Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

\~\~\~\~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «[PERSON] авто» про захист прав споживача та витребування безпідставно здобутого майна. В обґрунтування заявленого позову зазначив, що 04 грудня 2015 року між ним і Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «[PERSON] авто» було укладено договір Фінансового лізингу № 002517 з додатками, згідно якого предметом Лізингу по даному договору є трактор Foton. Відповідно до умов Договору лізингодавець (Відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (Foton) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (Позивачу) на умовах, передбачених договором. На сайті OLX.UA, він знайшов вищевказаний транспортний засіб та зателефонував до продавця (автосалон [PERSON]), йому роз'яснили, що дійсно таке авто є і зараз на нього акційна ціна. Приїхавши до салону компанії, в усній формі представник відповідача роз'яснила, що дійсно такий транспортний засіб є за ціною вказаною на сайті, і що він повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 35 000 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день ним було сплачено рахунок на суму 35 000 грн. Позивач посилається на те, що представником не було роз'яснено призначення платежу в сумі 35000 грн. Після підписання та вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням прав споживача. Також, зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони остаточно не погодили графік сплати лізингових платежів, який в договорі неодноразово згадується як Додаток № 3, але до договору не додається. Позивач в судове засідання не зявився, подав суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримує, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно положень норм Цивільного Процесуального Кодексу України , щодо обов`язку суду розглядати справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , які беруть участь у справі, пред`явлений позов розглядається виключно в межах заявлених вимог. Згідно ст.ст. 10, 60 Цивільного Процесуального Кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.ст. 58, 59 Цивільного Процесуального Кодексу України належними є докази , які містять інформацію щодо предмета доказування . Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази , які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного висновку . Судом встановлено, що 04.12.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та позивачем було укладено Договір фінансового лізингу за № 002517 на придбання транспортного засобу Foton модифікації FT 504. В цей же день позивачем було внесено 35 000 грн., як адміністративний платіж. На виконання умов договору позивачем отримано примірник договору разом з додатками № 1, № 2, в яких зазначено марку, модель та вартість предмету лізингу, який був обраний самостійно. Отже, на відносини, які виникли між позивачем та відповідачем у зв'язку з укладенням договору фінансового лізингу, поширюється дія\~Закону України «Про захист прав споживачів», так як вказаний Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживача, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до\~ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6\~ст. 203 ЦК України. Кодексу. Ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Із п. 2 ч. 6\~ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»\~витікає, що у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до ч. 3\~ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1\~ст. 216 ЦК України\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ч.2\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Отже, для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч. 1\~ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»\~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведено в ч. 3\~ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», цей перелік не є вичерпним. Задовольняючи позов, суд виходить з того, що договором фактично забезпечено захист інтересів лише лізингодавця і вказане свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Суд вважає, що несправедливі умови договору лізингу, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві є достатніми підставами для визнання недійсним даного договору лізингу із застосуванням правових наслідків недійсності правочину. Суд вважає, що договір фінансового лізингу № 002517, в тому числі додатки № 1, 2 який укладений 04.12.2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та [PERSON] необхідно визнати недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину стягненням із відповідача на користь позивача коштів, внесені позивачем при укладенні та на виконання умов договору в сумі 35000 грн. виходячи з наступного. У п. 10.5 ст. 10 Договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (п. 10.6 ст. 10 Договору). Договір за змістом теж свідчить про право лізингодавця в односторонньому порядку змінювати платежі. Несправедливими на переконання суду є і сплата адміністративного платежу 35000 грн., тобто 10% від вартості майна відповідно до лізингового договору, так як в графі «Визначення термінів» договору визначено, що адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Отже, судом встановлено, що відповідачем отримано 35000 грн., тобто 10% від вартості предмета лізингу лише за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору та при розірванні договору в будь-якому випадку, навіть за невиконання зобов'язання відповідачем, цей платіж не повертається (п. 12.1 ст. 12 Договору). Відповідно до ч.1\~ст.634 ЦК України\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п.17\~ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити. Частиною 2\~ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг»\~визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого Договору фінансового лізингу. Відповідно до пп.2 п.6\~ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»\~у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому. Оскільки за умовами спірного Договору лізингу, виконання зобов'язання відповідача за ним ставиться в залежність від факту внесення позивачем «адміністративного платіжу» за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, наявні підстави для визнання договору недійсним в цілому. Суд вважає несправедливим в розумінні ч. 1\~ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»\~п. 3.2.3 та п. 3.2.1 (ст. 3) Договору відповідно до яких визначено, що згідно п. 3.2.3 (ст. 3) лізингодавець має право залишити предмет лізингу в своєму салоні в разі наявності несплаченого лізингоодержувачем лізингового платежу в строки та у порядку передбаченими даним Договором. В таком випадку, предмет лізингу залишається в салоні лізингодавця до моменту погашення заборгованості по умовам даного Договору, але не більге 1 (одного) календарного місяця. У разі непогашення заборгованості лізингоодержувачем протягом 1 (одного) календарного місяця з моменту виникнення такої заборгованості та після закінчення місячного терміну, вказаного в даному пункті, даний Договір вважається таким, що втратив силу та є розірваним лізингодавцем за порушення лізингоодержувачем умов даного договору. Відповідно до п. 3.2.1 Договору з метою забезпечення належного виконання лізингоодержувачем своїх зобов'язань по даному договору, лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача надати, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту направлення лізингодавцем відповідної вимоги, додаткової гарантії у вигляді Договору поруки. При укладенні договору поруки поручителі повинні надати лізингодавцю документи, що підтверджують дохід кожного з поручителів, який повинен дорівнювати або бути більшим ніж сума щомісячного лізингового платежу. У разі ненадання або відмови лізингоодержувача надати визначені даним пунктом гарантії, лізингодавець має право залишити транспортний засіб (предмет лізингу) у себе та не передавати його лізингоодержувачу до моменту виконання вимоги лізингодавця щодо надання гарантій. У випадку коли предмет лізингу вже передано лізингоодержувачу, а останній не виконує вимогу, щодо надання додаткових гарантій подальшого виконання договору, то лізингодавець має право вилучити предмет лізингу у лізингоодержувача до моменту надання лізингоодержувачем гарантій визначених даним пунктом. Згідно п. 3.2.7 Договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний Договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У таком випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені ним кошти за мінусом адмінітсравтиного платежу. Тобто можливість лізингодавця без з'ясування причин неможливості повного виконання зобов'язання лізингоодержувачем фактично розірвати договір в односторонньому порядку, при цьому залишити за собою сплачений обов'язковий адміністративний платіж, який поверненню не підлягає в жодному випадку, а при розірванні договору повертає лізингоодержувачу тільки 40 відсотків від сплаченого Авансованого платежу, як штраф за дострокове розірвання договору (п. 12.1 ст. 12). До несправедливих суд відносить також і п. 10.15 (ст. 10) Договору, відповідно до якого у разі неузгодженої у даному договорі зміни розмірів лізингових платежів лізингодавець та лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт коригування вартості предмета лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. Отже, з підстав викладених вище, суд вважає за необхідне задовольнити позов, визнавши укладений лізинговий договір недійсним. Таким чином, суд вважає, що оспорюваний Договір фінансового лізингу № 002517 по своїй природі є несправедливий, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди спаживачеві. Крім того, згідно з\~ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів»\~підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі 35000 гривень під вигляд платежу за договором, який за умовами договору не повертається в жодному випадку та є платою за укладення самого договору. Викладений вище висновок суду збігається з правовими позиціями Верховного Суду України , викладеними в Постановах від 08 червня 2016 року, 11 травня 2016 року, 16 грудня 2015 року. На підставі наведеного,

Outcome: approved