Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, відповідно до вимог якої, просить визнати незаконним його звільнення із посади директора КП «Брилівка» Брилівської сільської ради Ставищенського району Київської області, визнавши незаконним та скасувавши розпорядження сільського голови Кравця І.П. № 4-д від 09.03.2016 та поновити його на цій посаді. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі укладеного 26.01.2011 контракту між ним та Брилівським сільським головою обіймав посаду директора КП «Брилівка» Брилівської сільської ради Ставищенського району Київської області. Розпорядженням № 4-д Брилівського сільського голови від 09.03.2016 позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.п. 10 п. 3 ст. 42 ЗУ «Про місцеве самоврядування» та п. 2 ст. 40 КЗпП України. Дане розпорядження вважає незаконним, необґрунтованим, таким що винесено з порушенням вимог Кодексу законів про працю, є таким, що порушує конституційне право на працю. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав повністю, звернувшись до суду з відповідною заявою. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до положень ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. За змістом ч. 6 ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Так, судом встановлено, що на підставі укладеного 26.01.2011 контракту між [PERSON] та Брилівським сільським головою Чканою В.М., позивач обіймав посаду директора КП «Брилівка» Брилівської сільської ради Ставищенського району Київської області (а.с. 28-34). Згідно ч. 3 ст. 21 КЗпП особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Вимогами ст. 39-1 КЗпП передбачено, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Відповідно до розпорядження Брилівського сільського голови Кравця І.П. № 4-д від 09.03.2016, [PERSON] звільнений з посади директора комунального підприємства «Брилівка» (а.с. 13). Підставами звільнення [PERSON] в оскаржуваному розпорядженні вказано п.п. 10 п. 3 ст. 42 ЗУ «Про місцеве самоврядування» та п. 2 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 40 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця можливе й у разі виявлення невідповідності працівника посаді, яку він обіймає, або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації чи стану здоров'я, що перешкоджають продовженню даної роботи. Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9 суди при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на пiдставi фактичних даних, які підтверджують, що внаслiдок недостатньої кваліфікації працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків, i неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. За таких обставин, звільнення позивача відбулось без дотриманням вимог закону, тому його вимоги про скасування розпорядження та поновлення на роботі підлягають задоволенню.

Outcome: approved