Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом ,з урахуванням його уточнень, в якому просить: визнати незаконним наказ ДП «Харківський завод транспортного устаткування» №01-к від 04.01.2018 року; поновити позивача на посаді заступника директора з виробничих питань ДП «Харківський завод транспортного устаткування»; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 05.01.2018 року із розрахунку 358,44 грн. за кожен день вимушеного прогулу ; стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі з 01 липня 2017 по 04 січня 2018 року в розмірі 37107,43 грн. ; стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4727,85 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з 07.04.2017 року він працював в ДП «Харківський завод транспортного устаткування» на посаді заступника директора з виробничих питань . Починаючи з 01 червня 2017 року по 31 грудня 2017 року включно заборгованість по заробітній платі згідно розрахункового листа складає 35 992 грн.05.01.2018 року позивач захворів . Того ж дня , він повідомив адміністрацію заводу , що знаходиться на лікарняному . Хворів він до 26 січня 2018 року , а 27.01.2018 року повинен був стати до роботи, так як це була субота на роботу він вийшов 29.01.2018 року у понеділок. Але на робоче місце позивач не зміг попасти , так як охоронець до заводу його не пропустив , та повідомив , що всі робітники заводу увесь лютий 2018 року знаходяться у відпустці без зберігання заробітної плати. Після чого позивач зателефонував директору заводу, який йому повідомив , що позивач звільнений . При телефонній розмові з начальником відділу кадрів, позивача повідомлено про його звільнення 04.01.2018 року за власним бажанням. На вимогу видати трудову книжку , копію заяви про звільнення , копію наказу про звільнення та заробітної плати позивачу також відмовлено. 30.01.2018 року позивачем на адресу заводу направлено лист з вимогою про надання цих документів та заробітної плати , але до теперішнього часу лист неотриманий і зберігається на пошті. 09.02.2018 року позивачем отримані трудова книжка , копія заяви про звільнення та копія наказу про звільнення. Але копія заяви про звільнення виглядає так, як написана рукою позивача , але скопійована тільки частина заяви , тому що відсутній припис позивача « Дата проставлена не моей рукой. Заявление не имеет юридической силы» ( та ще один підпис позивача). Ще влітку 2017 року , коли відповідач перестав сплачувати робітникам заробітну плату , позивачеві та іншим працівникам було запропоновано написати заяви про звільнення без дати звільнення та дати написання. Копію заяви про звільнення надано позивачу робітником відділу кадрів заводу. Коли позивач відмітив , що дати на заяві він не ставив , і це взагалі не його почерк , працівник відділу кадрів віднесла цю заяву директору , а позивачу надано копію половини зазначеної заяви . Відповіді на звернення до профспілкового комітету , куди позивач звернувся за захистом своїх прав , він також не отримав. Позивач вважає його звільнення за власним бажанням незаконним та безпідставним оскільки: при написанні заяви про звільнення за власним бажанням без дати звільнення відсутня воля позивача ; 04.01.2018 року позивач був на роботі , але йому ніхто не сказав , що він звільняється. З наказом про звільнення з 04.01.2018 року його ознайомлено не було , трудову книжку забрати не запропонували , ніяких розрахунків з позивачем проведено не було. У зв,язку з незаконним звільненням позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 05.01.2018 року із розрахунку 358,44 грн. за кожен день вимушеного прогулу ; стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі з 01 липня 2017 по 04 січня 2018 року в розмірі 37107,43 грн. ; стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4727,85 грн. Ухвалою суду від 23 квітня 2018 року за клопотанням позивача по справі витребувані докази та справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з,явився , надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з,явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Суд, з,ясувавши обставини справи та дослідивши докази в їх сукупності , прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивача 07.04.2017 року згідно наказу №53-к від 03.04.2017 року прийнято на роботу до Державного підприємства «Харківський завод транспортного устаткування» на посаду заступника директора з виробничих питань . Відповідно до копії наказу №01-к від 04.01.2018 року позивача [PERSON] звільнено за власним бажанням за п. 1 ст. 38 КЗпП України , на підставі заяви [PERSON] Як вбачається з копій листків непрацездатності позивач [PERSON] знаходився на лікарняному у період з 05.01.2018 року по 10.01.2018 року та з 15.01.2018 року по 25.01.2018 року. Позивачем до суду надана копія його заяви на ім,я директора ДП «ХЗТУ» про звільнення його за власним бажанням , в зв,язку з сімейними обставинами ,яка підписана позивачем , але відсутня дата . Як вбачається з довідки за №67 від 18.05.2018 року наданої ДП «ХЗТУ» на запит суду, оригінал заяви позивача [PERSON] , на якій він зробив припис , що дата записана в заяві не його рукою і що заява немає юридичної сили , був забраний тодішнім директором підприємства [PERSON] На теперішній час оригінал заяви позивача на звільнення в кадровій службі підприємства відсутній. Згідно розрахункового листа за грудень 2017 року борг за підприємством перед позивачем [PERSON] складає 35922 грн. 30 січня 2018 року позивач звернувся з заявою до директора ДП «ХЗТУ» про надання йому документів , а саме: копії його заяви про звільнення, копії наказу про звільнення , трудової книжки , довідки про суму заборгованості по заробітній платі з 02.04.2017 року з врахуванням компенсації за невикористану відпустку . Відповідно до п.7.1 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» ,яка затверджена наказом Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 року за №58 , на підприємстві ведеться така документація щодо обліку бланків трудових книжок і заповнених трудових книжок: а) книга обліку бланків трудових книжок і вкладишів до них; б) книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них .Книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ведеться відділом кадрів або іншим підрозділом підприємства, який здійснює оформлення прийняття і звільнення працівників. У цій книзі реєструються всі трудові книжки, що прийняті від працівників при влаштуванні на роботу, а також трудові книжки і вкладиші до них із записом серії і номера, що видані працівникам знову. У разі одержання трудової книжки у зв'язку із звільненням працівник розписується у особистій картці і у книзі обліку. Як вбачається з копії книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них : датою прийому або заповнення трудової книжки чи вкладиша до неї значиться 09.02.2017 року ; прізвище , ім,я та по -батькові власника трудової книжки вказано- Савєльєв [PERSON]; посада заступник директора ; найменування структурного підрозділу АУП; дата і номер документа, на підставі якого прийнято працівника наказ №53-к від 03.04.2017року ; серія і номер трудової книжки чи вкладиша до неї б/н; дата і підстава видачі працівнику трудової книжки при звільнені- наказ 01 від 04.01.2018 року; та в графі розписка працівника в отримані трудової книжки - значиться підпис. Відповідно до довідки наданої на запит суду , 04.01.2018 року позивач [PERSON] з 08-00 до 16.30 год відпрацював , згідно з графіком робочого часу підприємства. 26 лютого 2018 року позивач звернувся до голови профспілкової організації ДП «ХЗТУ» , щодо прийняття заходів по відновленню позивача на посаді заступника директора заводу . Отже, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача щодо визнання незаконним наказу про його звільнення на підставі п.1 ст.38 КЗпП України , оскільки доказів, щодо ознайомлення позивача з наказами суду надано не було. При розгляді трудових спорів, Верховний Суд України звертає увагу на необхідності застосування ст.232 КЗпП України при визначенні способів захисту прав у сфері трудових правовідносин (п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року). Відповідно до ч.1 ст.23 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Відповідно до ст.5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Частиною 2 ст. 235 КЗпП встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі. Аналогічна правова позиція викладена також у постанові ВСУ №6-33цс14. На підставі наданих ДП «ХЗТУ» до суду довідок №62,63,64 від 16.04.2018 року відповідач має борг по заробітній платі перед позивачем у розмірі 37107,43 грн. за період липня 2017 року січень 2018 включно .Середньоденна заробітна плата складає 358,44 грн., середньомісячна заробітна плата складає 7706,45 грн. Компенсація за невикористану відпустку нарахована в сумі 5946,99 грн., до виплати складає сума 4727,85 грн. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені сумі мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. На підставі ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Розрахунок середнього заробітку проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, із відповідними змінами та доповненнями (надалі - Порядок). Згідно п.2 зазначеного Порядку обчислення середньої заробітної плати провадиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадку, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача складає 358,44 грн. Відповідно до Правового висновку Верховного суду України у справі N 6-2597цс16 Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки законодавством не передбачено жодних підстав для його зменшення. Середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу з 05.01.2018 року по 22.05.2018 року, тобто по дату ухвалення рішення, який необхідно стягнути з відповідача, складає 34768,64 грн За таких обставин, суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог [PERSON] до Державного підприємства «Харківський завод транспортного устаткування» про визнання недійсним наказу про звільнення , поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі , середнього заробітку та компенсації за невикористану відпустку в повному обсязі. Відповідно до вимог п.2 ,4 ч. 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. У зв'язку з тим, що [PERSON] поновлюється на роботі, то в силу ст. 430 ЦПК України та ст. 235 КЗпП України рішення суду в частині поновлення на роботі й стягнення заробітної плати в межах місячної заробітної плати необхідно допустити до негайного виконання. На підставі викладеного та

Outcome: approved