Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, зокрема квартирою [ADDRESS] шляхом його вселення в неї та зобов»язання відповідачки надати йому ключі від вхідних дверей у вказану квартиру. Також просить визначити порядок користування спірною квартирою, а саме йому виділити у користування меншу ізольовану кімнату розміром 10,7 кв.м., а [PERSON] більшу ізольовану кімнату площею 20,8 кв.м., залишивши в спільному користуванні: кухню, балкон, ванну кімнату, туалетну кімнату, коридор. Обґрунтовуючи вимоги тим, що він є співвласником вказаної квартири, як і [PERSON], яка чинить йому перешкоди у користуванні нею, не впускаючи його до квартири та не дозволяючи в ній жити, у зв»язку з чим вимушений звернутись до суду з таким позовом. [PERSON] в свою чергу заявила зустрічний позов до [PERSON] про усунення перешкод в управлінні, розпорядженні квартирою [ADDRESS], шляхом зобов»язання [PERSON] повернути їй оригінал свідоцтва про право власності на вказане житло, зазначаючи, що останній тим, що не надає їй правовстановлюючий документ на квартиру, перешкоджає їй в управлінні та розпорядженні її частиною квартири, яке полягає в тому, що вона не має можливості зареєструвати своє право власності на неї в реєстраційній службі з урахуванням рішення Святошинського районного суду м.Києва від 14.07.2011 року, яким укладений нею раніше договір довічного утримання було розірвано. Представник позивача за первісним позов у судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримала, просила їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Додатково суду пояснила, що [PERSON] є сином відповідачки [PERSON], які є співвласниками квартири [ADDRESS] в рівних частках, проте мають дуже погані стосунки, оскільки відповідачка не дозволяє позивачу мешкати в ній із своєю сім»єю, кажучи, що він має її покинути, на що він не погоджується та є причиною їх постійних конфліктів та непорозумінь. Пояснила і те, що відповідачкою у 2004 році було укладено договір довічного утримання із сторонньою особою, який було розірвано рішенням суду від 14.07.2011 року за другим зверненням до суду, у зв»язку з чим у позивача існують побоювання щодо дій відповідачки в частині і його частики майна в квартирі, а тому просить вселитися в неї, визначивши порядок користування. Зазначила представник і те, що [PERSON] погоджується на виділ йому меншої кімнати, яка не відповідає його частці, з урахуванням відсутності іншої. Зустрічний позов не визнала, просила в його задоволенні відмовити, з підстав його безпідставності та недоведеності. [PERSON] у судовому засіданні свій позов підтримала, просила його задовольнити. Суду пояснила, що [PERSON] чинить їй перешкоди у розпорядженні та управлінні квартирою [ADDRESS], яку вважає лише своєю власністю з огляду на те, що у 1985 році [PERSON] було надано грошові кошти у розмірі 1600 рублів на будівництво кооперативної квартири, тоді як реєстрація права власності на квартиру [NUMBER] була здійснена за її волею та лише на прохання сина [PERSON] без будь-яких правових підстав на те. Перешкоди у розпорядженні спірною квартирою полягають в тому, що [PERSON] не надає їй оригіналу свідоцтва про право власності на вказане вище житло, що позбавляє її право на реєстрацію свого права власності на неї, яке досі рахується за сторонньою особою, з якою договір довічного утримання вже розірвано за рішенням суду. З огляду на що вважає, що такий оригінал правовстановлюючого документу має знаходитись саме в неї, а не в [PERSON], який і просить їй повернути. Щодо первісного позову, то його [PERSON] не визнає, у його задоволенні просить відмовити, зазначаючи, що ніяких перешкод [PERSON] у користуванні спірною квартирою вона не чинить та зазначаючи, що порядок користування також не може бути визначений, оскільки тільки вона має користуватись нею, оскільки у [PERSON] є інше житло де він і має жити. Висловила також свою категоричну позицію з приводу неможливості [PERSON] жити разом з нею в її квартирі. Представник [PERSON] у судовому засіданні зустрічний позов своєї довірительки підтримав, просив його задовольнити, проти первісного заперечував, в його задоволенні просив відмовити. Суду пояснив, що [PERSON] не може зареєструвати своє право власності на квартиру [ADDRESS], яка їй належить на праві часткової власності, оскільки [PERSON] не надає їй оригіналу правовстановлюючого документу на неї, що є порушенням прав власника в частині розпорядження майном, а тому його має бути повернуто [PERSON] Щодо первісного позову пояснив, що він є необґрунтованим та недоведеним, з огляду на те, що перешкоди [PERSON] у користуванні спірною квартирою не чиняться. Щодо визначення порядку користування вказаною квартирою, то такий також не може бути визначений, оскільки вказаного спору не існує, [PERSON] за станом свого здоров»я та віку потребує в користуванні двома кімнатами, які знаходяться в квартирі [NUMBER] за вище зазначеною адресою. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, його представника, які мають зворотні статуси по зустрічному позові, вивчивши та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, як первісного так і зустрічного позову з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності в рівних частках належить [PERSON] та її сину [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності на житло, видане 02.04.1996 року, копія якого міститься в матеріалах справи, вбачається з рішення Святошинського районного суду м.Києва від 14.07.2011 року, яке набрало чинності, згідно якого договір довічного утримання укладений [PERSON] та [PERSON] у 2004 році розірвано. Із довідки форми № 3, що видана Комунальним підприємством «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» від 11.10.2013 року № 634 вбачається, що у вищезазначеній квартирі зареєстровані: з 1985 року [PERSON] та з 1991 року [PERSON] Згідно технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності, спірна квартира складається з двох ізольованих кімнат, одна з яких розміром 10,7 кв.м., друга - 20,8 кв.м., приміщень загального користування: кухня, балкон, ванна кімната, туалетна кімната, коридор. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла не інакше як на підставі закону за рішенням суду. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками зі їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідно матеріальної компенсації. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інше не заборонені законом угоди. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Оскільки, позивач є власником 1/2 частки спірної квартири, то він має право вимагати усунення перешкод у її користуванні, шляхом вселення в зазначену квартиру та визначення порядку користування нею. У судовому засіданні знайшло підтвердження те, що у сторін склалися неприязні стосунки, що стало причиною не бажання [PERSON], щоб [PERSON] користувався цією квартирою, в ній проживав про що сама неодноразово зазначала у судовому засіданні, висловлюючи свою категоричну відмову в цьому та вказуючи, що це на її думку є неможливим, оскільки вона його ненавидить та все зробить щоб разом не жити, що в свою чергу є перешкодою для позивача у вільному проживання в спірній квартирі та порушенням його відповідних прав власника щодо користування нею, які підлягають захисту шляхом вселення його в квартиру [ADDRESS]. Щодо визначення порядку користування цією квартирою між сторонами, то такі вимоги також підлягають задоволенню, оскільки з огляду на встановлені вище стосунки між позивачем та відповідачкою вбачається відсутність спільної згоди таких на користування їх спільним майном, а саме вказаною квартирою, яке в такому разі підлягає судовому вирішенню. Як встановлено, житлова площа спірної квартири складає 31,5 кв.м., її співвласниками є 2 особи, а тому на кожного із співвласника припадає по 15,75 кв.м. в цій квартирі. Проте, оскільки в квартирі кімната з ідеальним розміром частки у власності для кожного із співвласників відсутня, то суд вважає за можливе виділити у користування [PERSON] за його на це згодою, кімнату меншою за розмір його частки, а саме розміром 10,7 кв.м., а [PERSON] кімнату розміром 20,8 кв.м., яка є навіть більшою за її часткою у власності, залишивши спільному користуванні: кухню, балкон, ванну кімнату, туалетну кімнату, коридор, враховуючи, що при такому розподілі не порушуються права жодної із сторін. Позовні вимоги в частині зобов»язання відповідачку видати позивачу ключі від спірної квартири, задоволенню не підлягають, оскільки такий спосіб захисту прав не передбачений законом і по своїй суті є процесом виконання рішення суду щодо усунення перешкод у користуванні власністю. Щодо зустрічних вимог, то такі підлягають частковому задоволенню, зокрема щодо усунення перешкод в розпорядженні власністю [PERSON], шляхом зобов»язння [PERSON] надати оригінал свідоцтва про право власності на житло, а саме квартиру [ADDRESS] для реєстрації у відповідних органах права власності на частку в зазначеній квартирі за [PERSON], з поверненням оригіналу свідоцтва про право власності на вказане житло [PERSON] після такої реєстрації пава власності з огляду на таке. Згідно вище вказаних норм, які регулюють питання власності та згідно ст. 361 ЦК України, яка визначає, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у справі часткової власності, порушене право підлягає захисту. Згідно свідоцтва про право власності на житло, видане 02.04.1996 року за відповідним розпорядженням комісії по приватизації житлового фонду НВО «Електронмаш» щодо квартири [ADDRESS] її власниками в рівних частках є [PERSON] та [PERSON] 30.09.2004 року [PERSON] уклала договір довічного утримання з [PERSON], згідно якого її частка власності у квартирі [ADDRESS] була передана у власність набувачеві по вказаному договору. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 14.07.2011 року, яке набрало чинності, вказаний договір довічного утримання було розірвано, а відтак згідно ч.1 ст. 756 ЦК України [PERSON] знову набула право власності на майно, яке було нею передано, тобто на цю ж частину спірної квартири. Проте, у судовому засіданні встановлено, що вказана частка власності [PERSON] за нею не зареєстрована, що вбачається із відповіді БТІ м.Києва від 22.10.2012 року в якій зазначено, що ? частка квартири [ADDRESS] за [PERSON] не зареєстрована з 30.09.2004 року, тобто з моменту укладення нею вже розірваного тапер договору довічного утримання. Те, що оригінал свідоцтва про право власності на це житло знаходиться у [PERSON] ніким не заперечується та свідчить його надання при розгляді вказаної справи, те, що [PERSON] не надає це свідоцтво [PERSON] для здійснення реєстрації свого права власності на квартиру вбачається із пояснень його представника, яка пояснювала у суді, що [PERSON] як співвласник квартири правомірно ним володіє та побоюється за дії [PERSON] по бездумному розпорядженню квартирою, яке вже мало місце у 2004 році та підтверджується неодноразовими зверненнями [PERSON] до прокуратури Святошинського району м.Києва з цього приводу. Отже, з огляду на вище встановлене, вбачається порушення з боку [PERSON] прав [PERSON] в частині розпорядження своєю власністю, оскільки саме за ненаданням їй оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру, остання не має можливості своє право на неї зареєструвати у відповідних органах реєстрації. Проте, враховується судом і те, що [PERSON] абсолютно правомірно володіє цим свідоцтвом, оскільки є співвласником квартири, з огляду на що, обираючи спосіб захисту порушеного права позивача за зустрічним позовом, суд вважає за можливе до його застосування саме у вигляді зобов'язання [PERSON] надати його для реєстрації у відповідних органах права власності на частку в зазначеній квартирі за [PERSON], з поверненням оригіналу свідоцтва про право власності на вказане житло [PERSON] після такої реєстрації права власності, що відповідає відновленню порушеного права про яке заявляє [PERSON] в даному позові та не позбавляє права і в подальшому звертатись до суду за захистом своїх порушених прав у разі такого. З огляду на що, позовні вимоги по зустрічному позову підлягають частковому задоволенню. Посилання [PERSON] в своїх поясненнях на те, що квартира [ADDRESS] є її особистою власністю, не дивлячись на свідоцтво про право власності на нього яке видано на двох, є необґрунтованими, нічим не доведеними, а тому оцінюються судом критично. Посилання [PERSON] та її представника на існування у [PERSON] іншого житла, де на їх думку той і має жити, та на неналежний догляд сина похолого віку матері, також оцінюються негативно, оскільки права власника не можуть обмежуватись існуванням у нього іншого майна, як і догляд сином своєї матері, який може бути по своїй суті іншим правовим спором, що не впливає на поняття власності та обсяг певних прав по ньому. Посилання представника [PERSON] в судовому засіданні на побоювання останнього в бездумному розпорядженні [PERSON] своєю часткою власності квартири, а відтак його намагання в уникненні цього не відповідають нормам діючого закону щодо права власника розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, чому суд також надає свою правову оцінку. Суд надає оцінку і свідченням, які надавали в судовому засіданні свідки заявлені стороною зустрічного позову, зокрема [PERSON] та [PERSON], з огляду на які зазначає, що такі свідчать про існування конфлікту між позивачем та відповідачкою, який було враховано судом вище. Отже, за вищевикладених обставин, суд дійшов до висновку про наявність законних підстав для часткового задоволення позовних вимог первісного та зустрічного позовів.

Outcome: partial