Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушення термінів їх виплати, який в ході розгляду справи було уточнено, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач перебував у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго», однак протягом останнього півріччя не отримує заробітну плату, у зв'язку з чим позивач розірвав трудовий договір з власної ініціативи відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України але вдень звільнення заборгованість з заробітної плати, розрахункові та належні компенсації сплачені не були. Заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі складає 29 786,33 гривень, середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 15.06.2018 року по 13.09.2018 року складає 18 595,20 гривень, компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів їх виплати становить 2 293,54 гривень які позивач на підставі ст.ст. 115, 116, 117КЗпП України просить стягнути з відповідача у судовому порядку, а також витрати на правничу допомогу у розмірі 6 300 гривень. Ухвалою судді від 14.08.2018 року, прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON], розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, витребувано у ПАТ «Запоріжжяобленерго» довідку-розрахунок нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та довідку про середній заробіток [PERSON] Згідно відзиву на позовну заяву, відповідач зазначив, що відповідно до довідки ПАТ «Запоріжжяобленерго» розмір заборгованості із заробітної плати позивача станом на 12.09.2018 року за період з березня 2017 року по червень 2018 року становить 29 786,33 гривень. Стосовно розрахунку позивача щодо виплати середнього заробітку за час затримки зазначив, що відповідно до довідки ПАТ «Запоріжжяобленерго» середньоденний дохід позивача складає 286,08 гривень. При цьому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку має бути з урахуванням сум обов'язкових платежів, утриманих з позивача при виплаті заробітної плати. Вважає розрахунок позивача в частині компенсації втрати частини заробітної плати таким, що не відповідає приписам Закону України « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати». Крім того, представник відповідача вважає, що підготовка позовної заяви про стягнення заробітної плати не є складною та виходячи із суми позовних вимог, просить зменшити орієнтовний розрахунок витрат на послуги адвоката по зазначеній справі. ПАТ «Запоріжжяобленерго» просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутністю та відсутністю її представника, відповідно до якого позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Запоріжжяобленерго» в судове засідання не з'явився, надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, просить суд відмовити у задоволенні позову з урахуванням відзиву. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973 року, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], перебував у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго», був звільнений на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № 2608-к від 14.06.2018 року. Відповідно до наданої відповідачем до суду довідки про нараховану, але не виплачену заробітну плату, з березня 2018 року по червень 2018 року [PERSON] не отримує у строки визначені ст. 115 КЗпП України заробітну плату. Зазначені обставини визнані відповідачем і, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання, ці обставини в силу положень ст. 82 ЦПК не підлягають доказуванню. Таким чином, відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі. Згідно довідки ПАТ «Запоріжжяобленерго» наданої відповідачем станом на 12.09.2018 року розмір заборгованості відповідача перед [PERSON] по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з березня 2018 року по червень 2018 року складає 29 786,33 гривень, яка підлягає стягненню у судовому порядку. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. З огляду на наведене, доводи відповідача про скрутне фінансове становище та залежність виплати заробітної плати від стану виконання зобов'язань споживачами послуг товариства, як підстава для відмови у задоволенні позову, є неспроможними. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а стягненню підлягає нарахована, але фактично не виплачена заробітна плата та розрахункових при звільненні у розмірі 29 786,33 гривень. Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Сама пособі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з такого, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що провадиться обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Отже розмір середнього заробітку позивача за час затримки становить 18 595,20 гривень з розрахунку: 65 робочих днів з 15.06.2018 року по 13.09.2018 року х 286,08 гривень (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення), що підтверджується розрахунком позивача. Який підлягає стягненню з відповідача. Позивач просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати у розмірі 2 293,54 гривень. Відповідно до вимог ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно ч. 5 ст. 95 КЗпП України, заробітна плата підлягає індексації у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати», підприємства, установи, організації всіх форм власності і господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу. Компенсація громадянам втрата частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам. За правилами ст. 3 цього закону суми компенсації обчислюються шляхом множення щомісячних індексів споживчих цін які публікуються Держстатом України за період не виплати заробітної плати на розмір не виплаченої заробітної плати більш ніж на місяць. Таким чином, розмір компенсації за втрату частини доходів в зв'язку невиплатою заробітної плати відповідає розміру за поданим позивачем розрахунком у сумі 2 293,54 гривень. Як зазначалося вище, відповідно до вимог ст. 13 ч.ч. 1 та 2 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду. Вирішуючи вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 6 300,00 гривень, суд виходить з наступного. У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов'язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі [PERSON] факт надання правової допомоги підтверджено ордером на надання правової допомоги, договором про надання правової допомоги, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, квитанцією на суму 6 300,00 гривень та актом прийняття-передачі наданих адвокатських послуг. Адвокат у судовому засіданні участі не приймав, а тому суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є не співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом наданих послуг, розміром позовних вимог, справа не є складною, не потребує значного часу на виконання робіт, тому на підставі ч. 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню до 2 500,00 гривень. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 гривень.

Outcome: partial