Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом та просив суд визнати його особистою власністю майно - автомобіль марки NISSAN, модель - F15 JUKE, об'ємом 1.6 л., кузов [NUMBER], який було придбано сторонами у зареєстрованому шлюбі. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він придбав у ТОВ «Елефант» автомобіль марки NISSAN, модель - F15 JUKE, об'ємом 1.6 л., кузов [NUMBER], на підставі договору купівлі-продажу автомобіля № [NUMBER] від 12.06.2012р., формально у шлюбі, але за кошти, які належали йому особисто. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду заперечення на позовну заяву. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думки представників, заслухавши показання свідків, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто. Судом встановлено, що за рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 15 липня 2014 року шлюб між сторонами розірвано(спірне майно на законних підставах придбано сторонами в період шлюбу і на час розгляду справи даний факт сторонами не заперечувався). Позивач в якості доказів придбання автомобіля за власні кошти надав суду розписки, датовані 07.06.2012р. на суму 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США, 13.09.2012р. на суму 9 000 (дев'ять тисяч) доларів США, 17.02.2013р. на суму 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США та 19.04.2013р. на суму 3 000 (три тисячі) доларів США, які підтверджують факт отримання грошових коштів у позику від його батька - [PERSON]. Викликаний в якості свідка позивач, [PERSON], підтвердив викладені у наданих суду розписках факти отримання коштів від батька. Засвідчив, що отримані таким чином грошові кошти були направлені ним на оплату вартості автомобіля, яким він користувався особисто. Договір позики з батьком у письмовій формі окремо від розписок не укладався. Допитаний в якості свідка батько позивача - [PERSON], підтвердив факти передання грошових коштів синові [PERSON] Пояснив, що позичав синові раніше накопичені за часи офіційного працевлаштування грошові кошти і кошти виручені від продажу дачного будинку. Додав, що станом на день надання пояснень суду, позичені грошові кошти йому не повернуто. Про продаж спірного майна йому нічого не відомо. Свідок помилявся у датах та сумах передання грошових коштів, відповів про колір придбаного позивачем автомобіля як «чорний», але відповідно до наданих позивачем суду документів автомобіль «фіолетового» кольору. Однак, досліджені судом розписки були надані позивачем вже після подання позовної заяви. В позовній заяві не міститься посилань на вказані розписки, всі розписки складені в односторонньому порядку, без доказів обізнаності кредитора про факт передання коштів. Інших письмових доказів в підтвердження існування обставин, відображених в розписках, у тому числі строків повернення коштів, суду не надано. Також позивач у судовому засіданні пояснив, що наявні в нього на банківському рахунку грошові кошти, яких було достатньо для придбання автомобіля без звернення до батька за позикою, планував витратити на інші цілі. З врахуванням викладеного, у суду є підстави ставити під сумнів достовірність фактів, повідомлених свідком. Відповідачка у судовому засіданні заперечувала дійсність наданих розписок та додала, що при поданні позовної заяви позивач вказував, що грошові кошти, за які придбавався автомобіль, були накопичені ним особисто до шлюбу та внесені у повному обсязі на користь продавця. Відповідачкою у судовому засіданні надано суду виписку з банківського рахунку позивача за період з 01.12.2011р. по 11.03.2013р., з якої вбачається наявність грошових коштів на банківському рахунку позивача у сумах, які давали йому змогу самостійно виконати взяті на себе зобов'язання перед продавцем без отримання позики. Слід зазначити, що за наявності власних грошових коштів на банківському рахунку у позивача не було необхідності отримання позики. Та позивач не довів у судовому засіданні цільового використання на оплату вартості автомобіля саме грошових коштів, отриманих у позику. Судом встановлено, що автомобіль придбавався на спільні сімейні кошти сторін після народженні доньки, а позивач у шлюбі мав свій власний автомобіль, який був другим за рахунком у родині. П. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 зазначає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Суд вважає, що позивач на порушення обов'язку, передбаченого ст. 10 ЦПК України, не довів суду обставини, що саме з позичених ним 34 000 (тридцяти чотирьох тисяч) доларів США було оплачено вартість спірного автомобіля. Більше того, відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Така правова позиція викладена судовою палатою ВСУ у справі № 163цс12, в якій зазначено, що відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Але позивачем не доведено, що судом відповідачка надавала у письмовій формі згоду на укладення договору позики та взагалі знала про його існування. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, викладені позивачем у позовній заяві, доказах та показаннях свідка, що дає підстави суду відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed