Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. Свою заяву позивач пояснює тим, що 20 січня 2006 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]. Письмова форма та нотаріальне посвідчення зазначеного договору купівлі-продажу не були дотримані. На підтвердження укладення договору він, як покупець, передав відповідачеві кошти в сумі 3 000 грн., а останній прийняв гроші, віддав ключі від будинку та декілька разів надавав йому нотаріально посвідчену довіреність. Зазначені дії, на його думку, свідчать про те, що вони домовилися щодо усіх істотних умов договору, однак відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Враховуючи наведене, позивач просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки по [ADDRESS], укладений 20 січня 2006р. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Гагаріна Г.І. за договором позов підтримали та просили його задовольнити, при цьому пояснили, що 20.01.2006р. вони з відповідачем домовилися про продаж останнім вказаного будинку по ціні 3 000 грн. Відповідач отримав вказані кошти, про що написав розписку, яка в даний час втрачена. З метою оформлення договору купівлі-продажу, на ім'я дружини позивача [PERSON] була видана довіреність на продаж будинку та земельної ділянки, термін дії якої скінчився. Позивач проживає у даному будинку, утримує його, сплачує комунальні послуги та податок на землю. Протягом 2006-2017 років відповідач під різними приводами ухилявся і на даний час ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позову та пояснив, що у 2005 році до нього звернувся позивач із пропозицією купити належний йому будинок. Ними буда погоджена ціна 5 000 грн., однак від дав лише 3 000 грн., через це договір купівлі-продажу оформлений не був. Через деякий час [PERSON] самовільно вселився в будинок, незважаючи на його заперечення. Протягом усього часу було декілька спроб укласти договір купівлі-продажу, які зривалися з різних причин, а саме: відсутність коштів на оформлення у [PERSON], відсутність самого [PERSON], втрата ним документів та ін. Документи були поновлені у 2014 році, однак укладати договір купівлі-продажу за ту ціну, яка була названа станом на 2015-2016 р. він відмовився та звернувся до суду з даним позовом. Представник відповідача за дорученням Золотоніського місцевого центру НБВПД адвокат Побиванець Ю.В. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] з тих підстав, що [PERSON] не ухилявся від укладення договору купівлі-продажу. Вказував, що позивачем невірно обраний спосіб захисту, оскільки норма ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно із ч.3 ст. 640 ЦК України пов'язується із державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні ствердили той факт, що позивач у 2006 році передав відповідачеві при свідках кошти в сумі 3 000 грн. за будинок, а останній видав довіреність на продаж цього будинку. Свідки [PERSON] та [PERSON] вказали, що [PERSON] дійсно жив у будинку приблизно один рік, потім там почали проживати квартиранти. Заслухавши доводи та пояснення сторін, пояснення свідків, дослідивши наявні в справі матеріали, суд виходить з наступного. Встановлено, що [PERSON] на підставі договору довічного утримання від 05.07.1994 року являється власником житлового будинку за адресою по [ADDRESS] та відповідно до Державного акту серії [NUMBER] від 14.07.1997р - власником земельної ділянки площею 0,13 га за тією ж адресою. У матеріалах справи міститься розписка [PERSON], згідно якої він отримав від [PERSON] 2 000 грн. за цеглу. Вказана розписка датована 13 січня 2012 року. Письмовий договір купівлі-продажу вказаного будинку в матеріалах справи відсутній, тому не можливо встановити які саме були умови договору купівлі-продажу укладеного між позивачем та відповідачем, та чи повністю вони були виконані його сторонами. За змістом статті 210, частини 3 статті 640 ЦК України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин у справі) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Згідно зі статтею 657 ЦК(у редакції на момент виникнення спірних правовідносин у справі) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі, наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. При розгляді справи суд враховує висновок про застосування норм права, викладений в постанові Верховного Суду України від 30.01.2013 року у справі № 6-162цс12, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим, відповідно до якого, вирішуючи спір про визнання дійсним правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, судам необхідно враховувати, що норма частини 2 статті 220 ЦК не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною 3 статті 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини 2 статті 220 ЦК України. Зазначена частина статті 220 ЦК застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладення не відповідала встановленим законом вимогам. Визнання в судовому порядку дійсним правочину щодо нерухомості суперечить законодавству, оскільки такий правочин підлягає обов'язковій державній реєстрації, тому частина 2 статті 220 ЦК України до таких правовідносин не застосовується. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами згідно ст. ст. 210,640 ЦК України не є укладеним. Крім того суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Позбавлення власника будинку та земельної ділянки права розпоряджатися своєю власністю є порушенням ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що 20.01.2006р. договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки укладений не був, уматеріалах справи відсутні відповідні докази факту ухилення відповідача від нотаріального та державного посвідчення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, що виключає можливість визнання дійсним договору на підставі ч. 2 ст. 220 ЦПК України, тому позовні вимоги не є обґрунтованими та, відповідно, вимоги щодо визнання спірного договору дійсним задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed