Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ по Ковельському професійному ліцею № 54-к/тр від 14 липня 2014 року «Про виконання вимог по результатах ревізії» в частині відрахування із його заробітної плати 1975,45 грн. Мотивуючи свої вимоги тим, що згоди на проведення таких відрахувань він не давав, а підстави для самостійного відрахування підприємством коштів, передбачені у ст. 127 КЗпП України, відсутні. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю. Представник відповідача Сорока Г.О. в судове засідання також не з'явилась, подала клопотання про розгляд справи у її відсутності. Одночасно представником відповідача подані письмові заперечення проти позову, в яких вона просить відмовити у задоволенні позову, враховуючи те, що оскаржуваний наказ винесено на вимогу Державної фінансової інспекції. Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку про підставність та обґрунтованість позову, який підлягає до задоволення. Так, відповідно до ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу без згоди працівника: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не повернутого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості, або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5 і 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136). Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] працює в Ковельському професійному ліцеї на посаді майстра. Згідно акту ревізії фінансово-господарської діяльності Ковельського професійного ліцею за період з 01.06.2011 р. по 01.12.2013 р. від 25.02.2014 р. № 820-13/02 проведеної Ковельською обласною державною фінансовою інспекцією в порушення вимог законодавства майстрам Ліцею протягом 2011-2012 років проводилось нарахування надбавки за вислугу років у відсотках до посадового окладу з врахуванням доплати за розширений об'єм робіт, що призвело до зайвого нарахування вказаної надбавки 13 майстрам виробничого навчання на загальну суму 12026,30 грн. Крім того, безпідставне нарахування надбавки за вислугу років призвело до зайвої виплати майстрам заробітної плати за час відпустки. Як вказано у акті ревізії безпідставне нарахування мало місце з вини колишнього бухгалтера Ліцею. 13 березня 2014 року начальником Ковельської ОДФІ сформовано та направлено директору Ліцею вимогу про стягнення зайво виплаченої майстрам заробітної плати за час відпустки та зайво нарахованої та виплаченої надбавки за вислугу років. Вказана вимога Ковельської ОДФІ визнана постановою Волинського окружного адміністративного суду від 26.06.2014 року правомірною. На виконання цієї вимоги відповідачем 14 липня 2014 року видано оспорюваний наказ № 54-к/тр «Про виконання вимог по результатах ревізії», в якому доручено головному бухгалтеру провести утримання із заробітної плати зокрема [PERSON] в розмірі 1975,45 грн, шляхом відрахування не більше 20 % заробітку починаючи не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівника. Позивача ознайомлено із наказом 11 вересня 2014 року, з відрахуванням він не погодився. На підставі матеріалів ревізії судом встановлено, що мало місце відрахування коштів на підставі п. 1 ч. 2 ст. 127 КЗпП України як зайво виплачених сум без згоди працівника, не йшлося про відшкодування шкоди, завданої підприємству з вини працівника в розумінні ст..136 КЗпП України. При цьому, зайва виплата не пов'язана з арифметичною помилкою, а викликана невірним застосування бухгалтером діючого на той час законодавства щодо оплати праці. Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року при вирішенні спорів, пов'язаних із застосуванням ст. 127 КЗпП України, суди мають враховувати, що вимоги про повернення працівником авансу, виданого в рахунок заробітної плати, і сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок, а також погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження, переведення до іншої місцевості чи на господарські потреби, розглядаються судами в тому разі, коли роботодавець не має можливості провести відрахування із заробітної плати у зв'язку з тим, що працівник оспорює підстави і розмір останнього, або минув місячний строк для видання відповідного наказу (розпорядження), або з інших причин. До лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов'язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору. Аналізуючи досліджені докази, суд прийшов до висновку, що мало місце невірне нарахування бухгалтером ліцею працівникам надбавки за вислугу років та заробітної плати за час відпустки через невірне застосування законодавства про працю, що призвело до зайвих виплат. Повернення цих коштів могло мати місце лише за згодою працівника, підстави для стягнення коштів без згоди працівника шляхом видання оспорюваного наказу відсутні. Таким чином, відповідач порушив вимоги трудового законодавства та трудові права позивача, які підлягають захисту у спосіб визначений позивачем. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved