Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому зазначив, що він є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Крім нього, за зазначеною адресою зареєстрована його дочка - [PERSON] При цьому відповідач у вищезазначеній квартирі з квітня 2004 року не проживає. Майна та особистих речей [PERSON] у квартирі немає. Договірних відносин між нею та відповідачем з приводу найму вказаного житла не існує. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач відмовляється. У зв'язку з реєстрацією [PERSON] у квартирі він, інвалід першої групи, який потребує постійного догляду, змушений нести зайві витрати по сплаті за комунальні послуги. Теперішнє місцезнаходження відповідача йому не відоме. Враховуючи викладене, він просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, визначити порядок виконання рішення згідно з яким, після набрання ним законної сили, зазначити, що це рішення є підставою для Державної міграційної служби Комунарського районного відділу у м.Запоріжжі для зняття з реєстраційного обліку відповідача за адресою: [ADDRESS]. Позивач, будучи належним чином повідомлений судом про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю та просив суд його задовольнити в повному обсязі. Відповідач, повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився і не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Представник позивача у судовому засіданні не заперечував проти такого вирішення справи. Представник третьої особи - Управління державної міграційної служби у Запорізькій області, в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяви, в якій просив розглядати справу без його участі, проти позову не заперечував. Представник третьої особи - Житлово-будівельного кооперативу «Дніпро» в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Відповідно до вимог ст.169 Цивільного процесуального кодексу України неявка позивача, відповідача, представника третьої особи в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника третьої особи, відповідача та позивача. Суд, заслухавши представника позивача, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору дарування від 08.01.1992 року, укладеного між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований), посвідченого державним нотаріусом Масловець Л.С. та зареєстрованого в реєстрі за №1-26, дарувальник подарив обдарованому, а обдарований прийняв в дар належну дарувальнику двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.5). Згідно довідки вих.№383 від 19.12.2013 року, виданої Житлово-будівельним кооперативом «Дніпро», за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON] (а.с.6). На підставі витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу №00013172815 від 12.12.2013 року встановлено, що 02.06.2012 року [PERSON] зареєструвала шлюб, після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] (а.с.7). Згідно пенсійного посвідчення №[NUMBER], серії [NUMBER], [PERSON] є пенсіонером та інвалідом першої групи (а.с.8). На підставі акту від 27.01.2014 року, складеного представниками Житлово-будівельного кооперативу «Дніпро», зі слів сусідів було встановлено, що [PERSON] з 2004 року не проживає за адресою: [ADDRESS]. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], [PERSON], яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], [PERSON], яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], кожний окремо, суду показали, що з 2004 року відповідач у спірній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, з того часу вони її більше не бачили. З урахуванням вищевикладеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Статтею 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюють відповідні органи спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації в АР Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, оскільки відповідач не є власником спірної квартири, не проживає у ній, витрати на її утримання не несе, комунальні послуги не сплачує, а також враховуючи те, що платежі по наданню водопостачання, вивіз сміття, залежить від кількості зареєстрованих в квартирі осіб, і зазначені витрати в даному випадку несе власник, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в квартирі позивача порушує право останнього як власника цієї квартири. Разом за тим, не підлягає задоволенню вимога позивача про визначення порядку виконання рішення згідно з яким, після набрання ним законної сили, зазначити, що це рішення є підставою для Державної міграційної служби Комунарського районного відділу у м.Запоріжжі для зняття з реєстраційного обліку відповідача за адресою: [ADDRESS], так як кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вимагаючи в позові визначити порядок виконання рішення позивач не зазначив, яким чином Державною міграційною службою Комунарського районного відділу у м.Запоріжжі порушені його права і які є підстави для примусового покладення на останнього такого обов'язку. Крім того, зазначений орган залучений до справи у якості третьої особи, а не в якості відповідача, і за процесуальним становищем він не є суб'єктом матеріально-правових відносин, не користується правами сторін і не несе їх обов'язків. Тому суд не вправі поширювати на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, матеріально-правові наслідки вирішення позову та покладати обов'язок виконання рішення, а отже Державна міграційна служба Комунарського районного відділу у м.Запоріжжі не може бути зобов'язана рішенням суду до вчинення будь-яких дій. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню. Так як позивач при подачі позовної заяви був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача відповідно до ч.2 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України повинен бути стягнений судовий збір на користь держави, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial