду України повинна бути застосована і до аналогічних правовідносин щодо звернення особи до органів державної влади. Так, відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади. Суд бере до уваги, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. При цьому, суд звертає увагу на те, що наведені позивачем в позові фрази, виділені із загального контексту, і протлумачені позивачем, з огляду на зміст листа, невірно, при цьому лист в цілому є реалізацією особи, яка його поширила, права на свободу думки, слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. [PERSON] «ОДРІ» з метою реалізації\~\~своїх прав на звернення, гарантованих ст.40 Конституції України, зверталося до в.о. Президента України з метою доведення свого бачення інформації щодо конфлікту із [PERSON] «ЮНІВЕРС» і [PERSON] «ЮНІВЕРС ЛТД» та перевірки незаконної, як вважає заявник, ролі посадових осіб державних органів у цьому конфлікті за наведених у зверненні фактів, дачі правової оцінки дій посадових осіб і притягнення винних до відповідальності. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, такі не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу.\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: dismissed