Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він відповідно до договору дарування ВАМ № 605761 від 30.07.2003 являється власником житлового будинку [ADDRESS], в якому зареєстрована також його співмешканка - відповідач [PERSON], яка фактично не проживає за вказаною адресою, у 2007 році виїхала на постйне місце проживання до РФ, не приймає участі в утримання вказаного нерухомого майна, однак у добровільному порядку не знялася з реєстраційного обліку за вказаною адресою, що створює для позивача перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні своєю власністю, зокрема, через неможливість оформлення житлової субсидії. У зв'язку з наведеним позивач просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить суд позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, хоча про день та час судового розгляду була завчасно та належним чином повідомлена через розміщення оголошення про виклик відповідача в газеті «Урядовий кур'єр» № 247 від 29.12.2016, у зв'язку з чим суд вирішує справу відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору дарування ВАМ № 605761 від 30.07.2003 [PERSON] являється власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується також Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.10,11). Згідно довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 1234 від 02.11.2016, виданої виконкомом Рябинівської сільської ради В.Писарівського району, за адресою: [ADDRESS], значиться зареєстрованою у тому числі [PERSON], [INFO] (а.с. 8). З акта опитування свідків від 02.11.2016, складеного секретарем Рябинівської сільської ради В.Писарівського району, вбачається, що [PERSON] не проживає в будинку [ADDRESS] протягом 9 років (а.с.9). Позивач [PERSON] наполягає, що відповідач [PERSON], являючись зареєстрованою у належному йому будинку, фактично не проживаючи та не користуючись цим житлом, не знявшись у добровільному порядку з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, чинить йому перешкоди у користуванні своєю власністю, зокрема, через неможливість оформлення житлової субсидії. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 27 травня 2015 року розглянув справу № 6-92 цс 15, при розгляді якої зробив правовий висновок, відповідно до якого передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. У розумінні ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; виселення; визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до абз.3 п.34 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК) (зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. справа № 6-57цс11), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до п.39 вищевказаної Постанови члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК; з урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК; оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Право члена сім'ї на користування житлом є сервітутним, у зв'язку із чим його припинення повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст. 405, 406 ЦК України, відповідно до яких сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника як за наявності обставин, які мають істотне значення, так і через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад рік. П.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. При вирішенні спору суд враховує загальні засади цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності й розумності, зважаючи на права та інтереси обох сторін у справі, враховує заборону обмеження прав одних осіб за рахунок інших. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки непроживання у жилому приміщенні понад 1 рік без поважних причин дає підстави для визнання осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним на підставі до ст. 405 ЦК України.

Outcome: approved