Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , у якому просить визнати земельну ділянку площею 0,0473 га, кадастровий номер 4625887500:02:000:0512, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , і незавершене будівництво садового (дачного) будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , спільним сумісним майном подружжя, та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки та на 1/2 частину незавершеного будівництва. На обґрунтування позову зазначав, що з 16 лютого 2002 року перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 лютого 2020 року. За час перебування у шлюбі 12 березня 2008 року вони придбали земельну ділянку площею 0,0473 га, кадастровий номер 4625887500:02:000:0512, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , і розпочали на ній будівництво житлового будинку. Оскільки відповідач добровільно не бажає поділити їхнє спільне майно, тому позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Просить поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 17 серпня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 16 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2020 року вирішено проводити заочний розгляд справи. Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2020 року позовні вимоги [PERSON] задоволено, а саме : визнано земельну ділянку площею 0,0473 га, кадастровий номер 4625887500:02:000:0512, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , і незавершене будівництво садового (дачного) будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , готовність 20%, фізичний знос 10%, спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0473 га, кадастровий номер 4625887500:02:000:0512, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частки будівельних матеріалів, які вкладені у конструктивні елементи об`єкту незавершеного будівництва садового (дачного) будинку, а саме фундаменту та стін, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частки будівельних матеріалів, які вкладені у конструктивні елементи об`єкту незавершеного будівництва садового (дачного) будинку, а саме фундаменту та стін, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати із сплати судового збору в розмірі 1784,50 грн. 13 січня 2021 року [PERSON] подала до суду заяву про перегляд заочного рішення, у якій просить поновити пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та скасувати заочне рішення, призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження. Зокрема, зазначала, що їй та її представнику не було вручено та не надіслано засобами поштового зв`язку даного рішення. Представник відповідача дізналася про наявність вищезгаданого рішення лише 28 грудня 2020 року з Єдиного державного реєстру судових рішень. Тому [PERSON] вважає, що має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, оскільки такий строк пропущено з поважних причин. Відповідач не погоджувалась із заочним рішенням по даній справі, з огляду на таке. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 лютого 2020 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстровано 16 лютого 2002 року, Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 251. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11 вересня 2019 року вирішено стягувати аліменти в твердій грошовій сумі, в розмірі по 1500,00 грн. на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 21 червня 2019 року. Неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають з нею. Тягар матеріального утримання двох дітей лежить лише на матері, оскільки батько [PERSON] крім аліментів своїм дітям матеріально не допомагає. У зв`язку із відсутністю належного житла для проживання сім`ї, 20 листопада 2013 року вона за власні кошти та кошти її батьків придбала земельну ділянку площею 0, 0473 га, кадастровий номер 87500:02:000:0512, цільове призначення - для ведення індивідуального садівництва за адресою: Львівська область, Яворівський район, с. Рясне-Руська. На цій земельній ділянці відповідачка вирішила побудувати садовий будинок у зв`язку із відсутністю іншого житла для проживання своєї сім`ї. За допомогою батька і матері, які допомогли придбати будівельні матеріали, відповідачка розпочала будівництво садового будинку. Придбання будівельних матеріалів, оплату праці найманих працівників відповідачка оплачувала за власні кошти та за заощадження її батьків. Позивач [PERSON] жодних коштів у придбання спірної земельної ділянки та будівельні матеріали, оплату праці найманих робітників не вкладав, мотивуючи це тим, що в нього надто низька заробітна плата. Протягом спільного сімейного життя позивач неодноразово придбавав та продавав автомобілі, отримуючи значний матеріальний дохід, проте жодної матеріальної допомоги своїй сім`ї не надавав, витрачаючи зароблені кошти лише на свої особисті потреби та розваги, аж поки не покинув свою сім`ю заради іншої жінки. Крім того, старша донька [PERSON] у 2019 ступила до вищого навчального закладу - Львівського державного університету фізичної культури ім. Івана Боберського, де навчається одразу на двох факультетах на платній основі. Відповідачка неодноразово зверталася до позивача, щоб він надав матеріальну допомогу своїм дітям, проте останній такої жодного разу не надав, життям своїх дітей не цікавиться і по сьогодні. На підтвердження даного факту зазначає, що на розгляді Франківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання дітей. Також [PERSON] звертає увагу суду на те, що відповідачем не надано доказів, на підставі яких об`єкту незавершеного будівництва присвоєно номер будинку по [ADDRESS] , оскільки вона, яка є власником спірної земельної ділянки, ніколи не зверталася до відповідних установ про присвоєння номера неіснуючому будинку. Беручи до уваги вищенаведене, [PERSON] вважає, що суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема з тих підстав, що позивач [PERSON] жодним чином не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей, приховував від відповідачки та своїх дітей свої реальні доходи, витрачав їх лише на власні потреби та розваги, тобто на шкоду інтересам сім`ї. Слід звернути увагу,що позивач в своїй позовній заяві навіть не згадав, що він вкладав свої особисті кошти в придбання спірної земельної ділянки та будівельні матеріали, оскільки жодної участі в придбанні даного майна він не брав. За 18 років перебування у шлюбі з відповідачкою [PERSON] не придбав нічого в інтересах сім`ї, крім того, претендує на майно, придбане відповідачкою за власні кошти в інтересах своїх дітей, чим завдає шкоди своїм дітям. Крім цього, вказує на те, що вартість спірного майна не відповідає тій вартості, яку заявив позивач. Складаючи договір з ТОВ «Галтекс Плюс» про незалежну оцінку об`єктів нерухомого майна від 25 червня 2020 року, позивач разом з оцінювачем, визначили 20% вартості незавершеного будівництва садового будинку без необхідної технічної документації, визначивши його ринкову вартість в сумі 125510,00 грн, згідно з результатами проведеного обстеження та наданих на дослідження матеріалів. Проте, невідомо, які саме матеріали були надані для оцінки і ким. Проаналізувавши складений для оцінки локальний кошторис, встановлено, що кількість витрат будівельних матеріалів та їх найменування, а також обсяг проведених робіт не відповідають їх кількості та вартості. У зв`язку з тим, що складений локальний кошторис був складений без проведення і визначення обмірів та обсягів проведених робіт, він не може братись до уваги. Разом з тим, при складанні технічного паспорта на незавершене будівництво, має бути складений план будови та його розміри, проте оцінювачем цього не виконано. Таким чином, вважає, що [PERSON] було спеціально зазначено завищену вартість спірного майна, з метою отримання від відповідачки якомога більше коштів за свою частку, оскільки відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки площею 0,0473 га за адресою : Львівська область, Яворівський район, с. Рясне-Руська, виконаного ПП «Оціночна компанія «Апекс» на замовлення [PERSON] , ринкова вартість даної земельної ділянки станом на 04 вересня 2020 року становить 110501,00 грн, а не 231377,00 грн як зазначає позивач. Ухвалою Яворівського районного суду від 19 січня 2021 року [PERSON] поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та прийнято до провадження цивільну справу за заявою [PERSON] про перегляд заочного рішення. Ухвалою Яворівського районного суду від 28 січня 2021 року задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення та скасовано заочне рішення Яворівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2020 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 03 березня 2021 року. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 03 березня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд. В судовому засіданні позивач та його представник надали пояснення, аналогічні доводам позовної заяви та додатковим письмовим поясненням. В судовому засіданні відповідач та її представник надали пояснення, аналогічні доводам заяви про скасування заочного судового рішення та додатковим письмовим поясненням. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, зважаючи на таке. Як встановив суд, [PERSON] та [PERSON] 16 лютого 2002 року зареєстрували шлюб у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 251, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 11 вересня 2012 року (повторно). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львів від 18 лютого 2020 року у справі № 465/35/19, що підтверджується копією цього рішення. Відповідно до договору купівлі-продажу від 12 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Тіхоновим В.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 286, [PERSON] придбала земельну ділянку площею 0,0473 га, кадастровий номер 4625887500:02:000:0512, яка розташована на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, цільове призначення - для ведення садівництва. До позовної заяви [PERSON] додав копію Звіту про незалежну оцінку об`єктів нерухомого майна, а саме земельної ділянки площею 0,0473 га, кадастровий номер 4625887500:02:000:0512, яка розташована за адресою: Львівська область, Яворівський район, с. Рясне-Руська, та незавершеного будівництва житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , складеного суб`єктом оціночної діяльності ТзОВ «Галтекс Плюс». Як встановлено з наявного в цьому звіті витягу з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 14 травня 2020 року, зробленого оцінювачем ТзОВ «Галтекс Плюс» [PERSON] , 20 листопада 2013 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на зазначену вище земельну ділянку, підстава набуття права власності договір купівлі-продажу від 12 березня 2008 року № 286, посвідчений приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Тіхоновим В.А. Також на вказаній земельній ділянці розташований об`єкт незавершеного будівництва садовий (дачний) будинок ( [ADDRESS] ), готовність якого 20%, фізичний знос 10%, ринкова вартість 125510,00 грн, що підтверджується матеріалами зазначеного Звіту та наданою позивачем копією Технічного паспорта цього об`єкта. [PERSON] зазначає, що [PERSON] було спеціально зазначено завищену вартість спірного майна, з метою отримання від відповідачки якомога більше коштів за свою частку, оскільки відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки площею 0,0473 га за адресою: Львівська область, Яворівський район, с. Рясне-Руська, виконаного ПП «Оціночна компанія «Апекс» на замовлення [PERSON] , ринкова вартість даної земельної ділянки станом на 04 вересня 2020 року становить 110501,00 грн, а не 231377,00 грн, як зазначає позивач. Даний факт підтверджується копією звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки площею 0,0473 га за адресою: Львівська область, Яворівський район, с. Рясне-Руська, виконаного ПП «Оціночна компанія «Апекс» доданого до матеріалів справи. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частинами 1, 2 ст.70 Сімейного кодексуУкраїни визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Згідно ч. ч. 1, 2 ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При цьому, суд враховує, що зазначені норми законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 537/78/19. Як описано вище, відповідач стверджує, що майно, яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю і розділити між ними у рівних частках, є її особистою власністю, оскільки придбане (збудоване) за власні кошти та за кошти її батьків, а позивач жодної участі у придбанні земельної ділянки та будівництві садового будинку не брав. Так, відповідач та її представник стверджують, що 20 листопада 2013 року [PERSON] за власні кошти та кошти її батьків придбала земельну ділянку площею 0,0473 га, кадастровий номер 87500:02:000:0512, цільове призначення - для ведення індивідуального садівництва за адресою: Львівська область, Яворівський район, с. Рясне-Руська. На цій земельній ділянці вона вирішила побудувати садовий будинок у зв`язку із відсутністю іншого житла для проживання своєї сім`ї. За допомоги батька і матері, які допомогли придбати будівельні матеріали, відповідачка розпочала будівництво садового будинку. Придбання будівельних матеріалів, оплату праці найманих працівників, відповідачка оплачувала за власні кошти та заощадження її батьків. На підтвердження таких доводів надали суду: копію свідоцтва про її реєстрацію фізичною особою - підприємцем 12 вересня 2006 року; копії договорів строкових банківських вкладів від 18 травня 2009 року, 03 грудня 2012 року та 07 липня 2014 року, укладених її батьком [PERSON] з ВАТ «Плюс Банк», ПАТ «Ідея Банк» та ПАТ «ВіЕйБі Банк» відповідно із доказами внесення відповідних коштів на депозит; копії довіреностей, виданих її мамою [PERSON] , якими остання уповноважила її розпоряджатися вкладами на рахунках у ПАТ «ПриватБанк». Також відповідач і її представник стверджують, що позивач [PERSON] жодних коштів у придбання спірної земельної ділянки та будівельні матеріали, оплату праці найманих робітників не вкладав, мотивуючи це тим, що в нього надто низька заробітна плата, на підтвердження чого надали копію довідки про доходи позивача за час роботи на посаді оперативного чергового ПП «Деос охорона» в період червень - листопад 2018 року, згідно з якою за вказаний період позивач отримав 20454,55 грн, а без врахування аліментів - 16772,73 грн. Дослідивши і оцінивши описані доводи відповідача та її представника і надані на їх підтвердження письмові докази в їх сукупності, системному зв`язку та зв`язку з іншими наявними в матеріалах справи доказами, суд вважає, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте нею з позивачем в період шлюбу, зважаючи на таке. [PERSON] не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту належності їй та використання для придбання спірної земельної ділянки та будівництва спірного будинку виключно її особистих коштів, враховуючи, що на момент придбання ділянки і будівництва будинку сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Доводи відповідача про те, що придбання ділянки і будівництво будинку здійснювалось за кошти, які їй давали її батьки [PERSON] і [PERSON] , є лише твердженням відповідача, не підтвердженим будь-якими доказами. Посилання відповідача договори банківських вкладів, укладених її батьком з різними банківськими установами та внесення відповідних коштів на депозит, а також довіреності, видані її мамою, якими остання уповноважила її розпоряджатися вкладами на рахунках у банківській установі, не доводять факту отримання відповідачем певних коштів, їх розміру, надання батьками коштів із метою придбання нею земельної ділянки і будівництва житла, а також, що саме і лише за ці кошти здійснювалось придбання спірної земельної ділянки та будівництва спірного будинку. При цьому, відповідач просила суд допитати в якості свідка її батька [PERSON] і таке клопотання суд задовольнив, однак пізніше відповідач відмовилась від такого клопотання. Також суд вважає безпідставним та не бере до уваги посилання відповідача на довідку про доходи [PERSON] за час роботи на посаді оперативного чергового ПП «Деос охорона» в період червень - листопад 2018 року, оскільки така довідка стосується його доходів лише за пів року і за період часу, який був значно пізніше після придбання спірної земельної ділянки та початку будівництва на ній будинку. Водночас, в судовому засіданні, відповідаючи на запитання головуючого, відповідач вказала, що на придбання ділянки, будівельних матеріалів та оплату послуг з будівництва вона використовувала зокрема, кошти, отримані від здійснення підприємницької діяльності, кошти батьків, кредитні кошти, допомогу при народженні дітей. Також відповідач не заперечила, що позивач фактично брав участь та допомагав їй у здійсненні підприємницької діяльності - торгівлі на ринку. Отже, [PERSON] сама вказала, придбання земельної ділянки та будівництво будинку здійснювалось за кошти, які в силу закону є спільними коштами подружжя. Щодо посилання відповідача на довідку АТ «ПроКредит Банк» від 10 лютого 2021 року, згідно з якою вона станом на день видачі довідки не має заборгованості та виконала всі зобов`язання за кредитними договорами: № 344316, виданому 11 вересня 2006 року (сума 13000,00 доларів США), № 318901, виданому 27 вересня 2007 року (сума 3000,00 доларів США), № 30423030, виданому 30 вересня 2008 року (сума 4000,00 доларів США), суд зазначає таке. Як вбачається з даної довідки, всі кредитні кошти був надані та погашені в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, тобто самі кошти та зобов`язання щодо їх повернення також були спільними для подружжя. Крім того, згідно з довідкою АТ «ПроКредит Банк» від 27 квітня 2021 року [PERSON] був поручителем за зобов`язаннями [PERSON] за кредитним договором № 30423030 від 30 вересня 2008 року. Також суд враховує, що згідно з наданою відповідачем копії його заяви від 12 березня 2008 року, цією заявою [PERSON] надав згоду на купівлю його дружиною (на той час) [PERSON] спірної земельної ділянки площею 0,0473 га, кадастровий номер 4625887500:02:000:0512, яка розташована на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області. При цьому, із змісту даної заяви також вбачається, що нотаріус роз`яснював позивачу зміст ст. ст. Сімейного кодексу України, якими врегульовано підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя та право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Наведене свідчить, що дана земельна ділянка придбавалась [PERSON] саме як спільна власність подружжя її з [PERSON] . Підсумовуючи наведене вище, суд дійшов висновку про те, що відповідач [PERSON] не довела, що спірне майно, а саме земельна ділянку площею 0,0473 га, кадастровий номер 4625887500:02:000:0512, яка розташована за адресою: Львівська область, Яворівський район, с. Рясне-Руська, та незавершене будівництво садового (дачного) будинку, який розташований за адресою: Львівська область, Яворівський район, с. Рясне-Руська, є її особистою власністю. А тому суд вважає обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню вимогу позивача про визнання зазначених об`єктів спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . При цьому, суд зазначає, що відповідно до положень ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону. Згідно з ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до того часу, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю. Аналіз ст. ст. 60, 63, 69 Сімейного кодексу України та ст. ст. 328, 331, 368, 372 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Враховуючи наведене вище правове регулювання, суд зазначає, що оскільки під час розгляду справи не спростовано, що будівництво зазначеного вище будинку здійснювалося в період перебування [PERSON] і [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, то будівельні матеріали, використані у його будівництві та є предметом спору, належать сторонам на праві спільної сумісної власності і підлягають поділу між ними. При цьому, зважаючи на юридичну природу і специфіку незавершеного будівництва, суд вважає, що у разі поділу цього об`єкта як спільного майна подружжя слід конкретизувати конструкції, споруджені в процесі будівництва. Крім того, слід зазначити, що об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю належних забудовнику будівельних матеріалів і наявність судового рішення про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва чи його поділ не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на новостворену річ об`єкт нерухомого майна в розумінні норм ст. ст. 181, 331 Цивільного кодексу України, та не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно. Отже, визнання за рішенням суду в порядку поділу спільного майна подружжя права власності одного з них на відповідні частки об`єкту незавершеного будівництва не спричиняє правового наслідку у вигляді отримання таким майном (сукупністю будівельних матеріалів) статусу новоствореного нерухомого майна. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені Верховним Судом, зокрема, у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 352/90/16-ц. Щодо тверджень відповідача та її представника про те, що протягом спільного сімейного життя позивач жодної матеріальної допомоги на утримання сім`ї не надавав, витрачаючи зароблені кошти лише на свої особисті потреби та розваги, суд зазначає таке. На підтвердження таких доводів відповідач та її представник посилаються, зокрема, на: постанову судді місцевого Франківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2004 року, якою [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП (керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння) та позбавлено права керування транспортним засобом строком на 2 роки; рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2019 року у справі № 465/3566/19, яким вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання двох дітей в розмірі по 1500,00 грн на кожну дитину; вирок Городоцького районного суду Львівської області від 25 жовтня 2016 року у справі № 441/1365/16, яким [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження), та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 4250,00 грн, а також стягнуто витрати на проведення експертизи в розмірі 2111,04 грн; рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 січня 2021 року у справі № 465/2061/20, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 31928,35 грн; постанову державного виконавця Сихівського ВДВС Львівського МУЮ від 25 грудня 2012 року про закриття виконавчого провадження № 34386019, в якому з [PERSON] було стягнуто штраф в розмірі 510,00 грн на підставі постанови посадової особи ВДАІ від 14 жовтня 2010 року № ВС 261024. Так, відповідно до ч. 2 ст. 70 Сімейного кодексу України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Однак описані вище доводи відповідача та її представника і докази, якими вони обґрунтовують такі доводи, на думку суду, не підтверджують належним чином вказаних обставин, а саме не є належними, достовірними і достатніми доказами того, що позивач [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Разом з тим, суд вважає, що у спірному випадку при поділі спільного майна є підстави для відступу від засади рівності часток подружжя та збільшення частки відповідача [PERSON] , зважаючи на таке. Відповідно до ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Отже, відповідно до змісту наведеної норми, суд може збільшити частку майна одного з подружжя, з яким проживають діти. При цьому, сам по собі факт проживання дітей з одним із колишнього подружжя не є достатньою підставою для відповідного збільшення частки, а таке може здійснюватись лише за умови, що розмір аліментів, які діти одержують від другого з батьків, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тягар доказування обставин, необхідних для відступу від рівності часток подружжя в такому випадку покладається на того з подружжя, який ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя. Під аліментами слід розуміти обов`язок утримання у визначених законом випадках одним членом сім`ї інших, які потребують цього (у даному випадку - утримання батьками своїх дітей). Обов`язок по утриманню може виконуватись як в добровільному порядку, так і у примусовому - при виконанні рішення суду про стягнення аліментів. Отже, для правильного застосування ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України необхідним є встановлення, чи є достатніми чи недостатніми аліменти, які отримуються тим з подружжя, з ким залишились проживати діти для їх фізичного і духовного розвитку. Також відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 Сімейного кодексу України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України). Як встановив суд, за час шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народились двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Діти проживають разом з відповідачем [PERSON] , що підтверджується довідкою Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 06 червня 2019 року № 6009 та не заперечується позивачем. На даний час одна з дочок - [PERSON] є неповнолітньою, а інша, [PERSON] - повнолітня, однак навчається на стаціонарі у вищому навчальному закладі Львівському державному університеті фізичної культури імені І.Боберського, платна форма навчання, що підтверджується довідкою зазначеного навчального закладу від 25 травня 2020 року № 735. Згідно з банківськими квитанціями, копії яких відповідач надала суду, у 2019 - 2020 роках вона сплатила за навчання доньки 28640,00 грн. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2019 року у справі № 465/3566/19, яке набрало законної сили, вирішенотягувати з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі по 1500,00 грн. на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення дітьми повноліття, починаючи з дня звернення до суду - 21 червня 2019 року. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 21 січня 2021 року у справі № 465/2061/20 стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на утримання неповнолітніх доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] ,, [INFO] , в сумі 31928,35 грн. як вбачається із змісту даного рішення, додатковими витратами [PERSON] вказувала витрати на навчання однієї з дочок. Витрати на придбання дітям одягу, взуття, засобів зв`язку тощо. Постановою Львівського апеляційного суду від 19 липня 2021 року зазначене рішення було скасовано та ухвалено нове, який у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до статті 185 Сімейного кодексу України стягнення додаткових витрат на дитину проводиться у випадках, що викликані особливими обставинами, однак ні продовження навчання, ні відпочинок у Єгипті, ні придбання сезонного одягу не є тими особливими обставинами, на які повинно стягуватися додаткові витрати. Також суд врахував матеріальний стан відповідача, створення ним другої сім`ї, необхідність матеріального утримання себе як фізичної особи. Також в постанові є посилання на рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 вересня 2020 року. Так, з електронної копії рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 вересня 2020 року у справі № 465/3753/20, яка є в Єдиному державному реєстрі судових рішень, встановлено, що цим рішенням, яке набрало законної сили, вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання повнолітньої доньки [PERSON] , що продовжує навчання в сумі 2000,00 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення позивача до суду, тобто з 01 липня 2020 року і до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення 23-річного віку. Проаналізувавши зміст наведених вище судових рішень в контексті спірних правовідносин та в сукупності з обставинами справи і наявними доказами, суд вважає встановленим факт, що позивач у справі [PERSON] не бере достатньої участі в матеріальному утриманні і забезпеченні їхніх із [PERSON] дітей, які проживають з останньою, внаслідок чого між сторонами постійно виникають спори щодо утримання дітей, які вирішуються в судовому порядку. При цьому, із змісту описаних судових рішень вбачається, що [PERSON] в кожній із справ заперечував або свій обов`язок сплачувати певні кошти на утриманні дітей (щодо додаткових витрат), або розмір коштів, які просила стягувати з нього [PERSON] , просячи суд зменшити такий (щодо аліментів). Враховуючи дані обставини і зважаючи, що очевидним є те, що для забезпечення належного фізичного і духовного розвитку дітей, створення для них належних побутових умов, здобуття освіти, отримання якісних медичних послуг, відпочинку, забезпечення одягом, взуттям, харчами, іншими продуктами і речами першої необхідності тощо, необхідні значні кошти та інші матеріальні і організаційні затрати. Тому, зважаючи на наведені вище обставини та норми законодавства, враховуючи обов`язок обох батьків утримувати дітей, інтереси дітей, які майже повністю перебувають на утриманні матері [PERSON] , а розмір аліментів, які вони одержують від батька [PERSON] , об`єктивно недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, суд дійшов висновку про те, що відповідно до норм ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України відповідач [PERSON] має право на більшу частку у праві власності щодо спірного майна, ніж позивач, у зв`язку з чим необхідно здійснити поділ спільного майна подружжя у таких частках: визнати за позивачем право на 1/3 частину земельної ділянку площею 0,0473 га, кадастровий номер 4625887500:02:000:0512, яка розташована за адресою: Львівська область, Яворівський район, с. Рясне-Руська, та 1/3 частину незавершеного будівництва садового (дачного) будинку, який розташований за адресою: Львівська область, Яворівський район, с. Рясне-Руська, а за відповідачем - право на 2/3 частини спірного майна.

Outcome: partial