Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

[PERSON] звернулась 03 березня 2017 року до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи приватного нотаріусу Юрченко Ірини Петрівни і просить визнати недійсним договір купівлі-продажу ? частки квартири за адресою [ADDRESS], укладений 23.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON], серія та номер 536, посвідчений приватним нотаріусом Юрченко Іриною Петрівною; скасувати державну реєстрацію права власності на ? частку квартири за адресою [ADDRESS] за [PERSON], посилаючись на вимоги ст. ст.203, 215, 362 ЦК України. Позивач посилається на те, що їй на праві приватної власності належить ? частка квартири за адресою [ADDRESS]. Двома іншими співвласниками до листопада 2016 року були син та невістка позивачки - [PERSON] та [PERSON]. У лютому 2017 року позивачеві стало відомо, що 23.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу ? частки квартири за адресою [ADDRESS], за яким остання набула право власності на вказану частку квартири. Цей правочин було посвідчено приватним нотаріусом Юрченко Іриною Петрівною. Позивач вважає даний договір недійсним, так як вона як співвласник мала переважне право на придбання частки квартири, однак їй не було запропоновано придбати вказану частку квартири. Провадження по справі відкрито 06 березня 2017 року. 13 червня 2017 року [PERSON] подала заперечення на позов, в яких зазначила, що спосіб захисту своїх прав позивачем вибрано не правильно, так як для даного випадку має застосовуватися положення ч.4 ст. 362 ЦК України. 14 липня 2017 року представником [PERSON] подано заперечення на позов, в яких представник відповідача вказує на те, що позивача було завчасно попереджено про наміри відповідачів укласти оспорюваний договір, а тому, враховуючи те, що позивач не висловила намірів придбати майно самостійно, будь-яким чином порушення прав та інтересів [PERSON] укладеним договором не порушено. У зв?язку з відсутність у судді Приморського районного суду м. Одеси Свяченої Ю.Б. повноважень, за результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа надійшла в провадження судді Чернявської Л.М. Відповідно до Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільний - процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017 року. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 05 січня 2018 року справу прийнято до розгляду та продовжено її розгляд за правилами ЦПК України, який набрав чинності 15.12.2017 року. 17 травня 2018 року [PERSON], а 29 травня 2018 року [PERSON] подали відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнали повністю та зазначили, що на підставі договору дарування, посвідченого Другою Одеською державною нотаріальною конторою від 09.10.2015 року за реєстровим № 1-2105, [PERSON] набула право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Вказаний договір було укладено та зареєстровано у встановленому законом порядку, і як вбачається з тексту позовної заяви - вказана обставина не заперечується позивачем. Реалізовуючи своє законне право, [PERSON] 23.11.2016 року продала вказану частку квартири [PERSON] При цьому, [PERSON] неодноразово намагалась вручити позивачці повідомлення про намір реалізувати належну їй частку майна. Однак, позивач в свою чергу ухилялась від отримання вказаного повідомлення, внаслідок чого, [PERSON] 03.10.2016 року звернулась до приватного нотаріуса з проханням передати заяву про намір продажу належної частки, що узгоджується зі статтею 34 ЗУ «Про нотаріат». Тобто, [PERSON] було вжито всіх залежних від неї заходів, з метою недопущення порушення прав позивача при укладанні спірного договору. Заявляючи вимогу про визнання недійсним договору - купівлі продажу № 536 від 23.11.2016 року, як на підставу своїх вимог, позивач посилається на порушення переважного права покупки частки у спільній частковій власності, яке нібито мало місце. Відповідачі з таким твердженням позивача не погоджуються оскільки воно повністю спростовується обставинами, описаними вище. Крім того, порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, навіть якби воно мало місце, не є підставою для визнання договору недійсним. Аналогічна правова позиція закріплена в постанові ВСУ від 10.10.2012 року по справі № 6-106 цс 12. Таким чином, вимога позивача про визнання договору купівлі-продажу 1/4 частки квартири за адресою: [ADDRESS] недійсним у зв'язку із тим, що під час укладання вказаного договору, нібито було порушено переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності не ґрунтується на засадах цивільного законодавства, а тому така вимога не може бути задоволена. Що стосується вимоги про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на 1/4 частки квартири [ADDRESS], то вона є похідною від первісної вимоги про визнання правочину недійсним (застосування наслідків недійсності правочину). Враховуючи відсутність передбачених законом підстав, для визнання договору купівлі-продажу 1/4 частки квартири недійсним, вимога про застосування наслідків недійсності цього правочину не може бути задоволена на думку відповідачів. 03 серпня 2018 року позивач надала відповідь на відзиви, в якій зазначила, що відповідачами при укладенні спірного договору були порушені вимоги ст. 203 ЦК України, а сам правочин вчинено без наміру створити будь-які юридичні наслідки, а тому вказаний договір має бути визнаний недійсним. Позивач в судове засідання не з?явилась, надала заяву, якою свій позов підтримала, просила задовольнити повністю та слухати справу за її відсутності Відповідачі в судове засідання не з?явилися, надали заяви про слухання справи за їх відсутності, та просили відмовити у задоволені позову. Суд розглядає справу за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. [PERSON] на праві приватної власності належить ? частка квартири за адресою [ADDRESS]. Як зазначає позивачка, двома іншими співвласниками до листопада 2016 року були син та невістка позивачки [PERSON] та [PERSON]. Так, [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Другою Одеською державною нотаріальною конторою від 09.10.2015 року за реєстровим № 1-2105, набула право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Вказаний договір було укладено та зареєстровано у встановленому законом порядку, і як вбачається з тексту позовної заяви - вказана обставина не заперечується. У лютому 2017 року позивачеві стало відомо, що 23.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу ? частки квартири за адресою [ADDRESS], за яким остання набула право власності на вказану частку квартири. Цей правочин було посвідчено приватним нотаріусом Юрченко Іриною Петрівною. Позивач вважає даний договір недійсним, так як вона як співвласник мала переважне право на придбання частки квартири, однак їй не було запропоновано придбати вказану частку квартири, при цьому сам правочин позивач вважає таким, що укладений без намірів створити юридичні наслідки. Згідно статті 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. [PERSON] 23.11.2016 року продала належну їй частку квартири [PERSON] Сам спірний договір сторонами виконано повністю, а також укладено у встановленій законом нотаріальній формі, право власності покупця було зареєстроване належним чином, а [PERSON] вступила в свої права власника та продовжує їх здійснювати, що свідчить про відповідність договору вимогам ст. 203 ЦК України. Крім того, на виконання вимог ст.362 ЦК України, відповідно до якої продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає, а якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, продавець має право продати свою частку іншій особі. [PERSON] 03.10.2016 року звернулась до приватного нотаріуса Юрченко І.П. з проханням передати [PERSON] заяву про намір продажу належної частки. З наведеного вбачається, що [PERSON] було вжито всіх залежних від неї заходів, з метою недопущення порушення прав позивача при укладанні спірного договору. Що стосується вимог позивача про визнання недійсним договору - купівлі продажу № 536 від 23.11.2016 року, внаслідок порушення переважного права покупки частки у спільній частковій власності, то таке твердження позивача спростовується обставинами, описаними вище, що підтверджено матеріалами справи. Крім того, обраний позивачем спосіб захисту його права суперечить чинному законодавству. Так, відповідно до п.18 ППВСУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику у спорах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи спори, пов'язані з порушенням переважного права купівлі частки в праві спільної часткової власності суд не має права задовольняти позови про визнання правочину недійсним, оскільки цивільним законодавством передбачено інші наслідки порушення положення частини четвертої статті 362 ЦК, зокрема позивач в такому випадку має право звернутись із позовом про переведення на нього прав та обов'язків покупця - за наявності на те фактичних підстав. З наведеного вбачається, що порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, не є підставою для визнання договору недійсним. Аналогічна правова позиція закріплена в постанові ВСУ від 10.10.2012 року по справі № 6-106 цс 12. Таким чином, суд доходить висновку, що у задоволенні вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу 1/4 частки квартири за адресою: [ADDRESS] недійсним має бути відмовлено. Що стосується вимоги про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на 1/4 частки квартири [ADDRESS], то вона є похідною від первісної вимоги про визнання правочину недійсним, як застосування наслідків недійсності правочину. Враховуючи відсутність передбачених законом підстав, для визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/4 частки квартири у задоволенні вимоги про застосування наслідків недійсності цього правочину теж має бути відмовлено.

Outcome: dismissed