Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що йому разом із батьками [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 жовтня 1996 рок на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS]. Після смерті батьків позивачу стало відомо про те, що за життя батьків приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 26 липня 2013 року був посвідчений договір дарування, за яким батьки та племінник позивача в цілому подарували [PERSON] зазначену квартиру. Оскільки [PERSON] як співвласник квартири не давав згоди на відчуження належної йому на праві спільної сумісної власності частини квартири, він просив суд визнати недійсним вказаний договір дарування. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували про їх задоволення, просили застосувати строк позовної давності. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні також заперечувала проти задоволення даного позову, оскільки оскаржуваний правочин був посвідчений нею у відповідності до чинного законодавства України. Представник КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши осіб, які приймали участь в судовому засіданні, дослідивши докази по справі, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, виконкомом міської Ради народних депутатів м.Дніпропетровська 14 жовтня 1996 року було видане свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної власності належить квартира [ADDRESS] /а. с. 20/. Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 26 лютого 2013 року був посвідчений договір дарування та зареєстрований в реєстрі за №3180, за умовами якого [PERSON], [PERSON], [PERSON] безоплатно передали у приватну спільну сумісну власність всі належні їм частки у праві приватної сумісної власності у квартирі [ADDRESS], а [PERSON] прийняла їх у дар /а. с. 129-130/, про що на зворотній стороні свідоцтва [PERSON] зроблені відповідні відмітки /а. с. 49 зворот/. [PERSON] помер 20 червня 2014 року /а. с. 7/, [PERSON] померла 28 травня 2016 року /а. с. 8/. В матеріалах інвентаризаційної справи за адресою: [ADDRESS], містяться довідки КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 2929 від 24 березня 2015 року та № 14443 від 18 жовтня 2016 року, відповідно до яких частки співвласників [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] становлять по 1/5 частині /а. с. 100, 107/. Частиною 1 ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 370 ЦПК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Згідно з 2 ст. 370 ЦПК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Верховний суд України в постанові Пленуму № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року також зазначає, що за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Таким чином, а також враховуючи, що на даний час [PERSON] та [PERSON] померли, а у свідоцтві про право власності на житло від 14 жовтня 1996 року не зазначені частки кожного з пяти співвласників у відповідній квартирі, можливо дійти висновку про те, що їхні частки є рівними. Частиною 2 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Згідно зі ст. 12 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) у гуртожитку на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України. За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Приймаючи до уваги, що звертаючись до суду з даними позовом позивач заявляє вимоги про визнання недійсним договору дарування та обґрунтовує їх положеннями ст.ст. 203, 215 ЦПК України, враховуючи, що посилання позивача на те, що за договором дарування відбулось відчуження належної йому частини квартири без його згоди не знайшли свого підтвердження в ході розгляду даної цивільної справи, оскільки з тексту самого договору вбачається, що в дар [PERSON] були передані лише належні дарувальниками частини квартири, після чого квартира продовжує перебувати у спільній сумісній власності, про що на свідоцтві про право власності на житло маються відповідні відмітки, а отже порушення ст.ст. 203, 215 ЦПК України не було допущено при укладанні та посвідченні спірного правочину, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, у звязку з чим вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні. При цьому суд вважає за можливе зазначити, що відповідно до тексту позовної заяви та наданих в судовому засіданні представником позивача пояснень фактично позивач не згодний із проведеною приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] державною реєстрацією права власності [PERSON] на прийняті у дар частини квартири. Між тим це жодним чином не стосується посвідчення самого договору дарування, який був укладений та посвідчений згідно з вимогами законодавства та оскарження якого було предметом даного судового розгляду. Судові витрати розподілити відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed