Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] , яка 15 жовтня 2001 року склала заповіт, яким належну їй квартиру [ADDRESS] заповіла йому (позивачу). Після смерті [PERSON] він (позивач) звернувся із заявою про прийняття спадщини до П`ятнадцятої нотаріальної контори м. Києва, де дізнався, що до цієї ж нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася відповідач та надала заповіт, складений\~ [PERSON] 10 вересня 2018 року, який був посвідчений у присутності свідків та яким остання належну їй квартиру [ADDRESS] заповіла відповідачу. Він (позивач) вважає заповіт [PERSON] від 10 вересня 2018 року недійсним з тих підстав, що [PERSON] перед смертю не усвідомлювала значення своїх дій, не могла прочитати та підписати текст заповіту. [PERSON] просив суд визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] , посвідчений 10 вересня 2018 року приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області Чуєнко Ларисою Анатоліївною.\~ У судове засідання позивач не з`явився, подав до суду відповідь на відзив та заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, позов задовольнити. Суть відповіді на відзив зводиться до того, що [PERSON] з огляду на стан здоров`я та вік не могла самостійно запросити нотаріуса, а також організувати доставку свідків та представника, який мав підписати заповіт за неї. Складення та посвідчення 10 вересня 2018 року заповіту [PERSON] було заздалегідь продумано і підготовлено. Вчинення заповіту через представника суперечить вимогам ч. 2 ст. 1234 ЦК України. У судовому засіданні відповідач та її представник позовні вимоги не визнали з підстав, які зазначені у відзиві на позов, суть якого зводиться до того, що заповіт [PERSON] від 10 вересня 2018 року був складений з дотриманням вимог щодо його форми та посвідчення. Твердження позивача про те, що волевиявлення заповідача при складанні та посвідченні заповіту від 10 вересня 2018 року не відповідало її волі, є недоведеними. З цих підстав відповідач та її представник просили відмовити у задоволенні позову. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності позивача за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. У судовому засіданні свідок [PERSON] дав показання, суть яких зводиться до того, що позивача він не знає, а відповідач є його сусідкою. Він (свідок) добре знав [PERSON] , часто з нею зустрічався, коли прогулював свою собаку. [PERSON] розповідала йому (свідку) про ДТП, яка трапилася у 2006 році, а також про те, що [PERSON] і [PERSON] (другий чоловік [PERSON] ) добре за нею доглядають. Він (свідок) жодного разу не чув від [PERSON] розмов про її сина [PERSON] . У вересні 2018 року його (свідка) запросили побути свідком при посвідченні заповіту [PERSON] . Перед посвідченням заповіту нотаріус запитувала у [PERSON] чи впізнає вона свідків. [PERSON] впізнала всіх свідків. [PERSON] озвучувала, що хоче відписати належну їй квартиру, яка розташована в м. Києві, [PERSON] . Після того, як нотаріус надрукувала заповіт, то він був оголошений вголос та підписаний свідками. Він (свідок) підписував заповіт [PERSON] та надавав нотаріусу свої документи. У судовому засіданні свідок [PERSON] дала показання, суть яких зводиться до того, що позивача вона не знає, а відповідач є її сусідкою. У вересні 2018 року [PERSON] попросила її побути свідком при посвідченні нотаріусом заповіту [PERSON] . При посвідченні заповіту були присутні три свідки. Чекаючи нотаріуса вони (свідки) та [PERSON] спілкувалися, згадували свої зустрічі. [PERSON] була адекватною, говорила, що хоче відписати належну їй квартиру, яка розташована в м. Києві, [PERSON] , оскільки саме вона здійснює за нею догляд. За сина [PERSON] мало згадувала. Вона (свідок) читала та підписувала заповіт [PERSON] , надавала нотаріусу свої документи. У судовому засіданні свідок [PERSON] дала показання, суть яких зводиться до того, що позивача вона не знає, а відповідач є її сусідкою. [PERSON] протягом останніх 8 років свого життя проживала разом із [PERSON] , перебувала у тяжкому стані, ходила за допомогою ходунків. [PERSON] була грамотною людиною, у розмовах висловлювалася, що належну їй квартиру, яка розташована в м. Києві, хоче заповісти [PERSON] . Вона (свідок), [PERSON] та [PERSON] були присутні при посвідченні нотаріусом заповіту [PERSON] . У присутності нотаріуса [PERSON] говорила, що хоче скласти заповіт на користь [PERSON] , оскільки вона здійснювала за нею догляд та не відправила її ( [PERSON] ) в будинок пристарілих. Після того, як нотаріус надрукувала заповіт, то він був оголошений вголос та підписаний свідками. Вона (свідок) підписувала заповіт [PERSON] та надавала нотаріусу свої документи. [PERSON] померла на наступний день після складення заповіту. 11 лютого 2021 року відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, представник подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі. У зв`язку із неявкою 11 лютого 2021 року всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вислухавши пояснення відповідача, її представника, допитавши свідків, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 6). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Частинами 1 та 2 ст. 1247 ЦК України встановлено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК України якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Статтею 1248 ЦК України встановлено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. Частиною 2 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. З матеріалів справи (а.с. 7; 8) вбачається, що: - 15 жовтня 2001 року [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Лазарук О.В. та яким [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS] заповіла [PERSON] ; - 23 січня 2007 року [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Колодій Г.М. та яким [PERSON] належний їй автомобіль\~ та гараж заповіла [PERSON] ; - 10 вересня 2018 року [PERSON] склала заповіт, яким належну їй квартиру [ADDRESS] заповіла [PERSON] . У зв`язку із тим, що [PERSON] мала поганий зір і не могла сама прочитати та підписати текст заповіту власноручно, заповіт було посвідчено у присутності свідків [PERSON] , [PERSON] та на її особисте прохання в її присутності та присутності нотаріуса текст заповіту було підписано [PERSON] . У судовому засіданні встановлено, що П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] зведена спадкова справа № 1200/2018, із заявами про прийняття спадщини звернулися [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 29-72).\~\~ Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Статтею 1257 ЦК України визначено підстави для визнання заповіту недійсним. При цьому визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таким чином, заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому недійсним заповіт може бути визнаний у випадках в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано доказів та не доведено існування підстав, визначених ст. 1257 ЦК України, для визнання заповіту недійсним, у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача. За таких обставин суд вважає, що оскаржуваний заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Доводи позивача про те, що на час складення оскаржуваного заповіту [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не мала дійсного волевиявлення заповідати належну їй квартиру [ADDRESS] відповідачу, є надуманими, необґрунтованими та такими, що спростовуються доказами по справі. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, та зважаючи на те, що позивачем не доведено існування обставин, викладених у позовній заяві, не надано до суду належних та допустимих доказів в обґрунтування однозначного існування викладених у позові обставин, які б відповідали фактичним обставинам справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позову про визнання заповіту недійсним слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. У силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача не підлягають стягненню з відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed