Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . В будинку також зареєстровані його падчерка [PERSON] та її син [PERSON] , 2013р.н. У жовтні 2013 році відповідач [PERSON] разом з сином виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації, забрали свої особисті речі, не сплачують комунальних послуг та не приймають участі в ремонті будинку та його утриманні. Реєстрація [PERSON] та [PERSON] у будинку перешкоджає йому розпоряджатись та користуватись ним на власний розсуд, тягне за собою збільшення оплати за комунальні послуги, позбавляє можливості оформити субсидію. На підставі викладеного, просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, надали заяви про можливість розгляду справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи міститься заява, в якій вона позовні вимоги визнає, не заперечує проти зняття їх з реєстраційного обліку. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Бахмутської райдержадміністрації, у судове засідання не з`явилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, не має заперечень проти визнання малолітнього [PERSON] , 2013р.н., таким, що втратив право користування житловим приміщення за адресою: [ADDRESS] . Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 18.04.2000р. державним нотаріусом Другої бахмутської нотаріальної контори, позивачу на праві приватної власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки виконавчого комітету Новолуганської сільської ради Бахмутського району Донецької області, відповідач [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані в будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту №232/02-32, складеного 29.03.2021року депутатами Новолуганської сільської ради Бахмутського району Донецької області, за адресою: с.Новолуганське, вул.Пушкіна, буд.6 Бахмутського району Донецької області, зареєстровані відповідач [PERSON] та неповнолітній [PERSON] , проте не проживають у будинку з жовтня 2013 року. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою (будинком) на власний розсуд і має право за ст.391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, відповідач [PERSON] є членом родини позивача, яка з 2013 року у будинку не проживає, її особисті речі в ньому відсутні, у зв`язку із чим суд вважає, що її слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Що стосується неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Разом з цим, встановлено, що відповідач [PERSON] з малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , мають місце реєстрації в в [ADDRESS] . Беручи до уваги той факт, що [PERSON] , [INFO] , не досяг повноліття, за місцем реєстрації в [ADDRESS] не проживає більше 7 років, виїхав з матір*ю до Російської Федерації, де був зареєстрований, а також і той факт, що позивачем не створювались перешкоди у користуванні спірним житлом, суд приходить до переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ч. 1 ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за малолітнім [PERSON] право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , визнаючи його матір [PERSON] такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 4 статті 29 ЦК. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на це, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved