Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Трускавецького міського суду з позовом до Дрогобицької філії ТзОВ «Бренд-С», ТзОВ «Бренд-С» про стягнення не виплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої вимоги мотивує тим, що 08.02.2012 року його було прийнято на роботу мерчендайзером в Дрогобицьку філію ТзОВ «Бренд-С» згідно наказу № 11-к від 08.02.2012 року, а 05.03.2012 року його було переведено на посаду торгового агента згідно наказу № 22-к, де він пропрацював по 22.06.2012 року. 08.06.2012 року він написав заяву на звільнення за власним бажанням, яку подав безпосередньому керівнику - супервайзеру [PERSON], у присутності двох спеціалістів - [PERSON] та [PERSON]. Йому ніхто не перечив у звільненні, а навпаки 14.06.2012 року фінансовим директором [PERSON] було запропоновано здати всі засоби праці (планшет, ОР 8 комунікатор), та відповідно ним було відсторонено його від роботи для можливості повернення залишків нереалізованого товару. Оскільки протягом наступних днів він здавав товар, то і на роботу відповідно виходив по 22.06.2012 року (п'ятниця), то у відповідності до ст. 38 КЗпП України він відпрацював два тижні і наступного дня не виходив на роботу. Йому стало відомо, що його звільнено з роботи з 19.07.2012 року згідно листа, поданого старшому слідчому Трускавецького МВ ГУ МВС України від 14.06.2013 року № 191 за прогул без поважних причин. В подальшому він отримав трудову книжку цінним листом. Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України з копією наказу його не ознайомлено. 26.06.2012 року він звертався в Трускавецьку міську прокуратури з питання невиплати йому заробітної плати за травень 2012 року. Але, не зважаючи на це, йому не було виплачено ні заробітну плату за травень 2012 року, ні за пропрацьовані дні червня 2012 року (по 22.06.2012 року), ні розрахункові при звільнені з роботи, крім того не видано йому трудову книжку, і відповідно не ознайомлено його з наказом про звільнення. Після неодноразово уточнених позовних вимог вважає, що відповідач зобов'язаний сплатити на його користь за час затримки розрахунку та фактично зароблену заробітну плату за липень 2012 року в сумі 3025,77 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку з 25.06.2012 року по 08.05.2014 року в сумі 107003,96 грн., моральну компенсацію у розмірі 18000,00 грн., а всього - 128029,73 грн. Також просить зобов'язати відповідача внести зміни в наказ № 93-к від 19.07.2012 року, а саме замінити запис «звільнений з роботи за прогул без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України» на запис «звільнений за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України з 22.06.2012 року». Від представника відповідача надійшло письмове заперечення проти позову, в якому він вважає позов необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем вчинено злочини стосовно відповідача, і кримінальна справа від 13.12.2012 року № 12012150140000057 по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК України направлена до Самбірського міськрайнного суду Львівської області. Звільнення позивача було проведено у відповідності до чинного законодавства. Так за травень 2012 року позивачу було нараховано заробітну плату у розмірі 4399,28 грн., з якої утримано і сплачено податок у розмірі 794,51 грн. 22.05.2012 року було здійснено виплату авансу за травень 2012 року у сумі 440,00 грн. на картрахунок позивача, а другу частину заробітної плати за травень 2012 року у сумі 3161,77 грн., яка повинна була бути видана позивачу по видатковому касовому ордеру особисто на руки. У зв'язку із неявкою позивача для її отримання кошти було депоновано в банк. За червень 2012 року позивачу було нараховано заробітну плату у розмірі 1098,36 грн., з якої утримано і сплачено податок у розмірі 198,36 грн. Виплата коштів у розмірі 900,00 грн. через касовий ордер не здійснились через неявку позивача, тому кошти було депоновано в банк. Розрахункові за невикористану відпустки було нараховано 19.07.2012 року, в день звільнення [PERSON] у сумі 1663,06 грн.. з якої утримано і сплачено податок у розмірі 300,35 грн. Виплата у розмірі 1362,71 грн. через видатковий касовий ордер не здійснилися також через неявку позивача, тому кошти було депоновано в банк. Таким чином відповідач у відповідності до вимог ст. 47 КЗпП України вжив всіх заходів для проведення розрахунку із звільненим працівником у день його звільнення в повному обсязі. Неявка позивача для отримання належних йому коштів, так само як неявка для отримання трудової книжки, яку відповідач був готовий видати у день звільнення, не є виною відповідача. Позивач у позовній заяві сам визнає той факт, що до Дрогобицької філії ТзОВ «Бренд-С» більше не приходив. Крім того, в головний офіс ТзОВ «Бренд-С» позивач також не з'являвся, тому надати йому для ознайомлення наказ про звільнення й видати трудову книжку та кошти було фізично неможливо саме з його ж вини, а не відповідача. Слід зазначити, що після тривалої неявки позивача за трудової книжки її було направлено позивачу цінним листом. Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідач не виключає можливості того, що позивач мав намір звільнятися, проте у встановленому чинним законодавством порядку він із заявою не звертався. Таким чином, згідно вимог ст. 38 КЗпП України, позивач повинен був звернутися із заявою до про звільнення до керівника відповідача або начальника відділу кадрів. Згідно ж тверджень самого позивача вбачається, що у встановленому порядку він із заявою про звільнення не звертався. Таким чином, у зв'язку з тим, що позивач не виходив на роботу без поважних причин, його правомірно було звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП України. 19.07.2012 року [PERSON] був викликаний в телефонному режимі із проханням прийти та ознайомитись із наказом про звільнення за прогул без поважних причин, де б і одночасно було проведено з ним розрахунок, проте позивач прийти та ознайомитись із наказом про звільнення відмовився, підтвердженням чого є складення акту від 19.07.2012 року «Про відмову працівника підписати наказ про звільнення за прогул без поважних причин». Крім того, цього ж дня, 19.07.2014 року позивачу було надіслано повідомлення з проханням з'явитись до ТзВО «Бренд-С» за адресою: вул. Бузкова, 2, м. Львів для отримання трудової книжки, підтвердженням чого є повідомлення про вручення поштового відправлення, проте [PERSON] так і не з'явився, відповідно, що і стало причиною неотримання ним розрахункових коштів на місці, які пізніше було депоновано в банк. 13.03.2014 року [PERSON] було надіслано повідомлення, в якому було прохання з'явитися 20.03.2014 року до ТзОВ «Бренд-С» з 10:00 год. до 13:00 год. для проведення з ним розрахунку. Цього ж дня розрахунок було повністю проведено. Позивач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, просила в задоволенні позову відмовити. Подала суду копію постанови Апеляційного суду Львівської області від 23.04.2014 року про скасування постанови судді Сихівського районного суду м. Львова від 17.02.2014 року щодо [PERSON] (директора ТзОВ «Бренд-С») за порушення вимог трудового законодавства при звільненні [PERSON] Також додала, що хоча [PERSON] викликався телефоном 19.07.2012 року для того, щоб ознайомитись з наказом про звільнення, отримати трудову книжку та належні йому до виплати кошти, однак він не з'явився і жодних вимог до ТзОВ «Бренд-С» не висував. Будучи допитаним в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він працює супервайзером в ТзОВ «Бренд-С». [PERSON] заяву про звільнення особисто йому не надавав. Також зазначив, що заява про звільнення має бути написана на ім'я директора підприємства і подається директору підприємства. Заслухавши сторони, свідка, з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності з вимогами ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно із ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Встановлено, що 08.02.2012 року [PERSON] було прийнято на роботу мерчендайзером в ТзОВ «Бренд-С» згідно наказу № 11-к від 08.02.2012 року, а 05.03.2012 року його було переведено на посаду торгового агента згідно наказу № 22-к. 19.07.2012 року на підставі наказу № 93-к позивач був звільнений з роботи за прогул без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 55). Наказ про звільнення на даний час не скасований та формулювання підстав для звільнення не змінено. Враховуючи вищезазначене та відповідно до вимог трудового законодавства ТзОВ «Бренд-С» був зобов'язаний видати позивачу належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок на наступний день після пред'явлення позивачем вимоги про розрахунок. Відповідно до протоколу № 1301025/0025 від 21.01.2014 року Територіальної інспекції з питань праці у Львівській області [PERSON] не виплачено станом на день звільнення - 19.07.2012 року 5427,48 грн. компенсації за невикористану відпустку, заробітної плати за травень та червень 2012 року. Вказана сума виплачена позивачу лише 20.03.2014 року про що свідчить підпис [PERSON] у видатковому касовому ордері (а.с. 273) На підставі зазначеного протоколу постановою судді Сихівського районного суду Львівської області від 17.02.2014 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП та нього накладено стягнення - штраф у розмірі 510,00 грн. [PERSON] визнаний винним у тому, що він будучи директором ТзОВ «Бренд-С» допустив порушення законодавства про працю, а саме: працівника [PERSON] (звільнений на підставі наказу № 93-к від 19.07.2012 року) не повідомлено письмово про нараховані йому при звільненні суми, в тому числі компенсації, які належні йому до виплати; нараховані [PERSON] кошти при звільненні станом на 20.01.2014 року не виплачені, чим порушив вимоги ст. ст. 47, 83, 116 КЗпП України. Однак постановою апеляційного суду Львівської області від 23.04.2014 року постанову судді Сихівського районного суду Львівської області від 17.02.2014 року скасовано, оскільки відповідно з пояснень директора [PERSON] та свідка [PERSON] - юрисконсульта ТзОВ «Бренд-С», до березня 2014 року вимогу про розрахунок [PERSON] не пред'являв. Звернувся до ТзОВ «Бренд-С» за розрахунком 20.03.2014 року й кошти були виплачені. З оглянутих під час апеляційного розгляду книг реєстрації вхідної кореспонденції ТзОВ «Бренд-С» вбачається, що за період з червня 2012 року по 21 січня 2014 року з вимогами про проведення розрахунку при звільненні [PERSON] не звертався. Таким чином будь-яких доказів того, що станом на 21.01.2014 року (дату складання протоколу про адміністративне правопорушення) [PERSON] пред'являв до ТзОВ «Бренд-С» вимогу про розрахунок, у справі не представлено. Відповідно виплата коштів [PERSON] проведена не була й обов'язку письмово повідомляти [PERSON] про нараховані суми (що належить робити перед виплатою зазначених сум) у власника чи уповноваженого ним органу на той час не виникло. З огляду на викладене апеляційний суд прийшов до переконання про відсутність в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КЗпП України Відтак з вищезазначеного випливає, що позивач з вимогою про проведення з ним розрахунку та отримання трудової книжки в ТзОВ «Бренд-С» не звертався. Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду України, які містяться у п. 20 постанови від 24 грудня 1999 p. N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» про те, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а коли він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні останнього до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. В даному випадку не вчасне нарахування та невиплата розрахункових коштів виникли не з вини підприємства , яке подало достатньо належних доказів про відсутність своєї вини. Крім того відсутність вини у діях посадових осіб підприємства підтверджується також і постановою апеляційного суду Львівської області від 23.04.2014 року. Згідно ст.5 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та п.6 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушеннями термінів їх виплати своєчасно не отриманий з вини громадянина доход компенсації не підлягає. Відповідно до положень ст.237 КЗпП України відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя та положення ст. 60 ЦПК України, якою передбачено, що сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при визначені розміру моральної шкоди враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Також відповідно до п.5 вищезгаданої постанови при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають встановленню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв' язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Тобто, факт заподіяння позивачеві моральних страждань повинен мати підтвердження, а обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника або втрата ним нормальних життєвих зв'язків або здійснення додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника. Однак позивачем не надано жодних підтверджуючих доказів про настання для нього моральних страждань чи доказів того, що були порушені його нормальні життєві зв'язки, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Що стосується позовної вимоги про зобов'язання відповідача внести зміни в наказ № 93-к від 19.07.2012 року, а саме: замінити запис «звільнений з роботи за прогул без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України» на запис «звільнений за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України з 22.06.2012 року», то дана вимога задоволенню не підлягає, оскільки ні матеріалами справи, ні показами свідка, та і в судовому засіданні, позивачем не доведено про факт подачі ним 08.06.2012 року заяви про звільнення за власним бажанням. За таких обставин суд дійшов висновку про безпідставність заявленого позову, а тому з врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 47 ч.1, 116 ч.1, 117 ч.1 КЗпП України, та

Outcome: dismissed