Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу та додаткової угоди до нього недійсними і стягнення 28500,00 грн., що були сплачені ним на виконання цього договору. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 28 квітня 2014 року між ним та представником лізингової компанії було укладено договір фінансового лізингу №009929, відповідно до якого відповідач зобов'язався надати йому послуги з придбання транспортного засобу - трактора «Беларус-892», вартістю 285 000 грн. 00 коп. При укладенні договору йому було запропоновано відразу сплатити 28 500 грн., чого буде достатньо для отримання сільськогосподарської техніки в найкоротші терміни, що ним і було зроблено. 02 червня 2014 року між ним та відповідачем було укладено додаткову угоду, яка є невід'ємною частиною основного договору фінансового лізингу №009929 від 28.04.2014 року, і предметом якої є заміна трактора «Беларус-892» на трактор «Махіндра ФС 244» вартістю 69000 грн.. В процесі виконання угоди позивачу стало відомо, що відповідач ввів його в оману щодо умов договору, а крім того, надаючи йому послуги, які відносяться до фінансових послуг, не має ліцензії на здійснення такого виду діяльності, а отже ввів його в оману щодо законності своєї діяльності, що є нечесною підприємницькою діяльністю, яка заборонена Законом України «Про захист прав споживачів». Крім того, умови договору носять агресивний характер по відношенню до позивача, оскільки жодним чином не передбачають відповідальності лізингової компанії в разі порушення договірних відносин, не містять гарантій придбання відповідачем бажаної техніки та гарантій її отримання позивачем, що також свідчить про нечесну підприємницьку діяльність. Також, лізингова компанія «Автофінанс» займається нечесною підприємницькою діяльністю заснованою на пірамідальній схемі залучення коштів клієнтів для придбання техніки та подальшої передачі у лізинг. Крім того, самі умови договору є несправедливими та незрозумілими, в окремих пунктах суперечливими, що у цілому дає йому право вимагати визнання договору недійсним на підставі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат [PERSON] в судове засідання не з'явилися, хоча про день, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, однак на адресу суду від представника позивача поступила заява, в якій він просить розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує і просить позов задовольнити з мотивів, викладених в позовній заяві. Крім того, представник позивача просить суд стягнути з відповідача в користь позивача 1000 грн. за надання правової допомоги, а саме підготовку матеріалів позовної заяви. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча згідно ст.74 ЦПК України про день, час і місце розгляду справи двічі був повідомлений належним чином, не повідомив представник відповідача і про причини своєї неявки в судове засідання. Суд на підставі ст.224 ЦПК України проводив заочний розгляд даної справи. Розглянувши матеріали справи та оцінивши наявні докази, суд встановив наступні факти: 28 квітня 2014 року між позивачем [PERSON] та ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу №009929 про надання послуг з придбання сільськогосподарської техніки - трактора марки «Беларус 892» вартістю 285000,00 грн. Відповідно до умов договору позивач зобов'язаний протягом 12 місяців сплатити авансовий платіж (50% від вартості предмету лізингу); комісію за організацію та оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу); комісію за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу) ( п.1.7-1.9 договору, додаток №1). Розмір щомісячного платежу протягом 12 місяців має становити 11875,00 грн. Після сплати цих платежів предмет договору передається лізингоодержувачу протягом 120 робочих днів. В подальшому протягом 60 місяців лізингоодержувач погашає ще 50% вартості предмету, сплачує відсотки за користування предметом лізингу, сплачує комісію за супроводження договору, шляхом сплати щомісячних платежів в сумі 3390,07 грн.. В день укладення договору позивачем одноразово сплачено авансовий платіж в сумі 28500 грн., що підтверджується квитанцією №10394.728.1 від 28.04.2014 року. 02 червня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до Договору №009929 від 28.04.2014 року, згідно умов якої сторони домовилися замінити товар договору на трактор Махіндра ФС 244, вартістю 69000 грн.. При цьому, комісія за організацію складатиме 6900 грн., авансовий платіж складатиме 34500 грн., комісія за передачу предмета лізингу складатиме 2070 грн.. Також, сторони погодили, що сума фактично сплаченого авансового платежу по договору становить 21600 грн.. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1- 3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину. За положеннями ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон) нечесна підприємницька практика забороняється. Як визначено п.14 ст.2 даного Закону нечесна підприємницька практика - це будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до вимог п.8 Постанови Плену Верховного Суду України від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Суд вважає, що позивач в момент укладення спірного договору був введений відповідачем в оману, а саме стосовно настання тих наслідків на які очікував. Вказана обставина підтверджена письмовими доказами по справі. В силу ч.6 ст.19 Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Також, суд вважає обґрунтованими посилання позивача на несправедливість умов оспорюваного договору та обмеження прав споживача. Відповідно до ч.1,ч.2, п.3,п.16 ч.3, ч.6 ст.18 Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Аналізуючи оспорюваний договір, суд приходить до висновку про несправедливість його умов та наявність підстав для визнання його недійсним в цілому. Так, договір передбачає сплату споживачем платежів за двома додатками: за додатком №1, після сплати яких споживач отримає право на передачу йому предмету лізингу, та за додатком №2, які є платежем за користування предметом лізингу та нададуть можливість викупити його. Споживач зобов'язаний вносити платежі щомісячно відповідно до графіків, прострочення виконання зобов'язання тягне настання передбачених п.10.1 Договору санкцій. В той же час, договір не передбачає відповідальності лізингової компанії за ненадання предмету лізингу та права споживача у цьому випадку не здійснювати визначених Додатком №2 платежів. Таким чином, договором встановлений обов'язок споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх. Крім того, за змістом договору лізингодавець має лише один обов'язок, передбачений в п.3.1.1 Договору, - передати у користування лізингоодержувача предмет лізингу в порядку, передбаченому Договором. При цьому, як зазначено вище, договір не містить наслідків не виконання цього обов'язку. В свою чергу для лізингоодержувача встановлені жорсткі обов'язки. Що стосується процедури та часу передачі предмету лізингу, то вони в договорі визначені неоднозначно, зокрема згідно п.1.7 Договору предмет Договору передається лізингоодержувачеві протягом строку, який становить 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем Авансового платежу (50% вартості предмету), комісії за організацію (10% вартості предмету), комісії за передачу (3% вартості предмету). А у п.4.1 Договору вказано, що лізингодавець передає предмет лізингу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання авансового платежу на свій поточний рахунок та комісії за передачу предмета лізингу, згідно умов Договору. Все викладене свідчить про те, що Договором встановлені жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Визнання недійсними положень щодо передачі предмету лізингу та обов'язку споживача проводити сплату платежів призведе до зміни більшості положень Договору, а тому підставною є вимога позивача, як споживача, визнати договір недійсним в цілому. Також, обґрунтованою є вимога позивача визнати договір недійсним на підставі ст.227 ЦК України. Відповідно до положень даної правової норми правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Так, згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються такі послуги: 1) випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та (або) їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків; 2) довірче управління фінансовими активами; 3) діяльність з обміну валют; 4) залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; 5) фінансовий лізинг; 6) надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; 7) надання гарантій та поручительств; 8) переказ грошей; 9) послуги у сфері страхування та накопичувального пенсійного забезпечення; 10) торгівлі цінними паперами; 11) факторинг; 12) інші операції, які відповідають критеріям, визначеним у п. 5 ч. 1 ст. 1 цього Закону. Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 указаного Закону визначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Наведене свідчить про те, що перелік фінансових послуг, передбачений Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не є вичерпним, визнання послуг як фінансових можливе при відповідності операцій критеріям, встановленим п. 5 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону. Як встановлено в судовому засіданні діяльність відповідача пов'язана із залученням фінансових активів від фізичних осіб та фінансовим лізингом. Водночас відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не є фінансовою установою та не отримувала ліцензії на надання фінансових послуг. Отже, оспорюваний договір та додаткову угоду до нього слід визнати недійсними, а сплачені позивачем при укладенні договору кошти в сумі 28500 грн. стягнути з відповідача на користь позивача. В силу ст.88 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір» з урахуванням того, що заявлений позов є позовом майнового характеру, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 285 грн.. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія «Автофінанс» в користь [PERSON] 1000 гривень 00 копійок понесених витрат на правову допомогу, а саме за підготовку матеріалів позовної заяви. При цьому, суд бере до уваги об'єм матеріалів позовної заяви та корінець від квитанції №05/14 від 25.05.2014 року На підставі наведеного та

Outcome: approved