Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Запоріжжяобленерго» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 55 372 грн. 09 коп. та середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку по день ухвалення судового рішення, мотивуючи свої вимоги, що він перебував у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго» з 12.12.2012 по 16.02.2018. Наказом № 603-к від 15.02.2018 його було звільнено з товариства на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При звільненні позивача, ПАТ «Запоріжжяобленерго» повинно було сплатити на користь позивача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, але, належних виплат на день звільнення проведено не було, у зв'язку з чим, [PERSON] вимагає від відповідача також і відшкодування середнього заробітку за весь час затримки по день ухвалення судового рішення. 24.07.2018 позивачем подана заява про уточнення позовних вимог, оскільки 16.07.2018 відповідачем була виплачена заборгованість по заробітній платі у повному розмірі у сумі 55 372,09 грн. (за період з вересня 2017 р. по лютий 2018 р.), проте середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку не сплачено. У зв'язку чим, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 17.02.2018 по 16.07.2018 (по день розрахунку). Ухвалою судді від 05.06.2018 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) учасників справи в судове засідання, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). Згідно надісланого ПАТ «Запоріжжяобленерго» відзиву на позовну заяву, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку вважає їх такими, що не ґрунтуються на законі. Відповідно до довідки ПАТ «Запоріжжяобленерго» заборгованість по заробітній платі позивачу сплачена у повному обсязі 16.07.2018 у розмірі 55 372,09 грн. У судове засідання позивач та представник відповідача не з'явилися, подали судові заяву про розгляд справи у їх відсутність. За таких обставин, суд вважає можливим ухвалити рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, взявши до уваги обставини, викладені позивачем по тексту позовної заяви з урахуванням уточнень та відповідачем у своєму відзиві, перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Працівник має право на оплату своєї праці своєчасно на підставі укладеного трудового договору (ст. 21 Закону «Про оплату праці»). Згідно із ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Відповідно до ч. 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Заробітна плата повинна виплачуватися працівникові регулярно в робочі дні в строки, встановлені в колективному договорі, не рідше двох разів на місяць, не більше як через 16 календарних днів. Якщо день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі ст. 241-1 КЗпП України. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі невиплати розрахунку згідно ст. 117 КЗпП України підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 233 КЗпП України, частина 2, встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго» з 12.12.2012 по 16.02.2018. Наказом № 603-к від 15.02.2018 [PERSON] звільнено з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до довідки ПАТ «Запоріжжяобленерго» заборгованість по заробітній платі позивачу сплачена у повному обсязі за період з жовтня 2017 по лютий 2018 лише 16.07.2018 у розмірі 55 372,09 грн. Отже, позивач не отримав у строки визначені ст. 115 КЗпП України заробітну плату. У відповідність зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Зазначену вимогу закону відповідачем було порушено. Як з матеріалів справи, так із письмових пояснень позивача випливає, що позивач своєчасно не одержав належну йому при звільненні суму. Таким чином, незаконні в цій частині дії адміністрації підприємства несуть за собою відповідальність у відповідність з вимогами ст. 117 КЗпП України. Судом встановлено, що підприємство своєчасно не виплатило позивачеві розрахункові суми, згідно вимог ст. 116 КЗпП України, а згідно ст. 117 КЗпП України, підприємство у випадку провини в затримці виплати заробітної плати зобов'язано виплатити суму середнього заробітку з моменту затримки по день фактичного розрахунку. При розрахунку суми затримки суд керується Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року «Про затвердження порядку нарахування середньої заробітної плати» /з відповідними змінами та доповненнями/, згідно якого вартість одного робочого дня складає відношення фактичної середньої заробітної плати за два місяці, що передують звільненню /грудень 2017р, січень 2018р./ до кількості відпрацьованих днів за ці два місяці /21+19/, тобто 8003,76 грн. : 40 робочих днів = 200 гривень 09 копійок. Час затримки з моменту звільнення по день фактичного розрахунку складає 150 календарних днів - з 17 лютого 2018 року по 16 липня 2018 року. У такий спосіб сума за час затримки складає 30 013 гривень 50 копійок, що слід стягнути з відповідача на користь позивача. При розрахунку суд враховував вимоги позивача, тобто розглядав справу у межах позову. Отже, відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку. Слід зазначити, що крім національного законодавства, право на заробітну плату захищається й Конвенцією про захист заробітної плати № 95, яка ратифікована 31.01.1961. Відповідно до ст. 1 даної Конвенції, метою цієї Конвенції є термін «заробітна плата», який означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Конвенції, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата. Відповідно до ст. 12 Конвенції, заробітна плата виплачуватиметься через регулярні проміжки часу. Якщо немає інших відповідних урегулювань, котрі забезпечують виплату заробітної плати через регулярні проміжки часу, то періоди виплати заробітної плати має бути продиктовано національним законодавством або визначено колективним договором чи рішенням арбітражного органу. Окрім того, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved