Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 25 листопада 2017 року у розмірі 26 100 доларів США. В обґрунтування вимог позивач вказав, що 25 листопада 2017 року [PERSON] позичив у нього кошти у розмірі 26100 дол. США на три роки, про що відповідачем було особисто написано розписку. По даний час відповідач коштів не повернув. Його вимоги до відповідача щодо досудового врегулювання спору, залишились без виконання. Посилаючись на наведене, позивач просив задовольнити позов. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду від 21 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами загального провадження. Відповідач подав відзив на позов. Зазначив, що згідно долученої позивачем розписки від 25.11.2017 року, відповідач зобов`язався повернути позичені кошти в сумі 26100 доларів США. Однак, у розписці не зазначено дати отримання та повернення коштів. Розписка написана під тиском позивача. З врахуванням висновків Верховного суду викладених у постановах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16ц вказана розписка не підтверджує факту укладення договору позики, не містить умов отримання коштів, відсутня інформація про дату їх отримання та строк повернення. Посилаючись на наведене, просив відмовити у позові. У судовому засіданні позивач та адвокат Семененко С.М. позов підтримали та просили задовольнити Відповідач та адвокат Сивак Т.М. заперечили щодо задоволення позову, з підстав викладених у відзиві. Разом з тим, відповідач не заперечив факт отримання у позику в позивача коштів, лише не погодився із датою їх отримання та сумою, посилаючись на часткове повернення коштів. Судом встановлено, що 25 листопада 2017 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 21 600 дол. США, які зобов`язався повернути, що підтверджується письмовою розпискою [PERSON] від 25 листопада 2017 року. Відповідач, в порушення умов договору, взяті на себе зобов`язання не виконав та не повернув позивачу позичені грошові кошти на його вимогу. Оригінал розписки знаходиться у позивача та наданий до матеріалів справи за № 607/5269/21. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до вимог\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно\~з положенням ст.\~611\~ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. (ч.1\~ст.625 ЦК України). Відповідно до вимог ст.\~1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до положень ч. 2\~ст. 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка позичальника. За нормами\~ч. 1 ст.1049 Цивільного кодексу України\~\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що борг позивачу не повернуто, що підтверджується фактом наявності у позивача оригіналу розписки від 25 листопада 2017 року. Таким чином, діями відповідача порушено права позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення із відповідача на користь позивача суми боргу . Згідно з вимогами ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, від 16 січня 2019 року у справі за № 373/2054/16ц. Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, що підтверджується, у тому числі, наданою позивачем розпискою, умови якої відповідач не виконав, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення боргу у розмірі 21\~600 доларів США. Доводи відповідача про те, що складена розписка про отримання грошових коштів не містить дати їх отримання, строку повернення, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що 25 листопада 2017 року [PERSON] склав розписку про отримання у [PERSON] у позику грошових коштів. Вказана розписка містить прізвище, ім`я, по батькові позичальника та позикодавця, суму позики, зобов`язання щодо її повернення та дату складення. У даній розписці зазначено, що [PERSON] позичив у позивача кошти, і зобов`язується повернути їх. Відсутність у розписці запису щодо дати повернення коштів не є підставою для відмови в позові, оскільки складаючи вказану розписку і підписуючи її, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 530 ЦК якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Доводи відповідача щодо написання розписки під тиском позивача, часткове повернення коштів є безпідставними, оскільки не підтвердженні жодними доказами. Більше того, відповідач не заперечив факт власноручного написання ним даної розписки. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на висновки Верховного суду викладені у постановах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, як на підставу відмови у задоволенні позову, оскільки останні не підтверджують доводів позивача, а висновки викладені у постанові від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16ц, стосуються інших обставин справи. В силу вимог\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача в користь позивача слід стягнути 7237 грн. 40 коп. сплаченого судового збору . На підставі викладеного,

Outcome: approved