Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цивільним позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, мотивуючи його тим, що 12.02.1999 року він уклав шлюб з відповідачем, [PERSON]. Від цього шлюбу мають повнолітню дитину - [PERSON] [INFO]. Шлюбні відносини з відповідачем припинені з травня 2018 року, через відсутність взаєморозуміння, втрати почуття любові та поваги один до одного. Сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Вважає, що збереження шлюбу між ними не можливо, у звязку з чим просить шлюб розірвати. Крім того за час проживання у шлюбі сторонами набуте за спільні кошти та зареєстроване за відповідачем майно: житловий будинок № 53 по вул. Петра Третяка (вул. Ватутіна) в м. Запоріжжя та земельну ділянку площею 0,0562га. за адресою: м. Запоріжжя, вул. Петра Третяка (вул. Ватутіна). Домовленості про добровільний поділ майна, набутого в період шлюбу, в позасудовому порядку сторони не досягли, шлюбний договір між сторонами не укладався. Тому просить суд, визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку № 53 по вул. Петра Третяка (вул. Ватутіна) в м. Запоріжжя та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0562га. за адресою: м. Запоріжжя, вул. Петра Третяка (вул. Ватутіна), а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати, які були ним понесені у звязку зі зверненням із позовом до суду у вигляді судового збору. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених у заяві. Відповідач у судовому засіданні позов визнала, не заперечувала проти розірвання шлюбу з позивачем та виділення йому 1/2 частини спільної сумісної власності, а саме 1/2 частини будинку № 53 по вул. Петра Третяка (вул. Ватутіна) в м. Запоріжжя та 1/2 частини земельної ділянки за цією адресою. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у звязку із наступним. Судом встановлено, що з 12.02.1999 року [PERSON] та [PERSON], перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження І-ЖС № 018677, яке видане 12.02.1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінської районної адміністрації м. Запоріжжя, актовий запис № 53. Сторони мають повнолітню спільну дитину, [PERSON], [INFO]. що підтверджується свідоцтвом про народження І-ЖС № 094806, яке видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради 18.05.2000 року. У 2002 році подружжя за спільні кошти придбали житловий будинок № 53 по вул. Петра Третяка (колишня вул. Ватутіна) в м. Запоріжжя, право власності на який оформили на дружину - [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу посвідченим другою Запорізькою держнотконторою 09.04.2002 року, реєстровий № 4-414 та зареєстровано у ОП ЗМБТІ за реєстровим №14408 від 16.04.2002 року.. У 2014 році [PERSON] оформила право власності на земельну ділянку (кадастровий номер: 2310100000:04:027:0406), площею (га): 0,0562 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Петра Третяка (колишня вул. Ватутіна), земельна ділянка 53, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно виданим Реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області 25.06.2014 року. З травня 2018 року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. З цього ж часу, шлюбні відносини між подружжям, припинені. Сторони втратили почуття поваги та любові один до одного. Шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені, шлюб існує формально. Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно із ч. 1 ст. 21 СК України шлюб є сімейним союзом чоловіка та жінки. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружися на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 Сімейного Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Майно може належати на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за змістом вказаної норми щодо майна, придбаного під час шлюбу, діє презумпція його спільності для подружжя, дока один з них не доведе його придбання за особисті кошти. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружити та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» передбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Статтею 71\~СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Суд враховує, що відповідно до вимог ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених вимог. Беручи до уваги, що позивач не просить про поділ будинку в натурі, а також те, що жоден з подружжя згоди на отримання компенсації замість його частки не надав та не вніс відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду, суд вважає, що слід визначити ідеальні частки подружжя в спірному будинку без його реального поділу. У звязку із тим, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення, шлюб слід розірвати, а також враховуючи те, що право власності на житловий будинку № 53 по вул. Петра Третяка (вул. Ватутіна) в м. Запоріжжя та земельну ділянку за цією адресою отримано під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, та відповідачем, у судовому засіданні позов визнано, суд має всі підстави для задоволення заявлених позовних вимог. Також, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у звязку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 2102,40 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню понесені позивачем, судові витрати на оплату судового збору в розмірі 2102,40 гривень.

Outcome: approved