Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспних дворів, станом на 15 квітня 1991 року в ньому була зареєстрована [PERSON], яка померла [INFO] року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина також на належні їй на підставі державних актів серії [NUMBER], [NUMBER] земельні ділянки площами 2,58 га, кадастровий номер [NUMBER], та 0,24 га, кадастровий номер [NUMBER]. [PERSON] стверджував, що на момент смерті [PERSON] він проживав разом із нею, а тому в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину після її смерті. Інші спадкоємці, які б прийняли спадщину, відсутні. Нотаріус відмовив йому (позивачу) у видачі свідоцтв про право на спадщину на спадкове майно. [PERSON] уточнив позовні вимоги, просив суд: - встановити факт постійного проживання разом із [PERSON] на момент смерті останньої; - визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування після смерті [PERSON]; - визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 2,58 га, кадастровий номер [NUMBER], яка належала померлій [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], у порядку спадкування після її смерті; - визнати за ним у порядку спадкування після смерті [PERSON] право на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,24 га, кадастровий номер [NUMBER], та одержання документів, що посвідчують право власності на цю земельну ділянку на своє ім'я. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів, які зазначені в позовній заяві, просили їх задовольнити. Представник Носівської міської ради Чернігівської області в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що міська рада не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON], просив розгляд справи проводити без їх участі за наявними у матеріалах справи доказами. У судовому засіданні треті особи [PERSON] та [PERSON] зазначили, що позовні вимоги [PERSON] визнають та не заперечують проти їх задоволення. Суд розглядає справу у відсутності представника Носівської міської ради Чернігівської області за наявними у справі доказами. У судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] дали показання про те, що вони добре знали покійну [PERSON], яка перед смертю захворіла та потребувала стороннього догляду. З 2000 року [PERSON] проживав разом з [PERSON], доглядав за нею до смерті, піклувався про неї, здійснив поховання, доглядає за будинком, обробляє земельну ділянку. Вислухавши пояснення позивача, його представника, третіх осіб, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 3). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У судовому засіданні встановлено, що 16 березня 1998 року [PERSON] склала заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті і на що за законом вона матиме право, заповіла [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях кожному, що підтверджується його копією (а.с. 9). Зазначений заповіт є чинним, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 6 жовтня 2017 року (а.с. 45). Відповідно до ст. 1223 ЦК України [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [PERSON], як особи, визначені у заповіті, мають право на спадкування після смерті [PERSON] З повідомлення Носівської районної державної нотаріальної контори № 2222/01-16 від 6 жовтня 2017 року (а.с. 43) вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї. Факт, який просить встановити позивач, підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. У судовому засіданні встановлено, що на день смерті [PERSON] була зареєстрована та проживала одна у [ADDRESS], що підтверджується копією довідки виконавчого комітету Носівської міської ради № 14-36/38 від 29 червня 2017 року (а.с. 10). Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Встановлення даного факту має для [PERSON] юридичне значення, так як дозволить йому реалізувати своє право на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] За таких обставин позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, а тому позивач в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що у разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої статті 1275 ЦК, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Таким чином, частки у спадщині, які мали право прийняти за заповітом [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [PERSON], переходять до [PERSON], як єдиного спадкоємця за заповітом, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, земельну ділянку площею 2,58 га та права на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,24 га і отримання правовстановлюючого документа, суд виходить з наступного. У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року в ньому була зареєстрована та проживала [PERSON], що підтверджується копією довідки Носівської міської ради № 14-36/39 від 29 червня 2017 року (а.с. 10). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. За таких обставин [PERSON] належав в цілому житловий будинок [ADDRESS], як єдиному члену колишнього колгоспного двору. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за життя не зареєструвала у встановленому порядку право власності на належний їй житловий будинок. З матеріалів справи вбачається, що на житловий будинок [ADDRESS] виготовлена технічна документація (а.с. 13-15). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за життя набула право власності на земельну ділянку площею 2,58 га із земель колишнього КСП імені Крапив'янського, на яку на ім'я останньої був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 0104856001009 від 10 листопада 2004 року, що підтверджується повідомленням відділу у Носівському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 26 липня 2017 року (а.с. 11). У судовому засіданні встановлено, що оригінал державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] втрачено, факт його втрати підтверджується оголошенням у газеті «Носівські вісті» (а.с. 26). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до п. «г» ст. 81, ч. 1 ст. 131 ЗК України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 152 ЗК України. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. У судовому засіданні встановлено, що 28 липня 2005 року, тобто після смерті [PERSON], на її ім'я було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,24 га серії [NUMBER], який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 0104856001010. Таким чином, [PERSON] за життя не набула право власності на земельну ділянку площею 0,24 га. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ листом від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснив, що в разі, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця. Право на завершення процедури приватизації та отримання земельної ділянки площею 0,24 га у власність, яке належало померлій [PERSON] на момент відкриття спадщини, не припинилося внаслідок її смерті. З матеріалів справи вбачається, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на спадкові житловий будинок та земельні ділянки у зв'язку з відсутністю документів, які б підтверджували факт постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем, та відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів, що підтверджується копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1297/02-31 від 7 серпня 2017 року (а.с. 27). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналізуючи добуті й досліджені докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, земельну ділянку площею 2,58 га та права на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,24 га і отримання правовстановлюючого документа також підлягають задоволенню. У матеріалах справи відсутні докази того, що земельним ділянкам площами 2,58 га та 0,24 га присвоєні кадастрові номера, а тому вони (кадастрові номера) не підлягають зазначенню в резолютивній частині рішення, як ідентифікатори зазначених земельних ділянок.

Outcome: approved