Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із даним позовом, який обґрунтовував тим, що 25 квітня 2016 року головним лікарем Маневицької ЦРЛ був виданий наказ про його звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважної причини 1, 20, 21, 22 квітня 2016 року. Вважає своє звільнення неправомірним, оскільки за відсутність його на робочому місці 1, 20, 21, 22 квітня 2016 року були видані накази про накладення на нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани, а на підтвердження здійснення прогулу 20 квітня 2016 року та 22 квітня 2016 року були складені акти відробки робочого часу. У акті проведення перевірки відробки робочого часу від 22 квітня 2016 року в поліклінічному відділенні станом на 14 годину 5 хвилин був відсутній на робочому місці, однак не вказано скільки саме часу. Просив взяти до уваги те, що 22 квітня 2016 року ним було прийнято 20 відвідувачів до обіду і в обідню пору, прийом яких закінчився о 13 годині 30 хвилин, а тому затримався на обідній перерві до 14 години 30 хвилин, у зв»язку з чим вважає свої звільнення незаконним та просив поновити на роботі на посаді лікаря психіатра поліклінічного відділення Маневицької ЦРЛ, стягнувши з відповідача середньомісячний розмір заробітної плати в сумі 2\~329 гривень. 4 серпня 2016 року позивачем було збільшено позовні вимоги, просив стягнути з Маневицької ЦРЛ на його користь 7\~682 гривні 52 копійки заробітної плати за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач та його представник, кожен зокрема, позов підтримали та просили задовольнити із наведених у ньому підстав. Представник відповідача позов заперечив та просив відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення сторін, свідків, кожного зокрема, дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх у сукупності, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до п. 4\~ст. 40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Судом установлено, що згідно наказу головного лікаря Маневицької ЦРЛ №9-ос від 12 січня 2016 року [PERSON] було зараховано на посаду лікаря психіатра психіатричного кабінету поліклінічного відділення, а згідно наказу №67-ос від 25 квітня 2016 року - звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин (а.с. 16). Із наказу про звільнення вбачається, що [PERSON] звільнено за прогул без поважних причин 01, 20, 21, 22 квітня 2016 року (а.с. 59). Актами перевірок відробки робочого часу від 01, 20, 21, 22 квітня 2016 року та доповідними завідуючого поліклінічним відділенням Маневицької ЦРЛ [PERSON] зафіксовано відсутність позивача на робочому місці у робочий час (а.с.а.с. 52-54, 56-58). Правилами внутрішнього трудового розпорядку Маневицької ЦРЛ, затвердженими головним лікарем та погодженими із головою профспілкового комітету 4 березня 2008 року, Графіком прийому хворих лікарями поліклінічного відділення лікарні від 4 січня 2016 року лікарю - психіатру визначено години прийому хворих з 9 по 17 годину 12 хвилин, обідня перерва з 13 по 14 годину (а.с. 37-40, 45). З правилами внутрішнього трудового розпорядку позивач ознайомлений був під розписку (а.с. 60). Із пояснень головного лікаря Маневицької ЦРЛ [PERSON], допитаного в якості свідка, встановлено, що [PERSON] раніше неодноразово порушувалася трудова дисципліна, у зв»язку з чим позивач звільнився з роботи. Однак, беручи до уваги те, що в районі складно знайти кваліфікованого психіатра, [PERSON] 12 січня 2016 року знову було прийнято на роботу на посаду лікаря психіатра психіатричного кабінету поліклінічного відділення, однак на лікаря надходило багато скарг від пацієнтів щодо відсутності його на робочому місці у робочий час. У зв»язку з цим неодноразово проводилися перевірки відпрацювання ним робочого часу і неодноразово були встановлені факти відсутності позивача на робочому місці більше трьох годин, про що складалися відповідні акти. 22 квітня 2016 року біля 10 години він бачив [PERSON] в поліклініці, однак вже приблизно об 11 годині 50 хвилин він був відсутній на робочому місці, про що повідомив завідуючий поліклінічним відділенням [PERSON] Зважаючи на те, що і після обіду позивача на роботі не було, він був змушений особисто після 14 години проводити прийом пацієнтів як лікар нарколог і телефонував у відділ кадрів, щоб була створена відповідна комісія по встановленню факту відсутності на робочому місці [PERSON] Як пояснив в судовому засіданні завідуючий поліклінічним відділенням Маневицької ЦРЛ [PERSON], 22 квітня 2016 року до нього прийшли відвідувачі зі скаргами щодо відсутності лікаря психіатра на робочому місці, тому він, орієнтовно о 14 годині, прийшов до кабінету психіатра, однак [PERSON] на робочому місці не було, а кабінет був зачинений, оскільки медсестра була у одноденній відпустці. В подальшому комісією у складі декількох працівників лікарні, було встановлено факт відсутності позивача на робочому місці о 14 годині 05 хвилин 22 квітня 2016 року, про що був складений відповідний акт. Зазначив, що членами комісії оглядалися всі кабінети на поверсі, однак [PERSON] був відсутній на роботі до закінчення робочого дня, про що і було вказано у доповідній (а.с. 56). Пояснення свідка [PERSON] також підтверджуються поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які узгоджуються між собою та матеріалами справи. Звільнення на підставі п. 4\~ст. 40 КЗпП України допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка причин як поважних здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Очевидно, поважними причинами варто визнати такі причини, що виключають вину працівника. Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена лікарняним листком, відмови працівника від переміщення, якщо робота протипоказана працівникові за станом здоров»я. Поважними можуть бути визнані і причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові або іншим особам шкоду, що значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу. Згідно роз»ясень, викладених у п. 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9\~при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4\~ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв»язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов»язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за п. 4\~ст. 40 КЗпП\~є з»ясування поважності причин відсутності його на роботі. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що неодноразово був відсутній на робочому місці під час перевірок адміністрацією Маневицької ЦРЛ відпрацювання ним робочого часу, за що отримував дисциплінарні стягнення, які не оскаржував. 22 квітня 2016 року він перебував на робочому місці та приймав відвідувачів, про що робив відповідні відмітки в Журналі реєстрації амбулаторних хворих. Оскільки прийом пацієнтів затягнувся і на обідню пору, з поліклініки він вийшов після 13 години і повернувся на роботу приблизно о 14 годині 30 хвилин. Про свою відсутність на робочому місці нікому з адміністрації лікарні не повідомляв. Допитана в якості свідка медсестра психіатричного кабінету Маневицької ЦРЛ [PERSON] підтвердила пояснення позивача щодо його присутності в кабінеті психіатра Маневицької ЦРЛ близько 13 години 15 хвилин та о 15 годині 30 хвилин 22 квітня 2016 року. Зазначила, що того дня перебувала у одноденній відпустці, однак мала необхідність зайти у робочий кабінет. Проте, суд не приймає до уваги пояснення позивача та свідка [PERSON] з приводу перебування позивача на робочому місці з 11 години 22 квітня 2016 року, оскільки вони спростовуються поясненнями інших свідків, допитаних в судовому засіданні, а також письмовими поясненнями самого позивача від 25 квітня 2016 року, де він вказує, що 22 квітня 2016 року був відсутній на робочому місці за сімейними обставинами (а.с. 58). Крім того, на думку суду, не є доказом обґрунтованості позову [PERSON] заповнення ним Журналу реєстрації амбулаторних хворих з огляду на відсутність будь якого контролю щодо дати та години його заповнення. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна доказати ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивачем та його представником не було надано суду необхідних доказів у підтвердження позовних вимог, а уповноваженим органом Маневицької ЦРЛ було у повному обсязі перевірено підстави та обставини для звільнення [PERSON] із займаної посади, а тому суд приходить висновку, що позов є безпідставним та задоволенню не підлягає. На підставі ст. 40 КЗпП України,

Outcome: dismissed