Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом в якому просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки без номеру укладений 04.01.2008 р. між ним та ФГ «ЗЕВС-Д». В якості підстав визнання недійсним зазначеного договору, у позовній заяві вказано, що його укладення не відповідало вільному внутрішньому волевиявленню позивача, що суперечить ст.ст. 203, 215 ЦК України, а також те, що його зміст суперечить ЗУ «Про оренду землі», ЗК України та іншому законодавству. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підставою визнання недійсності договору просили визнати лише те, що позивач точно не пам'ятає, що підписував цей договір. [PERSON] також зазначив, в 2009-2012 р.р. отримував орендну плату, а 03.06.2013 р. уклав договір оренди цієї земельної ділянки із [PERSON]. Представники відповідача ФГ «ЗЕВС -Д» Глущенко З.Г. та Сарняк В.С. вважали, що позов через його безпідставність не підлягає задоволенню. Надали письмове заперечення проти позову. Третя особа [PERSON] позов вважала таким, що підлягає задоволенню. Вислухавши пояснення сторін у справі та третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, згідно з державним актом [NUMBER], виданого 11.03.2003 р. Великобурлуцькою РДА у Харківській області, на право приватної власності на землю, позивач є власником земельної ділянки на території Андріївської сільської ради Великобурлуцькогоького району Харківської області площею 5.3863 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий [NUMBER](а.с.17). Зазначене також підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності(а.с.18). Відповідно до наданої копії договору, між позивачем та ФГ «ЗЕВС-Д» 04.01.2008 р. укладено договір оренди земельної ділянки строком на 25 років(а.с.7-8). Як свідчить реєстраційний запис в ньому, цей договір пройшов державну реєстрацію 26.11.2010 р. за №041068500172, до нього додані документи, які є його невід'ємною частиною, що передбачені ч.4 ст. 15 Закону України «Про оренду землі». До справи долучені докази, які підтверджують, що позивач отримував орендну плату з ФГ «ЗЕВС-Д» орендну плату(а.с.9) Отримання орендної плати в ФГ «ЗЕВС-Д» за 2009-2012 р.р. позивачем не спростовано. В судовому засіданні позивач відмовився від подання клопотання про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи, Судом йому роз'ясненні наслідки цього, передбачені ст.146 ЦПК України. Згідно копії витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 16.04.2013 р. [PERSON] зареєстрував своє право власності на спірну земельну ділянку в цьому реєстрі(а.с.18). Але незважаючи на наявність договору про оренду землі із відповідачем 03.06.2013 р. [PERSON] уклав договір оренди саме цієї земельної ділянки із [PERSON].(а.с.10-15). 13.06.2013 р. позивач укладений із [PERSON] договір оренди земельної ділянки зареєстрував в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, що підтверджується копією витягу із цього реєстру(а.с.19). При вирішенні позову, суд виходить із того, що права та обов'язки сторін по справі визначаються правовідносинами щодо використання (оренди) земельної ділянки та обставин, що з цього витікають, які врегульовані ст.11,203-204,215-218, 225,230,233 638, 640, ЦК України, ст. 93 Земельного кодексу України, ст.ст.15-16 Закону «Про оренду землі», ст.ст.18,19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та положеннями інших нормативних актів. Вирішуючи спір у цій частині, суд виходить з того,що відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відмову сторони позивача від клопотання про призначення експертизи, та від подальшої участі у розгляді справи, суд розцінює як відмову від виконання обов'язку по доказуванню своїх вимог. Позивачем не надано доказів і не доведено свої заперечення факту підписання оспореного ним договору, як і його невід'ємних частин, зокрема, акту передачі земельної ділянки, відомостей про отримання орендної плати. Тому, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги про визнання недійсним такого договору, підписання якого позивачем спростовано, без належного доведення. Оцінюючи довід сторони позивача щодо невключення до договорів однієї з істотних умов (а саме, умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки), суд виходить з наступного: Дата підписання договору зазначена як 04.01.2008 р., дата їх реєстрації в ХРФ ДП ЦДЗК - 26.11.2010 р. На дату підписання існуюча на той час редакція ст.15 ЗУ «Про оренду землі» цієї умови не передбачала, Закон про таке доповнення №509-VI прийнято 16.09.2008р., а опубліковано 14.10.2008р. Як випливає зі змісту ч.1 ст.638 ЦК України, наявність істотних умов договору у часі прямо пов'язується з моментом досягнення сторонами згоди (який зафіксовано датою договору). Щодо передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, така умова визнана законом істотною після підписання договорів, тобто, після досягнення згоди з істотних на той час умов договору, як це передбачено згаданою нормою Кодексу. При цьому, в Законі N 509-VI від 16.09.2008р. застосування його положень щодо договорів, які підписані раніше, не передбачено, в Законі «Про оренду землі» такі положення також відсутні. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», зокрема, його ст. 20 не містить положення про відповідність документів вимогам, які внесені після їх подання, повернення документів у випадку внесення подальших законодавчих змін Закон також не передбачає. У ст.24 цього Закону, де встановлено обов'язковість відповідності вимогам закону поданих документів (тобто, на час їх подання), прямо заборонено відмовляти у державній реєстрації з підстав, не передбачених цим Законом. Згідно з п.7 Прикінцевих положень цього Закону, положення інших законів застосовуються в частині, що йому не суперечать. Водночас, взято до уваги, що подібні питання уже врегульовані самим договором: п.31 зобов'язує орендаря виконувати встановлені щодо земельної ділянки обмеження в обсязі, передбаченому законом, а п.36 передбачає механізм внесення змін його умов, що дає змогу коригувати цей документ з урахуванням подальших змін у законодавстві. Позивачем не надано доказів того, що відсутність у договорах запровадженої у подальшому однієї з істотних умов реально порушила права орендодавця, чи у її внесенні у договори орендарем було відмовлено; навпаки, сторони мають право внести відповідні зміни, що встановлені Законом і після підписання договору. Розглянувши усі наведені обставини у їх сукупності, суд доходить висновку, що вимоги позивача про визнання договору недійсним із цих підстав також задоволенню не підлягають. Вирішуючи позовні вимоги щодо застосування наслідків недійсності договору, тобто скасування державної реєстрації договору та повернення земельної ділянки, суд враховує, що ці вимоги безпосередньо пов'язані позивачем з першою, основною вимогою, як наслідок розгляду недійсності договору на зазначених позивачем конкретних підставах. Недоведеність цієї передумови (недійсності договору) тягне за собою висновок і про відсутність підстав для задоволення інших позовних вимог. Їх вирішення судом на інших підставах є неможливим, оскільки, це виходить за межі заявлених позовних вимог. Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України, виходячи з вимог ч.1 п.3 згаданого Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року, суд розглядає цивільні справи не інакше, як у межах заявлених позивачем вимог, зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.19, ч.1 ст.20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» №1952-IV від 01.06.2004р., підставою для реєстрації зазначених прав є, зокрема, договір оренди, така реєстрація проводиться на підставі заяви правоволодільця (правонабувача), сторін (сторони) правочину, або уповноважених ним осіб, подані документи повинні відповідати вимогам закону. Встановлено, що наявність згоди на реєстрацію оспореного договору з боку орендаря підтверджено заявою а також документами про оплату реєстраційних робіт. Орендодавцем свій підпис про це спростовано, але в силу зазначених вище обставин, недостовірність підпису не доведено; текст договору та інші документи подані з дотриманням вимог ст.ст.19-20 Закону. Крім цього, суд виходить також з того, що згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Нова редакція ст.15 ЗУ «Про оренду землі», якою введено додаткову істотну умову договору, не містить прямої заборони реєстрації того договору, який підписано раніше, до дня набрання чинності цієї норми. За загальними правилами акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання чинності цими актами та діють на майбутній час і не застосовуються до тих правовідносин, які виникли до набрання ним чинності. Принцип «все, що не заборонено законом, дозволено» давав право на реєстрацію цього правочину. Перевірка договорів на відповідність вимогам законодавства входить до компетенції відділу земельних ресурсів, який надав висновки про те, що порушень вимог ст.ст.4,5,6,11,15,17,19 Закону України «Про оренду землі» не знайдено, що відповідало дійсності. Після цього, договори з цими висновками було передано до реєструючого органу. Останній (у даному випадку, відповідний підрозділ ХРФ ЦДЗК), при здійсненні реєстрації керувався цими висновками, і виконав належну йому функцію у межах наданих йому повноважень. Відмова у реєстрації підписаного договору, у зв'язку зі зміною законодавства щодо введення нових істотних умов, законом не передбачена. Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог щодо скасування державної реєстрації договору та повернення земельної ділянки. Судом оцінено доводи сторони позивача про відсутність у нього волевиявлення на укладення оспорюваної угоди. Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. При цьому, відсутність встановлених законодавством умов для укладення договору Пленум розглядає не абстраговано, а в контексті з волевиявленням сторін, і проявом цього зазначає, зокрема, відсутність згоди за всіма істотними умовами договору. У даному випадку, при досягненні згоди на підписання кожного договору, у ньому зазначено ставлення сторін до існуючих на той час істотних умов, але вони не могли визначитись зі своїм волевиявленням до ще невідомої їм на той час обставини. Ознак відсутності згоди (тобто, незгоди) між сторонами щодо додаткової істотної умови на час підписання договору немає. Твердження сторони позивача щодо відсутності волевиявлення останнього на укладення договору з ФГ «ЗЕВС-Д», до втручання в правовідносини іншого учасника-приватного підприємця [PERSON]., суд оцінює у сукупності з іншими обставинами. Позиція позивача щодо свого дійсного волевиявлення стосовно оспореного договору є непослідовною. Позивачем неспростовані дані про отримання орендної плати в 2009-2012 р.р. які свідчать про те, що в цей період він погоджувався із існуванням договору оренди земельної ділянки і однієї із істотних умов договору, а саме, орендної плати за неї. Зважаючи на те, що представник позивача вважає отримання орендної плати платою за фактичне користування земельною ділянкою, суд звертає увагу на особисте ставлення до цього на той час з боку безпосередньо позивача. На підтвердження відсутності свого волевиявлення, сторона позивача посилається на те, що вона не визнає свій підпис як на договорах із додатками, а також на те, що її заява про реєстрацію підроблена. Проте, підписи землевласника на документах в обох цих випадках експертному дослідженню не піддавались, експертиза засвідчення останньої заяви судом не призначалась, клопотання про це не заявлялось. Оскільки, достовірність заявлених позивачем обставин, як зазначено вище, не доведена, суд не може покласти ці доводи в основу даного рішення. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Відповідно до ст. 640 ЦК України, договір, який підлягає державної реєстрації є укладеним з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 215, 203 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог законодавства. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У відповідності до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1-3, 5,6 ст.203 ЦК України. А тому суд приходить до висновку, що договір оренди між [PERSON] та ФГ «ЗЕВС-Д» укладено відповідно до вимог діючого на той час законодавства. Дії, пов'язані з проведенням державної реєстрації договорів оренди сторонами не оскаржені, та в судовому засіданні не розглядались. Підстав для визнання договору оренди земельної ділянки від 04 січня 2008 року, укладений між [PERSON] та ФГ «ЗЕВС-Д», об'єктом якого стала земельна ділянка площею 5.2863 га суду не надано, а тому в задоволенні цього позову слід відмовити.

Outcome: dismissed