Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбак», [PERSON] про визнання права власності та зняття з реєстраційного обліку транспортного засобу марки «ВАЗ 21043-20», 2006 року року випуску, номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що, відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.09.2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено та в рахунок погашення заборгованості кредитним договором звернуто стягнення на предмет застави, а саме на транспортний засіб марки «ВАЗ 21043-20», 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER], що належав [PERSON], шляхом продажу вказаного автомобіля з укладанням від імені ПАТ КБ «ПриватБанк» договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям автомобіля з реєстраційного обліку в органах ДАІ, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. В подальшому 16.03.2016 року позивачем було сплачено грошові кошти ПАТ КБ «ПриватБанк» за автомобіль. Однак у зв'язку з тим, що банком не в повній мірі виконано свої зобов'язання, а саме не знято автомобіль з реєстраційного обліку. На даний час позивач позбавлений можливості повною мірою користуватися та розпоряджатися своїм майном та враховуючи, те що сплачено грошові кошти за транспортний засіб, фактично набув право власності на автомобіль. Позивач в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. [PERSON] в судове засідання не з'явилася за невідомих причин. Про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що автомобіль марки «ВАЗ 21043-20», 2006 року року випуску, номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER], належить на праві власності [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER]. Також встановлено, що [PERSON] спірний автомобіль відповідно до договору застави від 08.06.2007 року був переданий в заставу ПАТ КБ «ПриватБанк». В подальшому, відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.09.2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено та в рахунок погашення заборгованості кредитним договором звернуто стягнення на предмет застави, а саме на транспортний засіб марки «ВАЗ 21043-20», 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER], що належав [PERSON], шляхом продажу вказаного автомобіля з укладанням від імені ПАТ КБ «ПриватБанк» договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям автомобіля з реєстраційного обліку в органах ДАІ, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Рішення набуло законної сили 05.10.2011 року. Відповідно до акту прийому-передачу, [PERSON] (представник філії ПАТ КБ «Приватбанк») передав, а [PERSON] прийняв спірний автомобіль, а також грошові кошти у розмірі 18000,00 грн. зараховані та сплачені до установи банку. Крім того, відповідно до платіжної квитанції позивачем 13.03.2016 року було сплачено 18000,00 грн. на рахунок ПАТ КБ «Приватбанк» за придбаний автомобіль. Згідно з ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право власності є непорушним. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України). Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Право позивача на звернення з даним позовом передбачено ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України, згідно з якими власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. Як передбачено ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як передбачено ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У ст. 655 ЦК України також зазначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Крім того, суд також враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції! № 475/97-ВР від 17.07.1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно з ст. 1 Першого протококу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності та враховуючи те, що ПАТ КБ «Приватбанк» в силу рішення суду набуло права власника на спірний транспортний засіб, розпорядилося таким, продавши його позивачу, який в свою чергу сплатив за нього вартість, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що право позивача підлягає захисту та слід визнати за позивачем право власності на автомобіль марки «ВАЗ 21043-20», 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER] та зняти його з реєстраційного обліку.

Outcome: approved