Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт», АТКБ «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Мачкур Антоніна Анатоліївна про визнання недійсними договору про пайову участь, договору іпотеки та скасування запису про іпотеку. Позовні вимоги [PERSON] мотивовані тим, що договір про пайову участь в будівництві багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» направлений на реалізацію інтересів однієї особи, що є підставою для визнання його недійсним. Разом з тим, позивач в обґрунтування позовних вимог також вказав, що договір іпотеки майнових прав на квартиру по [ADDRESS] від 22.09.2005р., який посвідчений приватним нотаріусом Мачкур А.А. та зареєстрований в реєстрі №Д642, укладений з порушенням вимог ч.2 ст.583 ЦК України та ст.5 Закону України «Про іпотеку». При цьому, наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному реєстрі Іпотек інформації про обтяження належної [PERSON] на праві власності квартири іпотекою порушує його цивільні права та обмежує право розпоряджатися даною квартирою. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 10.01.2020року відкрито провадження в даній справі та призначено судовий розгляд. Даною ухвалою встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву та строк для подання відповіді на відзив. Відповідачі: [PERSON] , ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт», АТКБ «Приватбанк» та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Мачкур Антоніна Анатоліївна в судові засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Заяв чи клопотань не подали, про поважність причин неприбуття суд не повідомили. Відповідно до положень визначених в ч.1 ст.223 ЦК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч. 4 даної статті ЦК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Разом з тим, ч.1 ст.280 передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, у зв`язку з неявкою відповідачів та третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватного нотаріуса Мачкур Антоніни Анатоліївни у судове засідання, які належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, суд заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши позовну заяву, матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Між позивачем [PERSON] та відповідачем 2 - ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» 13.11.2005 був укладений договір про пайову участь в будівництві багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.10-11). Відподно до умов даного договору виконавець - ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» зобов`язався вести будівництво багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] , а Пайовик - [PERSON] прийняти участь і вносити кошти на це будівництво для отримання квартири [ADDRESS] , загальною площею 96,1м.кв., кількість кімнат-3, 6 поверх. Як визначено умовами договору від 13.11.2005 №30, зокрема п.4.1. виконавець зобов`язаний передати вказану квартиру пайовику з технічним паспортом на неї після підписання держкомісією Акту про прийняття даного будинку в експлуатацію, шляхом підписання акту прийому-передачі протягом 10-ти днів. При цьому, пайовик зобов`язаний оплатити вартість квартири у визначений даним договором термін. Згідно поданої до суду копії договору від 13.11.2005 №30 даний правочин підписаний позивачем [PERSON] та головою правління ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» [PERSON] Представником позивача надано до суду копію квитанції до прибуткового касового ордеру №51 від 15.11.2006, з якого вбачається що ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» прийнято від [PERSON] пайовий внесок згідно договору від 13.11.2005 №30 в розмірі 339 713,5грн. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності від 20.03.2015 №35205891 на трикімнатну квартиру, Реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області здійснено реєстрацію права власності [PERSON] на трикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вимога про визнання недійсним договору про пайову участь в будівництві багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] від 12.09.2005 №28, який укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2, а також про визнання недійсним договору іпотеки майнових прав на квартиру №32 , укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 3 пред`явлена позивачем з тих підстав, що згідно відомостей з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 16.05.2006 проведена реєстрація іпотеки на об`єкт - «інше, 3-кімнати на 6-му поверсі, 3кімнати на 7-му поверсі, майнові права на 6-ти кімнатну квартиру, загальною площею 180,00кв.м, адреса: [ADDRESS] ». Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, передумовами вчинення відповідного запису про реєстрацію 16.05.2006 іпотеки 6-ти кімнатної квартири [ADDRESS] були договір іпотеки від 22.09.2005 між відповідачами - [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», а також договір №28 про пайову участь в будівництві багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] , укладений 12.09.2005 між ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» в особі голови правління [PERSON] та громадянином [PERSON] . Вказані обставини призводять до порушення позивачем реалізації права розпорядження своїм майном. Зокрема, 12.09.2005 ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» та пайовик [PERSON] уклали договір про пайову участь в будівництві багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] . Відповідно до умов даного договору, [PERSON] як пайовик зобов`язувався приймати участь і вносити кошти на це будівництво для отримання в будинку [ADDRESS] , загальною площею 180м.кв. (6поверх 3 кімнати та 7 поверх 3 кімнати), а виконавець - вести будівництво багатоквартирного житлового будинку. При цьому, відповідно до умов, передбачених п. 4.2. даного договору пайовик зобов`язаний оплатити вартість квартири у визначений даним договором термін, зокрема які передбачені п.3.1 договору від 12.09.2005, а саме: перший внесок - 10 800 долларів США (10%) оплата при підписанні договору; другий внесок - 10 800 долларів США (10%) до 19.09.2005, третій внесок 86 400 долларів США (80%) до 21.09.2005. 22.09.2005 між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки. Предметом даного договору є надання [PERSON] в іпотеку майнових прав на шестикімнатну квартиру №32 в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] як іпотекодавця перед ЗАТ КБ «ПриватБанк» як іпотекодержателем. При цьому, умовами договору, що іпотекодержатель має право в разі невиконання іпотекодавцем зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданих в іпотеку майнових прав на нерухоме майно переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Сторони за цим договором погодили, що іпотекою забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця, що випливає з кредитного договору №IFU0GK00000139 від 22.09.2005 Договір іпотеки від 22.09.2005року посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А.А. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, вбачається, що частиною шестикімнатної квартири №32 , майнові права на яку надав відповідач 1 [PERSON] згідно договору про іпотеку від 22.09.2005 в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору, є трикімнатна квартира №32 , яка є предметом договору №30 від 13.11.2005, укладеного між позивачем та відповідачем 2 - ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» та власником якої на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності є позивач. А отже спірне майно є в тому числі предметом договору №28 про пайову участь в будівництві багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] , укладеного 12.09.2005 між відповідачами - [PERSON] та ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» та договору іпотеки від 22.09.2005. Як свідчать матеріали справи та встановлені судом обставини договір про пайову участь в будівництві багатоквартирного житлового будинку від 12.09.2005 №28 укладений між ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» та громадянином України [PERSON] , при цьому договір підписаний від виконавця - [PERSON], від пайовика - [PERSON] . Однією із засад цивільного законодавства є свобода договору (п.3 ч.1 ст.3 ЦК). Таким чином, особа може, реалізуючи своє право свободи договору (право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. Згідно положень ст.13 ЦК цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до ст.202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно з ч.ч.1,3 ст.92 ЦК юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Відповідно до ч.3 ст.238 ЦК представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Закон не встановлює виключного переліку обставин, які свідчать про недобросовісність чи нерозумність дій третьої особи у відносинах із юридичною особою. Тому з огляду на загальні засади здійснення цивільних прав (ст. 12 ЦК України) висновок про добросовісність поведінки третьої особи залежить від того, чи відповідало укладення договору її внутрішній волі, чи бажала третя особа реального настання правових наслідків, що обумовлені договором, і чи настали такі наслідки насправді. Таким чином, підлягає оцінці не лише поведінка третьої особи до та в момент укладення оспорюваного договору, але й після його укладення, зокрема чи виконала третя особа свої обов`язки за договором, у який спосіб, як у подальшому третя особа розпорядилася одержаним за оспорюваним договором, чи не було залучення третьої особи до участі в укладенні договору формальною дією, спрямованою на подальше відчуження предмета договору з метою протиправного позбавлення юридичної особи права власності на майно. Сторонами у справі не надано суду доказів, які б підтверджували факт виконання [PERSON] зобов`язань по оплаті за договором про пайову участь від 12.09.2005. Разом з тим, відповідачами у справі не доведено факту набуття [PERSON] права власності на квартиру, яка була предметом договору №28 від 12.09.2005. Крім того, положеннями ст.241 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Подальше укладення ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» договору про пайову участь в будівництві багатоквартирного житлового будинку, предметом якого була трикімнатна квартира №32 вже 13.11.2005 з позивачем [PERSON] є свідченням про несхвалення правочину від 12.09.2005, який вчинений головою правління [PERSON] з метою укладення такого із фізичною особою [PERSON] . Крім того, за підписом голови правління ЗАТ «Прикарпаттянафтопродукт» позивачу - [PERSON] надано листа, згідно якого квартира №32 , яка є предметом договору №30 про пайову участь у будівництві нікому не відчужена, не перебуває в заставі, в спорі чи під забороною (арештом) не перебуває, а також вказано про відсутність прав і претензій щодо неї у третіх осіб. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Згідно з ч.ч. 2 та 3 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст.216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст.ст. 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи,визначені як ЦК України, а також вимогами процесуального законодавства України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч.3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Такий висновок щодо застосування норми права сформульований у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі №6-605цс16. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає підставними доводи позивача - [PERSON] в тій частині, що [PERSON] при укладенні 12.09.2005 договору про пайову участь одночасно виступав як представник виконавця та пайовик, що суперечить вимогам ч.3 ст.238 ЦК України, а тому наявні визначені законом підстави для визнання договору від 12.09.2005 недійсним. За змістом норм ч.1 ст.216 ЦК та ч.1 ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення і не створює ніяких юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Разом з тим, вирішуючи позов в частині визнання недійсним договір іпотеки майнових прав на квартиру №32 , суд виходить із наступного. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. У справі вирішується спір щодо недійсності іпотечного договору з тих підстав, що на момент укладення спірного договору майнові права на об`єкти незавершеного будівництва не могли бути предметом іпотеки. Зі смісту іпотечного договору від 22.09.2005, який укладений між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що в забезпечення виконання зобов`язань в іпотеку [PERSON] передані майнові права на нерухоме майно, а саме: шестикімнатну квартиру [ADDRESS] . Оскільки оспорюваним договором передано в іпотеку майнові права на квартиру, частина якої належить позивачу, то позивач відповідно до положень статтей 15, 16, 215, 216 ЦК України, має право оспорити зазначений іпотечний договір в судовому порядку, оскільки указаний договір стосується його прав та інтересів. За змістом частин 1, 3 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Статтею 5 Закону України від 05.06.2003 № 898-ІV «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору) указаний вичерпний перелік об`єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором. Предметом іпотеки могли бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також міг бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Водночас поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цьому законі були відсутні. Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25.12.2008 № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (набрав чинності 14.01.2009), яким були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку». З огляду на наведене, 22.09.2005 під час укладення договору іпотеки між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» сторонами були порушені положення ст.5 Закону України від 05.06.2003 №898-ІV «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору), оскільки майнові права на шестикімнатну квартиру в житловому будинку не могли бути предметом іпотеки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30.01.2013 у справі № 6-168цс12 та від 17.04.2013 у справі № 6-8цс13, від 20.04.2016 №6-2994цс15. Крім того, положеннями ст.18 Закону України «Про іпотеку», яка є спеціальною нормою, що визначає вимоги до змісту іпотечного договору, передбачено, що істотною умовою договору іпотеки є опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. Отже, залежно від того, що сторони договору визначили як предмет іпотеки договір має містити його опис, достатній для встановлення основних характеристик нерухомого майна або для з`ясування змісту (виду) майнового права щодо такого майна (право володіння, користування або інші правомочності), що є вимогою спеціального Закону та запорукою ефективної реалізації прав іпотекодержателя у разі звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення його вимог. Як встановлено судом, згідно договору іпотеки від 22.09.2005 сторонами договору визначено предметом іпотеки майнові права на нерухоме майно без визначення їх виду (право власності, користування,інші речові права). Тобто в оспорюваному іпотечному договорі відсутній опис переданого майнового права, тоді як таким описом не може вважатись опис майна, яке має бути побудоване іпотекодавцем, оскільки він є описом майбутнього об`єкту, а не характеристикою майнового права, як того вимагає закон. Виходячи із викладеного, вбачається що договір іпотеки, укладений 22.09.2005 між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» суперечить положенням ч.2 ст.5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладання оспорюваного договору) та ч.1 ст.18 Закону України «Про іпотеку», що відповідно до діючого законодавства є підставою для визнання його недійсним. Згідно ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним, при цьому відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Як вбачається з інформаційної довідки від 03.07.2018 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, яка наявна в матеріалах справи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі спірного іпотечного договору від 22.09.2005, а також повідомлення про реєстрацію іпотеки внесено запис про іпотеку №9115353. Оскільки спірний іпотечний договір визнається недійсним, суд застосовує наслідки недійсності цього договору шляхом скасування в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно вказаних вище записів про іпотеку, які внесені до Реєстру на підставі спірного іпотечного договору. Згідно до ст.15 ЦК України кожна особа мас право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Стосовно визначення учасником процесу у справі нотаріуса, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 1 квітня 2020 року під час розгляду справи № 520/13067/17(провадження № 14-397 цс 19) зазначила, що : «.. приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений».

Outcome: approved