Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що в 2010р. відносно позивача було порушено кримінальну справу за ст. 368 ч. 2 КК України. З урахуванням того, що санкція цієї статті передбачала конфіскацію майна, на сімейній раді з участю відповідачки було вирішено переоформити квартиру [ADDRESS] на неї, оскільки квартира належала позивачу на праві власності. Крім того, в квартирі проживали дочка позивача, відповідачка по справі, а також його колишня дружина. Аналогічну пораду надав адвокат позивача [PERSON]. На сімейній нараді також було вирішено, що у випадку не застосування до позивача конфіскації, квартиру буде йому повернено. На підставі цього, а також, щоб не позбавити можливості проживання у в квартарі членів сім'ї, позивачем був укладений договір дарування на відповідачку. Однак позивач залишився проживати в квартирі, сплачував комунальні платежі. Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 09.12.2013 р по справі № 523/7188/13 позивач був засуджений за ч. 2 ст. 368 КК України із застосуванням ст. 75 КК України із звільненням від відбування покарання з випробувальним терміном на 2 роки, без конфіскації. Після набуття вироку законної сили, позивач запропонував відповідачці повернути зазначену квартиру. Проте вона відмовилася від оформлення цієї операції, договір дарування та технічний паспорт на квартиру відповідачка також не віддала. Позивач вважає, що під час укладення договору дарування були порушені вимоги законодавства Так, згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, встановлених ч. 3 ст. 203 ЦК України. Позивач стверджує, що він не мав ані бажання, ані волевиявлення дарувати свою квартиру і це не відповідало його внутрішній волі, а викликано необхідністю уникнення конфіскації майна. Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. На підставі викладеного, позивач просив визнати недійсним договір дарування від 22.02.2010р., відповідно до якого [PERSON] передав безоплатно у власність (подарував), а [PERSON] прийняла дарунок - цілу квартиру під [ADDRESS], житловою площею 39,6 кв.м, загальною площею 73,0 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за № 318. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, а також підтвердив обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. За згодою позивача, суд розглядає в справу в порядку заочного провадження, відповідно до вимог ст.ст. 224-226 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. Так судом встановлено, що згідно договору дарування від 22.02.2010р., [PERSON] передав безоплатно у власність (подарував), а [PERSON] прийняла дарунок - цілу квартиру під [ADDRESS], житловою площею 39,6 кв.м, загальною площею 73,0 кв.м.. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за № 318. В судовому засіданні позивач пояснив, що під час укладення вищевказаного договору, відносно нього було порушено кримінальну справу за ст. 368 ч. 2 КК України. З урахуванням того, що санкція цієї статті передбачала конфіскацію майна, на сімейній раді з участю відповідачки було вирішено переоформити квартиру [ADDRESS] на відповідачку, оскільки квартира належала позивачу на праві власності. Вироком Суворовського районного суду р. Одеси від 09.12.2013 р по справі № 523/7188/13 позивач був засуджений за ч. 2 ст. 368 КК України із застосуванням ст. 75 КК України із звільненням від відбування покарання з випробувальним терміном на 2 роки, без конфіскації. Частина 2 ст. 368 КК України дійсно передбачає можливість застосування в якості покарання позбавлення волі на строк від трьох до шести років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та зі спеціальною конфіскацією. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак зі сторони відповідачки до суду не находило жодного заперечення щодо позовних вимог відповідача, а тому, суд розглядає справу на підставі наявних матеріалів. Так, згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, встановлених ч. 3 ст. 203 ЦК України. Позивач стверджує, що він не мав ані бажання, ані волевиявлення дарувати свою квартиру і це не відповідало його внутрішній волі, а викликано необхідністю уникнення конфіскації майна. Згідно ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. У відповідності до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню та необхідно позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним задовольнити. При цьому, визнати договір дарування від 22.02.2010р., відповідно до якого [PERSON] передав безоплатно у власність (подарував), а [PERSON] прийняла дарунок - цілу квартиру під [ADDRESS], житловою площею 39,6 кв.м, загальною площею 73,0 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за № 318 - недійсним, а також повернути сторін у первісне становище та визнати за [PERSON] (іпн. [NUMBER]) право власності квартиру під [ADDRESS], житловою площею 39,6 кв.м, загальною площею 73,0 кв.м..

Outcome: approved