Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], в якому просив суд стягнути з [PERSON] на його користь суму матеріального збитку у розмірі 10 000 грн. та суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 40 000 грн. В обґрунтування позову зазначив, що він є працівником ОВС, старшим інспектором-черговим чергової частини штабу Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. 04.06.2015 від свого представника - [PERSON] він отримав копії документів зі справи № 2/201/2423/2015 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, де в позовній заяві [PERSON] вказала, що від шлюбу подружжя не має спільних дітей з незалежних від неї обставин. Укладаючи шлюб, вона бажала мати повноцінну сім'ю, народити дітей. Однак чоловік категорично не погодився на народження дитини, у зв'язку із чим у сторін неодноразово виникали конфлікти і протягом останніх кількох місяців вони взагалі не підтримували подружніх стосунків. Зазначила, що нормальне подружнє життя не склалось через зловживання чоловіком алкогольними напоями, неодноразові спричинення ним їй тілесних ушкоджень. З березня 2015 року з відповідачем шлюбні відносини були припинені. Чоловік не бажає розривати шлюб та звертатись до органів реєстрації актів цивільного стану. Як зазначає позивач, все, що зазначено відповідачкою [PERSON], не відповідає дійсності, є наклепом, оскільки дітей у подружжя немає через провину саме відповідачки [PERSON] До їх шлюбу відповідачка - [PERSON] (дівоче прізвище) [PERSON] співмешкала близько 3-х років у цивільному шлюбі з іншим чоловіком, у них також дітей не було. Позивач та відповідач неодноразово обстежувалися у різних лікарів та лікарнях, а саме: Дніпропетровському обласному перинатальному центрі планування сім'ї - у завідуючої відділенням 2 гінекології [PERSON] (м. Дніпропетровськ, вул. Космічна, 17), Центрі здоров'я жінки у акушера-гінеколога [PERSON] (м. Дніпропетровськ, вул. Кедріна, 55), Клініці репродуктивної медицини «Генезис-Днепр-ІVF» у головного лікаря [PERSON] (м. Дніпропетровськ, вул. Рибинська, 119-120), Клініці репродуктивної медицини «Надія» у медичного директора [PERSON] (м. Київ, вул. Максима Кривоноса, 19А). Після медичного обстеження лікарями встановлено, що у позивача нормозооспермія (нормоспермія), що свідчить про те, що позивач має нормальні показники аналізів, цілком здоровий та може запліднити здорову жінку та мати дитину. Відповідачці [PERSON] лікарі встановили діагноз - безпліддя невизначеного генезу, яке має давній характер. Крім того, вона має інші хвороби. Як пізніше з'ясувалось, відповідачка та її батьки знали про це та свідомо приховували від позивача всю цю інформацію до останнього моменту. Позивач зазначає, що через постійні відвідування лікарів, він перебував у жахливому стресі. Кожен прийом лікаря коштував грошей. Одночасно з відвідуванням лікарів він змушений був регулярно здавати недешеві аналізи. Відповідачка та її батьки психологічно тиснули на позивача та намагались переконати його в тому, що він неповноцінний та проблема саме в ньому. Окрім того, він не зловживає алкогольними напоями, веде здоровий спосіб життя, займається спортом, не палить. Він ніколи не спричиняв відповідачці [PERSON] тілесних ушкоджень. Її звинувачення не підкріплені жодними доказами, свідченнями лікарів тощо, ґрунтуються на вигадках. Фактично їх шлюбні відносини припинені 18.05.2015, а не в березні 2015 року, як стверджує відповідачка [PERSON] у своїй заяві. 21.05.2015 позивач у телефонній розмові їй запропонував звернутися до органу державної реєстрації актів цивільного стану із заявою про розлучення. Але вона не бажала добровільно розривати шлюб, оскільки бажала, щоб позивач відмовився від всього свого нерухомого і рухомого майна та залишив все їй. Крім того, як зазначає позивач, мати відповідачки [PERSON] постійно надзвонювала з криками та погрозами його матері [PERSON], вимагала в грубій формі від неї переконати позивача в тому, щоб він написав нотаріально завірену відмову від всього майна і лише тоді її донька погодиться на розлучення. Після напруженої розмови матері позивачу стало погано, стався нервовий зрив. Позивач змушений постійно купувати їй заспокійливі ліки, антидепресанти, оскільки вона перебуває у сильному депресивному стані. За викладеного вважає, що подібна заява відповідачки [PERSON] порочить його честь, гідність, ділову репутацію як працівника правоохоронних органів, дає непристойну оцінку його поведінці і особистості. Наслідком неправдивої заяви, обмовлення, є завдання позивачу моральної шкоди, яка виразилася в емоційних та душевних стражданнях і хвилюваннях. Він деякий час був позбавлений можливості реалізувати свої уподобання та бажання, як звичайна людина, яка вела енергійний спосіб життя. У зв'язку з цією ситуацією, позивач відчув себе ошуканим, що негативно позначилося на його стані, змусило сильно нервувати і переживати. Крім того, заява відповідачки спричинила порушення звичного життєвого укладу, тому що виникла необхідність відстоювати свої права у судовому порядку, витрачати на це багато часу. Доводиться спростовувати неправдиві відомості перед співробітниками, друзями і близькими людьми, що вимагає додаткової організації життя. Через все це у позивача пригнічений стан, підвищений артеріальний тиск, постійна депресія і безсоння. Посилаючись на норми 23, 297, 1167 ЦК України, п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», просить позов заджовльлнити. Позивач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просив суд розглянути дану справу без участі позивача та його представників, врахувати всі беззаперечні, на думку позивача, аргументи і докази, які є в матеріалах справи та задовольнити позовні вимоги, які останній підтримує в повному обсязі (а.с. 240 241). Представник відповідача в судовому засіданні та поданих до суду письмових запереченнях просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі з наступних підстав. Так, позивач зазначає, що всі підстави пред'явленого [PERSON] позову до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська «є зухвалою брехнею та наклепом». Нібито внаслідок цього позивачу спричинено матеріальну та моральну шкоду. При цьому питання про визнання розповсюдженої інформації недостовірною у позовній заяві не ставиться. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Аналогічні положення містяться в Постанові №4 від 31.03.1995 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а саме, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Як зазначає представник відповідача, дії її підзахисної по зверненню до Жовтневого районного суду із позовною заявою не були протиправними. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України, Цивільному та Сімейному кодексах України. Право на звернення до суду є невід'ємним особистим правом. Від цього права особа не може відмовитися. Це право не може бути обмежене правочином. В силу ч. 3 ст. 3 ЦПК така відмова - є недійсною. Право на звернення до суду реалізується особою в порядку, встановленому ЦПК. Цей порядок передбачає дотримання позивачем, насамперед, вимог щодо форми позовної заяви та правил про підсудність. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), не може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації у випадках, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Що стосується розгляду цивільної справи № 201/8403/15-ц про розлучення, то за наслідками її розгляду було встановлено, що сумісне життя між сторонами не склалося, в сім'ї не було взаєморозуміння, виникали сварки, конфлікти, що призвело до розпаду сім'ї і роздільного мешкання, мають психологічну несумісність. З березня 2015 року шлюбних і подружніх відносин між подружжям немає, фактично вони не мешкають разом, спільне господарство не ведуть, стосунки не підтримують. Прийняті наміри до порозуміння та примирення ні до чого не призвели. Примирення та збереження сім'ї неможливі. Рішенням Жовтневого районного сулу м. Дніпропетровська 24.06.2015, яке набрало законної сили 07.07.2015, шлюб розірвано. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи. Тому просив відмовити у задоволенні позову. Вислухавши в судовому засіданні представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено таке. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно із п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), не може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації у випадках, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Як видно із матеріалів цивільної справи № 201/8403/15-ц та прийнятого за її результатами її розгляду рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.06.2015 про розірвання шлюбу, 26.05.2015 [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач в позові посилалася на те, що з відповідачем знаходиться у зареєстрованому шлюбі з 17.01.2009, від шлюбу дітей не мають. Спільне життя не склалося, в сімї не було взаєморозуміння, виникали сварки. Відповідач зловживає спиртними напоями, не хоче мати дітей, не добре ставиться до неї, що призвело до розпаду сімї. Разом фактично не мешкають, спільне господарство не ведуть, подружні стосунки припинені в березня 2015 року, сторони мають психологічну несумісність, стосунки не підтримують. Сімя сторін розпалася та поновлена бути не може. Примирення та збереження сімї не можливе. Спору повязаного з майном на теперішній час немає, а виниклий буде вирішуватися окремо від цього питання. Просила шлюб розірвати, прізвище їй залишити шлюбне, задовольнивши позов. Відповідач [PERSON] зі своїм представником в судовому засіданні позовні вимоги фактично не визнав, але на розірвання шлюбу погодився, заперечував лише проти підстав розлучення шлюбу, вказаних дружиною. Пояснив, що сама позивач не добре вела себе в сімї, не турбувалася про домашнє господарство та створення мікроклімату вдома, її цікавила лише матеріальна сторона їх шлюбу. Вона влаштовувала конфлікти, тому він сам її покинув і бажав розлучення через РАГС, але позивач подала позов до суду. Просив шлюб розірвати з урахуванням його пояснень. Судом було встановлено, що сторони [PERSON] і [PERSON] знаходилися в шлюбі з 17.01.2009, що зареєстрований виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 02. Від цього шлюбу і спільного мешкання спільних неповнолітніх дітей не мають. Сумісне життя не склалося, в сімї не було взаєморозуміння, виникали сварки, конфлікти, що призвело до розпаду сімї і роздільного мешкання, мають психологічну несумісність. З березня 2015 року шлюбних і подружніх відносин немає, фактично не мешкають разом, спільне господарство не ведуть, стосунки не підтримують. Прийняті наміри до порозуміння та примирення ні до чого не призвели. Примирення та збереження сімї неможливі. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі від 24.06.2015 розірвано шлюб між [PERSON] і [PERSON] Прізвище [PERSON], яке було змінено нею після реєстрації шлюбу з «Шенгелія», було залишено як «Абашія». Згідно відповіді на запит суду директора ТОВ «Клініки репродуктивної медицини «Надія» [PERSON] від 15.06.2016, [PERSON] та [PERSON] в період з 2011 року по 2014 року зверталися до ТОВ «КРМ «Надія». Причиною їх звернення стало власне волевиявлення щодо отримання медичних послуг, за які було сплачено 2 670,00 грн. (а.с. 200). Листом головного лікаря КЗ «Дніпропетровського обласного перинатального центру зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради [PERSON] від 13.06.2016, суду повідомлено, що згідно «Журналу реєстрації первинних пацієнтів ЦПС» до відділення Центр планування сім'ї медичного закладу 19.10.2010 звернулась гр. [PERSON], де було заведено медичну картку амбулаторного хворого № 56362. Однак у зв'язку з обмеженим терміном зберігання карток у архіві більш детальну інформацію надати не можливо. Згідно карти стаціонарного хворого № 1017/912 на ім'я [PERSON], [INFO], вона звернулась до медичного закладу зі скаргами на надмірні кров'янисті виділення зі статевих шляхів, біль в правому боці, була госпіталізована 24.07.2014 до відділення ургентної оперативної гінекології з малоінвазивними технологіями з діагнозом: Правобічна непорушена трубна вагітність. За час перебування в КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР» була обстежена та отримала лікування в повному обсязі, згідно діючих локальних протоколів. 24.07.2014 проведена пункція черевної порожнини через заднє склепіння піхви, та операція: лапароскопія. Тубектомія зправа, що підтверджено патогістологічним висновком №38261-65 від 25.07.2014: Непорушена трубна вагітність (інвазія хоріального мішка у межах слизової оболонки) на фоні хронічного неспецифічного запалення. Післяопераційний період проходив без ускладнену В задовільному стані з наданими рекомендаціями 01.08.2014 виписана додому. Діагноз при виписці: Правобічна непорушена трубна вагітність. 8-а доба післяопераційного періоду. Генітальний герпес. Жіноче безпліддя трубного ґенезу. Інших звернень гр. [PERSON] до медичного закладу в період з 2013 року по 2015 рік не зареєстровано (а.с. 191). ТОВ «Клініка репродуктивної медицини «Генезис Дніпро», на виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про надання інформації повідомила, що згідно відомостей, які містяться у медичному закладі, гр. [PERSON] та гр. [PERSON] отримали медичні послуги у червні 2011 року, яки включали в себе надання консультацій з приводу планування вагітності. Надати інформацію про витрачені на медичні послуги кошти не представляється можливим, оскільки первинна документація була знищена у лютому 2016 року в результаті залиття талими водами приміщення, в якому зберігалась (а.с. 199). Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Згідно ст. 212 ЦПК України за загальними приписами оцінювання доказів, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідження наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов про відшкодування матеріального збитку в сумі 10 000,00 грн. та моральної шкоди в сумі 40 000,00 грн. не підлягає задоволенню. Так, за вимогами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком. У п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана фізичній особі, майну фізичної чи юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Таким чином, при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за вказаними нормами права доказуванню підлягають: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією і негативними наслідками. Суд критично відноситься до тверджень позивача з приводу того, що відповідач порушила його права, звертаючись до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, в якій обґрунтовувала свої позовні вимоги обставинами, що не відповідають дійсності, з урахуванням того, що позивач був присутнім у судовому засіданні при розгляді справи та скористався своїм правом щодо надання заперечень та відповідних доказів на їх обґрунтування. Також суд не вбачає протиправності в діях відповідача щодо спільного з позивачем звернення до медичних установ за отримання відповідних медичних послуг, оскільки таким зверненням передувала попередня згода обох сторін. Крім того, позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження розміру заявленої ним матеріальної шкоди та доказів її сплати саме ним. Факт того, що відповідач була обізнана про свій діагноз та приховала його від позивача нічим у судовому засіданні підтверджений не був. Відшкодування моральної шкоди є похідним від встановлення протиправної поведінки, що мала місце з вини відповідача. Втім остання судом встановлена не була, що зумовлює відмову позивачу в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення компенсації за моральні страждання з відповідача. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування матеріального збитку в сумі 10 000,00 грн. та моральної шкоди в сумі 40 000,00 грн. не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити, а судові витрати віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed