Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Пласт» про стягнення заборгованості по заробітній платі, у якому просить суд стягнути за відповідача, на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 34390 гривні 88 копійок, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30 березня 2017 року по 03 лютого 2020 року в розмірі 253782 гривні 18 копійок, а всього 288173 грн. 06 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим що, відповідно запису в трудовій книжці [PERSON] 29 травня 2014 року його було прийнято на роботу в ПАТ «Пласт» на посаду водія автотранспортного засобу. Наказом від 30 березня 2017 року його звільнено з посади за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. В період роботи на підприємстві відповідач систематично не виплачував йому заробітну плату та в день звільнення остаточний розрахунок не провів. Згідно довідки наданої йому ПАТ «Пласт» 12 січня 2018 року, заборгованість по заробітній платі на день його звільнення складає 34390 грн. 88 коп. Середньомісячна заробітна плата, як зазначено в довідці, становить 7212 грн. 58 коп., середньоденна 335 грн. 47 коп. Вважає, що затримка розрахунку при звільненні за період з 30 березня 2017 року по 03 лютого 2020 року (день звернення до суду) становить тридцять п`ять місяців і 4 дні. Розмір заробітної плати, яку має сплатити відповідач за весь час затримки розрахунку по день звернення до суду становить 253782 грн. 18 коп. (7212 грн. 58 коп. х 35 місяців і 4 дні (252440 грн. 30 коп. + 1341 грн. 88 коп.). Тому, з урахуванням заборгованості по заробітній платі просить стягнути з відповідача на його користь 288173 грн. 06 коп. Відповідач надав до суду відзив, в якому позовні вимоги визнав частково, а саме в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 34390 грн. 88 коп. В іншій частині заперечує проти позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати належних працівнику при звільненні сум, з огляду на те, що сума визначена позивачем про стягнення середнього заробітку за весь час затримки визначена не вірно, включає в себе день звільнення, розрахунок не відповідає вимогам законодавства. Більш того, вказує, що позивачем був пропущений строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку, оскільки трьох місячний строк для такого звернення закінчився 30 червня 2017 року. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач в засіданні був відсутній, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає частково, з підстав, викладених у відзиві. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази приходить до наступного. Згідно записів у трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] , 29 травня 2014 року позивач був прийнятий на роботу в ПАТ «Пласт», на посаду водія автотранспортного засобу на умовах строкового трудового договору, з якої він, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, звільнився за згодою сторін 30 березня 2017 року. Згідно довідки виданої ПАТ «Пласт» 12 січня 2018 року, на день звільнення [PERSON] у ПАТ «Пласт» перед ним виникла заборгованість із заробітної плати, в розмірі 34390 грн. 88 коп. Розмір його середньомісячної заробітної плати за два останніх два місяця 7212 грн. 58 коп., середньоденної заробітної плати 335 грн. 47 грн., кількість робочих днів 43. Відповідно до частини першої статті 21\~Закону України\~«Про оплату\~праці» від\~24\~березня 1995\~року №108/95-ВР працівник має право на оплату праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно з частиною першою статті 115\~КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 1 статті 116\~КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. З викладеного вище вбачається, що відповідач, який в день звільнення позивача не здійснив виплату останньому заборгованої заробітної плати, порушив вимоги законодавства щодо своєчасної виплати нарахованої заробітної плати. На час розгляду справи, заборгованість по заробітній платі не виплачена позивачу. Так, згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суди установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, в даному випадку саме з вини підприємства виникла ситуація по невиплаті заробітної плати, доказів, які б спростовували дані факти, відповідачем суду не надано. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати підлягають задоволенню у повному розмірі. Стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 117\~КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в статті 116 цього Кодексу, тобто в день звільнення, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з того, що відповідно пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з пунктом 8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд не погоджується з розрахунком позивача, виходячи з наступного. По-перше, позивачем при проведенні розрахунку до періоду затримки було включено день звільнення, однак період затримки розрахунку має визначатися з наступного дня після звільнення позивача, тобто з 31 березня 2017 року, оскільки 30 березня 2017 року є днем звільнення позивача та останнім робочим днем, виплата за який увійшла в суму заборгованості по зарплаті. По-друге, при розрахунку позивач множив середньомісячну заробітну плату на 35 місяців та 4 дні, однак розрахунок повинен проводитись шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів, які у даний період становили 43 дні. Таким чином, середньоденний розмір заробітної плати буде становити 335 грн. 47 коп. (середньомісячна заробітна плата за два місяці (7212 грн. 58 коп. х 2) поділена на кількість (43) робочих днів). Отже, згідно пункту 8 Порядку, розрахунок повинен виглядати наступним чином: 335 грн. 47 коп. (середньоденна заробітна плата) х 708 робочих днів прострочення виплати заробітної плати (кількість робочих днів з 31 березня 2017 року по 03 лютого 2020 року), а тому загальна сума стягнення розміру заборгованості середнього заробітку за весь час затримки по 03 лютого 2020 року (у межах позовних вимог) повинна становити 237512 грн. 76 коп. Як роз`яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Слід також вказати, що суд не погоджується з позицією відповідача, викладеної у відзиві на позовну заяву, в якій просить застосувати до вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки наслідки пропущення строків позовної давності, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2\~ст. 233 КЗпП України\~у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 607/14495/16-ц, проаналізувавши зміст частини другої\~статті 233 КЗпП України, зазначив, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Вимога про оплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України, яка надає позивачу право звернутись до суду з відповідним позовом без обмеження будь-яким строком, адже ст. 117 КЗпП України встановлено відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з метою компенсації працівнику втрат від неотримання заробітної плати. Таким чином, враховуючи, що суд прийшов до висновку про невиплату працівнику всіх належних до виплати сум в день звільнення та необхідність стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах заявлених позовних вимог є законними. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у вигляді стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 34390 грн. 88 коп. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2017 року по 03 лютого 2020 року (включно) у розмірі 237512 грн. 76 коп. з вирахуванням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів. Також, згідно вимог п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення в частині стягнення на користь [PERSON] середньомісячної заробітної плати в сумі 7212 грн. 58 коп. підлягає негайному виконанню. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі звільняються від сплати судового збору за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових відносин. Відповідно до статті 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позов задоволено частково, а саме на 94,35 % (задоволена сума у розмірі 271903 грн. 64 коп. від заявленої 288173 грн. 06 коп.), а тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1983 грн. 24 коп. (94,35% від 2102,00 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial