Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів, а також за позовом [PERSON] до [PERSON] про спонукання до виконання мирової угоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 вересня 2010 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси по цивільній справі №2-4659/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини було затверджено мирову угоду, відповідно до якої, [PERSON] відмовилася від позовних вимог про стягнення аліментів, а я в свою чергу мав сплачувати аліменти на утримання доньки у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку починаючи з 21.09.2010 року до дня досягнення повноліття дитиною, тобто [INFO]. Позивач стверджує, що, на теперішній час, його матеріальний стан значно погіршився в зв'язку із наступними обставинами. Так, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2013 року з позивача стягнуто аліменти на утримання матері [PERSON] в розмірі 1108 гривень починаючи з 21 травня 2013 року довічно. Відповідно до зазначеного рішення суду та виконавчого листа доданого до рішення - Першим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського МУЮ було відкрито виконавче провадження. В грудні 2013 року до Суворовського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] із позовною заявою про стягнення з позивача боргу в сумі 81 600 гривень. Також до Суворовського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] та [PERSON] із позовними заявами про стягнення з позивача боргу в сумі по 79 930 гривень . Позивач стверджує, що розмір його заробітної плати не дозволяє йому сплачувати комунальні послуги, купувати продукти харчування, купувати одяг, сплачувати аліменти на утримання матері, а також аліменти на утримання дитини. В зв'язку з чим, позивач просить зменшити йому розмір аліментів до 30 відсотків від прожиткового мінімуму та встановити йому розмірі аліментів у твердій грошовій сумі, тобто у розмірі 385 гривень 80 копійок. Ухвалою суду від 27.01.2015р. були об'єднанні в одне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру аліментів, а також за позовом [PERSON] до [PERSON] про спонукання до виконання мирової угоди. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про спонукання до виконання мирової угоди мотивовані тим, що 29 листопада 2003 року між позивачем, [PERSON] та, відповідачем, [PERSON] Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Одеси зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2013 року. [INFO] народилася дитина, [PERSON], про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси в книзі записів актів громадянського стану про народження 20 липня 2004 року зроблено відповідний запис за № 963 та видано Свідоцтво про народження [NUMBER]. 6 липня 2010 року позивачкою було подано позовну заяву «Про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини». Відповідачем було визнано позовні вимоги та між сторонами укладено мирову угоду від 11 серпня 2010 року, згідно якої позивачка відмовляється від позовних вимог, а відповідач зобов'язується сплачувати на утримання доньки [PERSON] щомісячно аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку. Мирову угоду було затверджено ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2010 року. Цією ж ухвалою провадження у справі було закрито. [PERSON] стверджує, що жодної виплати відповідачем здійснено не було. Весь цей час донька проживає із позивачкою та знаходиться на її утриманні. На підставі викладеного, позивачка просить виконати мирову угоду, яка визнана ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2010 року по справі № 2-4659/10, відповідно до якої [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS], зобов'язується сплачувати на утримання доньки [PERSON], [INFO], щомісячно аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку шляхом примусового стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] щомісячно аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, починаючи з 06 липня 2010 року до досягнення дитиною повноліття шляхом примусового стягнення аліментів в примусовому порядку. В судовому засіданні представника [PERSON] просив задовольнити заявлені позовні вимоги та визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 385 гривень 80 копійок, тобто 30 % від прожиткового мінімуму. При цьому, він просив відмовити у задоволенні позовних [PERSON]. [PERSON], а такої її представник просили задовольнити позовні вимоги заявлені з її боку, а позовні вимоги [PERSON] залишити без задоволення. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про спонукання до виконання мирової угоди, а також позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру аліментів підлягають частковому задоволенню. Так судом встановлено, що 29 листопада 2003 року між позивачем, [PERSON] та, відповідачем, [PERSON] Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Одеси зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2013 року. [INFO] народилася дитина, [PERSON], про що відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси в книзі записів актів громадянського стану про народження 20 липня 2004 року зроблено відповідний запис за № 963 та видано Свідоцтво про народження [NUMBER]. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2010 року по справі № 2-4659/10, відповідно до якої [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS], зобов'язується сплачувати на утримання доньки [PERSON], [INFO], щомісячно аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку шляхом примусового стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] щомісячно аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, починаючи з 6 липня 2010 року до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] сплачував аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] з дати ухвалення мирової угоди, проте нерегулярно. В зв'язку з чим, [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про спонукання до виконання мирової угоди. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2013 року по даній цивільній справі позовні вимоги [PERSON] частково задоволені, та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку починаючи з 21.09.2010 року до [INFO]. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02.10.2013р. рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2013 року залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 березня 2014р. рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02 жовтня 2013 року було скасовано та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи рішення суду та ухвалу апеляційного суду, касаційна інстанція виходила з того, що задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що мирова угода за своєю правовою природою відповідно до норм Цивільного кодексу України є правочином, що згідно з ст. 629 цього Кодексу підлягає обов'язковому виконанню. Заінтересована сторона (стягувач) не позбавлений права звернутися до суду з позовною заявою про спонукання до мирової угоди, оскільки згідно з вимогами ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів сторони є примусове виконання обов'язку в натурі. При цьому суди попередніх інстанцій вважали, що ухвала суду про визнання мирової угоди не є виконавчими документом для її виконання державною виконавчою службою. При цьому, суд зазначив, що відповідно до ст. 208 ЦПК України судові рішення викладаються у формі ухвал та рішень. Згідно зі ст. 124 Конституції України, ст. 14 ЦПК України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Згідно Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень її державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, зокрема ухвали, постанови судів у відповідних господарських, адміністративних та кримінальних справах. Якщо ухвала має силу виконавчого документа і підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень, така ухвала оформлюється з урахуванням вимог, встановлених Законом України «Про виконавче провадження». Враховуючи зазначене, ухвала про визнання мирової угоди може бути виконавчим документом та підлягає виконанню у випадку, якщо її резолютивна частина відповідає вимогам цього Закону. Суди попередніх інстанцій залишили поза увагою вказані вище правові норми, не визначилися із характером спірних правовідносин, не врахували, що ухвала про визнання мирової угоди має силу виконавчого документа і підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень. Частиною 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом. Чинна редакція ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає вимоги до виконавчого документу. Так, У виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо;4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; 6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання. Однак ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2010 року по справі № 2-4659/10 не відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», так, в ухвалі відсутні відомості індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, їх місцезнаходження. В зв'язку з чим, вона не може бути прийняти до виконання органами виконавчої служби. Вищевказаний факт підтверджується постановою державного виконавця Першого Суворовського відділу ДВС ОМУЮ від 07.05.2014р., про відмову у відкритті виконавчого провадження. При цьому, судом встановлено, що [PERSON] вперше звернулась із заявою про відкриття виконавчого провадження за вищевказаною ухвалою суду від 15 вересня 2010р. лише 23.04. 2014р., а до цього письмових заяв про відкриття виконавчого провадження не подавала. На підставі викладеного, суд вважає, що необхідно спонукати відповідача до виконання мирової угоди шляхом примусового стягнення з відповідача аліментів, відповідно до змісту ухвалу суду від 15 вересня 2010р., тобто стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки - [PERSON], [INFO], уродженки м. Одеси у розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітків щомісячно, починаючи із 21.09.2010р.. При цьому, суд не визначає розміру заборгованості за вищевказаний період, оскільки зазначених вимог з боку сторін не заявлялось. Крім того, вищевказані вимоги можуть бути предметом самостійних позовних вимог (ст.ст. 194-195 СК України), а як саме і звільнення від сплати аліментів на підставі ч. 3 ст. 197 СК України. Суд вважає, що підлягають частковому задоволенню також позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру аліментів. Так судом встановлено, що з моменту визнання мирової угоди між сторонами, змінився матеріальний стан платника аліментів. Так рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2013 року з позивача стягнуто аліменти на утримання матері [PERSON] в розмірі 1108 гривень починаючи з 21 травня 2013 року довічно. Крім того, у [PERSON] існують не виконані боргові зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При визначенні розміру аліментів, відповідно до ст. 182 СК України, суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини , стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів , наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина , інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, суд вважає, що є підстави для зменшення розміру аліментів, які були визначені за ухвалою суду від 15.09.2010р.. В той же час, суд вважає, що відсутні підстави для визнання розмірі аліментів у твердій грошовій сумі. Так, згідно ч. 1 ст. 184 СК України встановлено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. З матеріалів справи вбачається, що відповідач офіційно працевлаштований та постійно отримує заробітну плату, а тому є доцільним визначення розміру аліментів у частці від заробітку, згідно вимог ст. 183 СК України. Враховуючи обставини справи, відповідно до вимоги ст.ст. 182,183 СК України, суд вважає можливим зменшити розмір аліментів та встановити його у розмірі зі всіх видів заробітків щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення - [PERSON], повноліття, тобто до [INFO], починаючи з дня ухвалення судового рішення. На підставі викладеного,

Outcome: partial