Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 01.09.2015 р. позивача було прийнято на посаду лікаря-рентгенолога відділення рентгенології та радіонуклідної діагностики Центрального госпіталю МВС України за наказом № 66 о/с від 21.08.2015 р. У зв`язку із з реорганізаційно - штатними змінами позивач 07.11.2015 р. був призначений на посаду лікаря-рентгенолога відділення рентгенології та радіонуклідної діагностики МВС України. Наказом №139 від 03.12.2018 року позивача було звільнено з посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Звільнення [PERSON] вважає незаконним. Звільнення відбулось у зв`язку із, на думку відповідача, за систематичне невиконання обов`язків, покладених посадовою інструкцією та правилами внутрішнього трудового розпорядку, що суперечить диспозиції п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, яка дозволяє звільнення за систематичне невиконання таких обов`язків без поважних причин. Обставини викладені у наказі про звільнення не відповідають дійсності. Позивач виконував свої обов`язки належним чином- проводив обстеження хворих належним чином та у встановленому порядку. Так, 03.11.2018 р. за участю лаборанта [PERSON] та лікаря [PERSON] , яку було запрошено позивачем в якості лаборанта на МРТ, проведено обстеження хворих та надано письмові висновки за ними, викладені у історії хвороб пацієнтів. 27.11.2018 р. від позивача вимагали подати заяву про звільнення за власним бажанням та 28.11.2018 р. голова профспілки провела голосування активу профспілки за поданням начальника госпіталю за розірвання з [PERSON] в односторонньому порядку трудового договору та його звільнення з займаної посади при цьому наголошувала на невиконанні лікарем покладених на нього обов`язків. Крім того позивачу не було вручено наказ від 30.10.2018 р. за № 122 про оголошення догани за нібито невиконання посадових інструкцій, нехтування наказами та розпорядженнями, що могли призвести до тяжких наслідків і поставити під загрозу здоров`я людини. Так, проводилась службова перевірка заяви пацієнта про те, що позивач, перебуваючи на чергуванні відмовився прибути до госпіталю для проведення певного дослідження даному пацієнту. Проте такого випадку не було, копії документів службової перевірки позивачу не було надано. Крім того, позивач є інвалідом 3 групи, і відповідно до положень ст. 172 КЗпП України. Його не може бути залучено до роботи у нічний час. Відповідно ж до ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» звільнення осіб з інвалідністю за ініціативою адміністрації не допускається. З огляду на зазначене [PERSON] просить суд строк на оскарження наказу № 139 від 03.12.2018 року про звільнення поновити, скасувати наказ № 139 від 03.12.2018 року Центрального госпіталю МВС України в частині звільнення лікаря-рентгенолога відділення рентгенології та радіонуклідної діагностики [PERSON] за п. 3 ст. 40 КЗпП України, поновити [PERSON] на посаді з 03.12.2018 р. та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.12.2018 р. 04.02.2019 р. Шевченківським районним судом м. Києва відкрито провадження у даній справі, вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Від представника відповідача надійшов відзив на позов, де зазначено наступне. Дійсно, [PERSON] наказом начальника Центрального госпіталю МВС України №м 139 від 03.12.2018 р. звільнено з займаної посади за п. 3 ч. ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. 30.12.20128 р. було проведено перевірку надання позивачем медичних послуг хворому та за результатами службового розслідування наказом № 122 від 30.10.2018 р. [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності - оголошено догану за відмову приїжджати до госпіталю і проводити КТ дослідження пацієнту. 31.10.2018 р. позивачу запропоновано ознайомитись з наказом, проте останній відмовився, про що складено відповідний акт. 03.11.2018 року до приймального відділення госпіталю поступили хворі, які потребували термінової магнітно - резонансної і комп`ютерної томографії. Для їх проведення прибув черговий лікар-рентгенолог [PERSON] , але дослідження не робив. Такі дослідження виконано лікарем [PERSON] , викликана позивачем. За результатами службового розслідування на розгляд профспілкового комітету внесено подання про надання згоди на звільнення [PERSON] з посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Позивача листом було повідомлено про засідання профспілкового комітету 28.11.2018 р. На засіданні було розглянуто подання начальника Госпіталю та одноголосно проголосовано за звільнення позивача. Крім того, при прийняттіна роботу позтивач приховав той факт, щоє інвалідом третьої групи , жодних документів не надав, вимагати ж такі при оформленні особи на посаду не передбачено чинним законодавством України. Дана обставина стала відома відповідачу з моменту отримання позовної заяви. Відповідачем направлено запит щодо наявності у позивача інвалідності до Олександрівської клінічної лікарні міста Києва 04.03.2019 р. проте, відповідь не було отримано. У відповідь на відзив [PERSON] зазначив, що ституації, яка стала підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності не виникало , такі обставнини нічим не підтверджені, а тому ситуація надумана саме для застосування стягнення у зв`язку із конфліктом з керівництвом. Позивачем 30.11.2018 р. було дотримано посадової інструкції, а саме проведено хворому КТ дослідження, а рентген лаборант за викликом позивача та під його диктовку здійснила записи в історії хвороби. Крім того, подання щодо надання згоди на звільнення внесене до профспілкової організації не було обгрунтовано належним чином - грунтувалось на припущеннях, отже не було жодної підстави для його внесення. Позивач взагалі не повідомлявся про розгляд такого подання, у іншому випадку обов`язково б звернувся до адвоката. .навіть в разі повідомлення працівника про розгляд такого питання в і разі його неявки, засідання мало б бути перенесено. Також позивачем зазначено, що він не зобов`язаний був подавати документи про свою інвалідність. Крім того, позивач вказав, що дисциплінарне стягнення застосовано до нього поза межами строків, передбачених трудовим законодавством. В подальшому позивачем змінено преддмет позову. Остаточно позивач просив суд визнати незаконним наказ № 122 від 30.10.2018 року на підставі якого [PERSON] було оголошено догану на посаді лікаря-рентгенолога відділення рентгенології та радіонуклідної діагностики Центрального гостіталю МВС України; визнати незаконним наказ № 139 від 03.12.2018 року на підставі якого [PERSON] було звільнено з посади лікаря-рентгенолога відділення рентгенології та радіонуклідної діагностики Центрального гостіталю МВС України; скасувати наказ № 122 від 30.10.2018 року на підставі якого [PERSON] було оголошено догану на посаді лікаря-рентгенолога відділення рентгенології та радіонуклідної діагностики Центрального гостіталю МВС України; скасувати наказ № 139 від 03.12.2018 року на підставі якого [PERSON] було звільнено з посади лікаря-рентгенолога відділення рентгенології та радіонуклідної діагностики Центрального гостіталю МВС України;поновити [PERSON] на посаді лікаря-рентгенолога відділення рентгенології та радіонуклідної діагностики Центрального гостіталю МВС України з 04.12.2018 року; стягнути з Центрального гостіталю МВС України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.12.2008 р. по 30.03.2019 року у розмірі 27191,14 грн., невиплаченої премії за час вимушеного прогулу за період з 03.12.2018 р. по 30.03.2019 р. у розмірі 10 876,46 грн., моральну шкоду у розмірі 27 400 000,00 грн. Та допустити негайне виконання рішеннв частині поновлення на посаді, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межахсуми полоатежу за один місяць.Позивач зазначив, що внаслідок тривалого порушення його прав викликало відчуття незахищеності від проиправних посягань, різке погіршення стану здоров`я - діагностування у позивача гіпертонічного кризу. Що ускладнився гіпертонічною хворобою, негативних емоціях щодо непередбачуваного зниження достатку. Все це і спричинило моральну шкоду - моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв`язків і, які вимагали додаткових зусиль для організації життя внаслідок звільнення. У запереченнях на відповідь на відзив представником відповідача зазначено, що викладене [PERSON] у відповіді на відзив пояснення є безпідставними. Так, комісією госпіталю 30.10.2018 р. , викладене у доповідній записці завідувача відділення рентгенології було підтверджено. У позивача намагались отримати пояснення і 19.10.2018 р. ним було складено у довільній формі заяву на ім`я начальника госпіталю, яка долучена до матеріалів розслідування згідно до резолюції начальника ЦК МВС України та врахована при вжитті заходів дисциплінарного впливу. Резолюція щодо проведення службової перевірки проставлена 12.10.2018 р., матеріали перевірки якості надання медичних послуг затверджені 30.11.2018 р. - у строк, як це вимагає чинне законодавство. Крім того, твердження позивача щодо проведення відповідного дослідження хворому 03.11.2018 р. не відповідає дійсності і спростовується пояснювальною запискою [PERSON] , яка і провела дослідження пацієнту , зробивши відповідний запис у журналі реєстрації пацієнтів та в історії хвороби. Про день проведення засідання профспілкового органу щодо розгляду подання про звільнення позивача був обізнаний - повідомлений особисто відповідним листом проте, зважаючи на відмову поставити відмітку про отримання повідомлення, працівниками госпіталю було складено відповідний акт. На засіданні [PERSON] 28.11.2018 р. був присутні, але відмовився поставити підпис під протоколом без пояснення причин, що і було зафіксовано відповідним актом. Знайомитись з наказом про звільнення позивач також відмовився 03.12.2018 р. та отримав його копію 05.12.2018 р. Також представником відповідача подано відзив на заяву про збільшення позовних вимог та вказано наступне. Наказ № 122 від 30.10.2018 р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності було доведено до позивача 31.10.2018 р., у строк передбачений ст. 255 КЗпП України не був оскаржений , а тому відповідач вважає, що [PERSON] був згоден з даним наказом. Позивачем пропущено встановлений законом строк для звернення до суду щодо оскарження дисциплінарного стягнення і дана вимога не може бути задоволена з цих підстав - оскаржуваний наказ не втратив юридичної сили. Стягнення ж моральної шкоди не є можливим, оскільки при звільненні позивача було дотримано всі вимоги чинного трудового законодавства. Представником позивача 30.06.2019 р. подано заяву про збільшення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04.12.2018 р. по 01.07.2019 р. у розмірі 99 347, 50 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] , його представник підтримали заявлені вимоги з урахуваням зміни предмету позову та збільшеня вимог і з підстав викладених у позові. Також просили стягнути з відповідача середній заробіток з урахуванням вимог чинного законодавства - до дня ухвалення рішення. Представники відповідача заперечували щодо задоволення позову в повному обсязі у зв`язку із безпідставністю і недоведеністю заявлених вимог. Просили прийняти до уваги викладене у відзиві на позов. Вислухавши пояснення учасників процесу, заявлених свідків, дослідивши матеріали справи, отримані докази та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено і не заперечується сторонами, що 24.04.2015 р. [PERSON] наказом начальника Центрального госпіталю МВС України № 31 призначено на посаду лікаря - рентгенолога відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики на 0,5 ставки по сумісництву з 05 травня 2015 р. по 10 тарифному розряду з схемним посадовим окладом 1551 грн., а також установлено щомісячне преміювання у розмірі 40%. Наказом № 66 від 21 серпня 2015 р. позивача звільнено від сумісництва лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічного та радіонуклідної діагностики з 31 серпня 2015 р. та призначено на посаду лікаря-рентгенолога без категорії відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики по 10 тарифному розряду з схемним посадовим окладом 1551 грн., а також щомісячним преміюванням у розмірі 40% з 01 вересня 2015 р. з випробувальним терміном 3 місяці. Також встановлено, що 09 листопада 2015 року відповідно до наказу відповідача № 97 [PERSON] призначено на посаду лікаря - рентгенолога відділення рентгенологічної діагностики Центрального госпіталю МВС України у зв`язку із організаційно-штатними змінами. Як свідчать матеріали справи позивача, відповідно до наказу № 122 від 30.10.2018 р. було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани: за невиконання посадової інструкції, нехтування наказами та розпорядженнями, що могли призвести до тяжких наслідків і ставили під загрозу життя і здоров`я людини. 03.12.2018 року відповідачем видано наказ № про звільнення [PERSON] з посади лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічного відділення за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання обов`язків, покладених посадовою інструкцією і правилами внутрішнього розпорядку . Так, позивач, його представник вважають, що притягнення до дисциплінарної відповідальності, а в подальшому і звільнення [PERSON] відбулось без дотримання чинного законодавства України, його права на працю було порушено, діями відповідача спричинено моральну шкоду. А тому права працівника мають бути захищені шляхом викладеним у позові , що потребує захисту у спосіб, викладений у позовній заяві. В свою чергу представники відповідача заперечують проти доводів позивача, вказують на їх безпідставність - при притягнення до відповідальності працівника, при його звільненні були дотримані всі вимоги трудового законодавства України. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Так, як свідить наказ відповідача № 122 від 30.10.2018 [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності на підставі висновків, зроблених комісією Центрального госпіталю МВС України, у звязку зі здійсненою перевіркою якості надання [PERSON] медичних послуг хворому. Як свідчать матеріали зазначеної перевірки, 29.092018 р. до приймального відділення госпіталю поступив хвори, який потребував термінової діагностики для встановлення діагнозу.Черговий лікар-рентгенолог госпіталю [PERSON] відмовився приїхати в госпіталь і провести КТ-дослідження, мотивуючи свою відмову тим, що не володіє методом КТ-дослідження. Лікар - рентгенолог [PERSON] від пояснення причини невиходу на роботу та ненадання медичної допомоги відмовився, а лише написав заяву на ім`я начальника госпіталю, в який скаржиться на погані стосунки з працівниками відділення. В судовому засіданні позивач зазначив, що відмовився провести КТ-дослідженя, за відсутності підготовки та необхідного дозволу. Разом з тим, як вбачається з посадової інструкції лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики Центрального госпіталю МВС України [PERSON] , лікар - рентгенолог має обов`язки, своєчасно і якісно здійснювати рентгенологічні обстеженя хворих у повному обсязі, згідно клінічним показникам; визначати обсяг і методику рентгенологічного обстеженняя; оформляти протокол обстеження з рентгенологічним висновком і здійснювати запис в історії хвороби; в неробочий час за викликом відповідального чергового лікаря по Центральному госпіталю МВС України необхідно прибути на робоче місце для надання медичної підготовки. Відповідно до п. 2.14. Посадової інструкції лікаря-рентгенолога [PERSON] зазначено обов`язок проводити комп`ютерно-томографічні дослідження хворих при відсутності завідувача ВРРД. З обов`язками, визначеними вищевказаною посадовою інструкцією, позивач ознайомлений 28.08.2017 р., про що свідчить його особистий підпис. Як вказано у висновку перевірки, і це не було спростовано позивачем та його представником, лікар - рентгенолог [PERSON] має сертифікат спеціаліста, яким йому присвоєно звання лікаря - спеціаліста за спеціальністю рентгенологія . 25 січня 2018 р. позивач проходив атестацію і йому присвоєна друга кваліфікаційна категорія зі спеціальності рентгенологія. За порушення трудової дисципліни, відповідно до положень ст. 147 КЗпП України, до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно до вимог ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. В свою чергу ст. 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Як свідчать матеріали справи, доповідна записка завідувача відділення ВРРД Коріченської Ю.В., яка стала підставою для перевірки датована 12.10.2018 р., цією ж датою визначено проведення перевірки. Висновки за результатами проведення перевірки, як свідчать її матеріали, затверджені начальником госпіталю 30.10.2018 р. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що твердження позивача про відсутність підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності не знайшли свого підтвердження під час розгляду по суті. Разом з тим слід зазначити, що в розумінні вимог чинного законодавства України - положень ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Так, як свідчать матеріали справи, 31.10.2018 р. т.в.о. начальника відділу кадрів Колотовою О.О., старшим інспектором відділу кадрів Большаковою Т.Ф., завідувачем канцелярії [PERSON] складено акт про те, що 31.10.2018 року лікар - рентгенолог відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики [PERSON] був запрошений для ознайомлення з наказом від 30.10.2018 р. р. № 122. З наказом ознайомився, але підписувати відмовився. Причини відмови не повідомив. Зазначене позивачем [PERSON] , його представником у встановленому законом порядку не спростовано. Вимоги щодо визнання незаконним наказу № 122 від 30.10.2018 року на підставі якого [PERSON] було оголошено догану на посаді лікаря-рентгенолога відділення рентгенології та радіонуклідної діагностики Центрального гостіталю МВС України; скасування наказу № 122 від 30.10.2018 року на підставі якого [PERSON] було оголошено догану на посаді лікаря-рентгенолога відділення рентгенології та радіонуклідної діагностики Центрального гостіталю МВС України позивачем пред`явлені в заяві про зміну предмету спору 02.04.2019 р. При цьому, позивачем не надано доказів, які б надали суду можливість вважати, що встановлений положеннями ст. 233 КЗпП України строк для подачі позову з такими вимогами пропущений з поважних причин. Доказами відповідно до приписів ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані, відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПУК України, встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині визнання незаконним наказу № 122 від 30.10.2018 року на підставі якого [PERSON] було оголошено догану на посаді лікаря-рентгенолога відділення рентгенології та радіонуклідної діагностики Центрального гостіталю МВС України; скасування наказу № 122 від 30.10.2018 року на підставі якого [PERSON] було оголошено догану на посаді лікаря-рентгенолога відділення рентгенології та радіонуклідної діагностики Центрального гостіталю МВС України задоволенню не підлягають. За приписами п. 3 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Як вже зазначалось, 03.12.2018 р. відповідачем винесено наказ № 139 Про звільнення [PERSON] за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Як свідчать наявні в справі докази, зазначений наказ було винесено у зв`язку із висновками отриманими за результатами перевірки якості надання медичних послуг, які затверджені 28.11.2018 р. начальникам Центрального госпіталю МВС України. За вищевказаними висновками, лікар приймального відділення [PERSON] зателефонувала черговогму лікарю - рентгенологу [PERSON] і повідомила про про необхідність термінового проведення МРТ та КТ-дослідження хворих . Також була викликана рентгенолаборант [PERSON] , яка прибула до госпіталю . [PERSON] ввів в оману та навмисно і абсолютно безпідставно викликав лікаря-рентгенолога [PERSON] , яка виконала роботу замість нього. Як вбачається з наданих матеріалів за результатами перевірки було встановлено, що 03.11.2018 р. до приймального відділення госпіталю поступили хворі, які потребували термінової магнітно-резонансної і комп`терної томографії Для проведення обстеження та опису комп`ютерної томографії за викликом чергового лікаря, і це не заперечується позивачем, прибув черговий лікар - рентгенолог [PERSON] Як зазначають представники відповідача лікар - рентгенолог в порушення Посадової інструкції самостійно необхідні дослідження не робив , за нього необхідну роботу провів інший лікар - рентгенолог [PERSON] , що підтверджується записами у журналі та історії хвороби. [PERSON] та його представник зазначають, що твердження представників госпіталю не відповідають дійсності, оскільки позивач прибув за викликом, провів необхідне дослідження - МРТ головного мозку, що підтверджується протоколом від 03.11.2018 р., а також тим, що рентгенолаборант за його вказівкою та під диктовку здійснила в історії хвороби записи, які підписав позивач особисто. Разом з тим, такі твердження сторони позивача спростовуються наданими доказами- пояснювальною запискою [PERSON] , яка є лікарем - рентгенологом відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики, старшої медичної сестри відділення [PERSON], рентгенолога-лаборанта [PERSON] . Так, за результатами зазначеної перевірки начальником Центрального госпіталю МВС України до профспілки Центрального госпіталю МВС України внесено подання про звільнення [PERSON] за ст. 40 КЗпП України. Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, за положеннями ст. 43 КЗпП України. Засідання профспілкового комітету відбулось 28.11.2018 р. та за результатами розгляду внесеного подання вирішено надати згоду на звільнення позивача із займаної посади у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків , покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку. Таке рішення прийнято, як вбачається з протоколу № 16 засідання профспілкового комітету Центрального госпіталю МВС України, з урахуванням наданих документів та з огляду на його притягнення до дисциплінарної відповідальності 30.10.2018 р. Як пояснив в судовому засіданні позивач він не був повідомлений про день та час розгляду подання про його звільнення, проте такі доводи спростовуються письмовими доказами, а саме актом складеним працівниками госпіталю про те, що [PERSON] отримав лист-запрошення на засідання профспілкового комітету, копія якого долучена до матеріалів справи. Крім того, акт про відмову ознайомлення під підпис з протоколом № 16, складений 28.11.2018 р. свідчить про те, що [PERSON] був присутнім на засіданні профспілкового комітету. Крім того під час розгляду справи було встановлено, і дана обставина не заперечувалась [PERSON] , що позивач не ставив до відома адміністрацію госпіталю про наявність в нього інвалідності. Як свідчить анкета - форма Т-2 особової картки та автобіографія, заповнені позивачем при прийнятті на роботу, останні не мстять інформацію про інвалідність. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 зазначеної норми процесуального права доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до приписів ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З огляду на обставини встановлені в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено обставин, з якими законодавець передбачає можливість визнати незаконним наказ про звільнення, поновити працівника на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, в той час як зібрані по справі докази дають можливість зробити висновок про дотримання з боку Центрального госпіталю МВС України вимог трудового законодавства при звільненні позивача з посади. За таких обставин вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають. Згідно до ст. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач наголосив в судовому засіданні, що дії відповідача призвели до погіршення його здоров`я, нормальних життєвих зв`язків, моральних страждань у зв`язку із порушенням трудових прав. Опитані свідки : [PERSON] - мати позивача та його брат [PERSON] повідомили про те, що позивач був дуже пригнічений подіями, наслідками яких стало звільнення. Зазначили про те, що стан здоров`я позивача, його пригніченість, знервованість свідчать про спричинення йому роботодавцем моральної шкоди. Разом з тим, в розумінні вимог вищенаведеної норми права, наявність моральної шкоди та її стягнення безпосередньо пов`язується із неправомірними діями роботодавця - порушенням трудових прав працівника. Зважаючи на те, що підстави вважати дії відповідача - Центрального госпіталю МВС України такими, що порушили права [PERSON] відсутні, суд вважає за можливе відмовити позивачу і в задоволені вимог в частині стягнення моральної шкоди. За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається а сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed