Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

[PERSON] звернувся у суд з позовом до державного підприємства «Вигодське лісове господарство» (далі ДП «Вигодське ЛГ»), в якому, з урахування уточнених вимог, просив визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 151к від 24.04.2015 року, яким його звільнено з посади лісничого Слобідського лісництва на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, поновити його на посаді лісничого Слобідського лісництва з дня звільнення, стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 10000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, а також судові витрат по справі. Свої вимоги мотивував тим, що на підставі наказу № 114к від 15.11.2010 р. з 18.11.2010 року він був переведений із посади старшого майстра Слобідського лісництва на посаду лісничого цього ж лісництва ДП «Вигодський ЛГ». На цій посаді він працював до 17.12.2014 року, коли на підставі наказу № 301-к від 01.12.2014 року був звільнений у зв'язку з ненаданням згоди на продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області у справі № 343/2936/14-ц від 22.04.2015 року його поновлено на роботі та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Того ж дня, 22.04.2015 року директор ДП «Вигодський лісгосп» видав наказ № 148-к про поновлення на його роботі, в якому вказано приступити до роботи 23.04.2015 року. В той самий день відповідач направив на його ім'я лист № 250-04/08, в якому повідомлялось про поновлення його на роботі і про необхідність надання реквізитів для перерахування коштів на його рахунок. Цей лист він отримав 24.04.2015 року і, хоч перебував на амбулаторному лікуванні, з'явився на підприємстві, оскільки передбачав зі сторони керівництва можливі намагання знову його незаконно звільнити, де під підпис був ознайомлений із наказом про своє поновлення на роботі № 148-к. 27.04.2015 року він направив на адресу відповідача лист-повідомлення, у якому письмово виклав поважні причини своєї відсутності на роботі. Вийшовши на роботу 28.04.2015 року, відразу був під підпис ознайомлений із наказом № 151 к від 24.04.2015 року про його звільнення з роботи на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, у зв'язку з відсутністю на роботі 23.04.2015 року. Вважає, що наказ № 151 к від 24.04.2015 року про звільнення його з роботи є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки із наказом про поновлення на роботі ознайомився тільки 24.04.2015 року, тобто наступного дня після того, коли він мав приступити до роботи, а також у дні виходу на роботу та звільнення він перебував на амбулаторному лікуванні у поліклінічному відділенні Миколаївської ЦРЛ Львівської області. Крім того, при звільненні його з роботи відповідачем допущено ряд інших порушень трудового законодавства, зокрема його не повідомлено про час та місце розгляду виборним органом профспілкової організації питання про його звільнення з роботи, такий розгляд здійснювався за його відсутності, хоч жодного письмового чи усного повідомлення про можливість розгляду подання за його відсутності він не подавав. Також відповідачем не враховано ступінь тяжкості проступку, відсутність спричиненої шкоди. Оскільки відповідачем повторно протиправно звільнено його з роботи, то останній повинен сплатити йому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Також протиправними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, оскільки його повторно умисно незаконно звільнено з роботи, що свідчить про упереджене ставлення керівництва та порушення принципу рівності трудових прав громадян. Незаконне звільнення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір відшкодування завданої моральної шкоди оцінює в 10000,00 грн. У судовому засіданні позивач та його представник за довіреністю від 19.04.2015 року [PERSON] повністю підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задоволити, визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 151к від 24.04.2015 року, яким [PERSON] звільнено з посади лісничого Слобідського лісництва на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, поновити його на посаді лісничого Слобідського лісництва з дня звільнення, стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 10000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, а також судові витрат по справі. Представник відповідача ДП «Вигодське ЛГ» за довіреністю № 01/14 від 10.07.2014 року [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.04.2015 року [PERSON] поновлено на роботі на посаді лісничого Слобідського лісництва та стягнуто на його користь з ДП «Вигодське ЛГ» середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідно до вимог ст. 319 ЦПК України, рішення апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення, про що також зазначено в рішенні суду від 22.04.2015 року. На виконання рішення суду в той же день 22.04.2015 року директором ДП «Вигодське ЛГ» видано наказ № 148к про поновлення [PERSON] на роботі. В той же день на адресу позивача було направлено повідомлення про виконання рішення суду, поновлення його на роботі та необхідність надати банківські реквізити для перерахунку коштів. 24 квітня 2015 року позивач з»явився на підприємство і пояснив свою відсутність тим, що він знаходився вдома і очікував рішення суду, а тому в попередній день на роботу не виходив. Від написання письмового пояснення про причини відсутності на роботі 23 та 24 квітня позивач відмовився, про що складено відповідний акт. Того ж дня 24.04.2015 року директором ДП «Вигодське ЛГ» видано наказ № 151-к про звільнення [PERSON] з роботи за прогул без поважних причин. Даний наказ вважає законним, оскільки позивач був присутній в залі суду під час проголошення рішення від 22.04.2015 року, яке підлягало до негайного виконання, а тому повинен був приступити до роботи 23.04.2015 року згідно наказу про поновлення його на роботі. Вважає, що позивачу стало відомо про поновлення його на роботі в залі суду апеляційної інстанції, а направлення йому відповідачем листа було тільки формальним повідомленням про виконання рішення суду. Також не можна вважати поважною причиною звернення його до лікаря в Миколаївську ЦРЛ Львівської області, оскільки лікарняний листок, який би підтверджував непрацездатність, позивачу не видавався. Крім того, він звертався в лікувальний заклад за межами району, де постійно проживає, що також є незаконним. Не вважає порушенням і неповідомлення профспілковим органом позивача про час його засідання, оскільки у відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», підставою для поновлення на роботі є виключно відмова профспілкового органу в згоді на звільнення, а в даному випадку профком свою згоду дав. Таким чином заявлений позов є безпідставним, а тому в його задоволенні слід відмовити. В судовому засіданні 22.04.2015 року представники відповідача за довіреностями: № 01/14 від 10.07.2014 року [PERSON], від 10.10.2014 року [PERSON] та від 19.06.2015 року [PERSON] після оголошення за їх клопотанням перерви для ознайомлення з поданими представником позивача письмовими поясненнями на розгляд справи не з»явилися, представник Жаб»як С.Й. подала письмове клопотання про продовження перерви до наступного дня, оскільки наданого часу (3,5 годин) недостатньо для підготовки заперечень на письмові пояснення позивача. Суд вважає, що розгляд справи слід закінчити у відсутності представників відповідача, оскільки ними висловлена думка щодо позову, надано пояснення та вирішено заявлені ними клопотання. Дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Згідно п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.\~ Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду трудових спорів» передбачено, що розiрвання трудового договору з iнiцiативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звiльнення працiвнику видано лiкарняний листок (довiдку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатнiсть. У відповідності до пункту 34 даної постанови, рiшення про поновлення на роботi вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Як вбачається з рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області у справі № 343/2936/14-ц від 22.04.2015 року (а.с. 40-45), [PERSON] поновлено на роботі на посаді лісничого Слобідського лісництва ДП «Вигодське ЛГ» з 01 грудня 2014 року, а також стягнуто на його користь з відповідача 24116,20 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно з наказом № 148-к від 22.04.2015 року ДП «Вигодське ЛГ» (а.с. 7), [PERSON] поновлено на посаді лісничого Слобідського лісництва та наказано приступити до роботи з 23.04.2015 року. З листа-повідомлення № 250-04/08 від 22.04.2015 року (а.с. 8) вбачається, що відповідач повідомив позивача про поновлення його на роботі та необхідність надання реквізитів для перерахування йому грошових коштів. Як ствердив у судовому засіданні позивач та підтверджується накладною на поштову відправку № 769611005442564, вищевказаний лист з повідомленням про поновлення на роботі [PERSON] отримав 24.04.2015 року. Даний факт також підтверджується листом-повідомленням позивача на адресу відповідача від 27.04.2015 року (а.с. 12). У судовому засіданні представники сторін, а також свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що 24.04.2015 року [PERSON] зявився на підприємстві, де під розписку був ознайомлений з наказом № 148-к від 22.04.2015 року про поновлення на роботі. Таким чином судом встановлено, що з наказом відповідача про поновлення на роботі № 148-к від 22.04.2015 року позивач ознайомився тільки 24.04.2015 року. Будь-яких доказів того, що про даний наказ позивачу було відомо раніше, судом не здобуто. Як вбачається з наказу відповідача № 151-к від 24.04.2015 року (а.с. 9), у звязку із відсутністю на роботі 23.04.2015 року [PERSON] звільнено з посади лісничого Слобідського лісництва на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, за прогул без поважних причин. Суд вважає даний наказ незаконним, оскільки встановлено, що [PERSON] з поважних причин був відсутній на робочому місці 23.04.2015 року, оскільки про існування наказу про його поновлення на роботі дізнався тільки наступного дня 24.04.2015 року, а також у період часу з 23.04.2015 року по 27.04.2015 року перебував на амбулаторному лікуванні у поліклінічному відділенні Миколаївської ЦРЛ, що підтверджується довідкою № 47 від 27.04.2015 року, виданою Миколаївською комунальною центральною районною лікарнею Львівської ОДА (а.с. 11). Таким чином судом встановлено, що [PERSON] не був належно повідомлений про поновлення його на роботі та обов»язок приступити до роботи 23.04.2015 року, а тому відсутні підстави для звільнення його з роботи за прогул 23.04.2015 року. При цьому суд не приймає до уваги пояснення представника відповідача [PERSON]»як С.Й. про те, що доказом належного повідомлення позивача про поновлення його на роботі є той факт, що він був присутній в судовому засіданні апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.04.2015 року, де було проголошено рішення про поновлення його на роботі, оскільки підставою для того, щоб приступити до роботи, є відповідний наказ адміністрації підприємства, виданий на виконання рішення суду, так як в самому рішенні не вказується час, з якого працівник повинен приступити до роботи. Більше того, чинним законодавством не передбачено обов»язок працівника контролювати хід виконання рішення суду про поновлення його на роботі. При постановленні даного рішення суд також враховує те, що фактично позивач не відмовлявся від надання відповідачу письмових пояснень з приводу відсутності на роботі 23.04.2015 року, що підтвердили допитані в судовому засіданні за клопотання представника відповідача свідки [PERSON] та [PERSON], а тільки ствердив в кінці робочого дня 24.04.2015 року, що надасть ці пояснення наступного дня, а тому складений комісією відповідача [PERSON] про появу на роботі та відмову від написання пояснення від 24.04.2015 року (а.с. 58) суд оцінює критично. Як вбачається з [PERSON] про появу на роботі та відмову від написання пояснення від 24.04.2015 року (а.с. 58), він складений о 17.45 год., тобто вже після закінчення робочого часу. Одночасно судом встановлено, що після складання вказаного [PERSON] ще відбулося засідання профспілкового комітету відповідача, на якому прийнято рішення про надання згоди на звільнення лісничого Слобідського лісництва [PERSON] за прогул без поважних причин, яке передувало виданню наказу про звільнення його з роботи, тобто наказ про звільнення позивача було видано вже після закінчення на підприємстві робочого часу. Суд вважає, що адміністрація ДП «Вигодське ЛГ», виносячи оскаржуваний наказ № 151-к від 24.04.2015 року про звільнення з роботи [PERSON], допустила порушення п.4 ч.1 ст. 40 КЗПП України, оскільки достовірно не переконалась про причини його відсутності на робочому місці. При цьому суд критично оцінює пояснення представника відповідача про необхідність предявлення позивачем листка непрацездатності на підтвердження поважності причини відсутності на робочому місті, оскільки такий листок непрацездатності видається тим, хто працює, а [PERSON] звертався за медичною допомогою як непрацюючий, тому що про існування наказу про поновлення його на роботі дізнався тільки 24.04.2015 року. За таких обставин суд вважає, що наказ № 151-К від 24.04.2015 року про звільнення [PERSON] з посади лісничого Слобідського лісництва на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, за прогул без поважних причин, є незаконним і його слід скасувати та поновити позивача на даній посаді з часу звільнення - 24.04.2015 року. Одночасно суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу, виходячи з наступного: Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Як вбачається з довідки про доходи № 05/239, що видана ДП «Вигодське ЛГ» 12.12.2014 року (а.с. 39), заробітна плата [PERSON] за останні 2 місяці роботи (жовтень-листопад 2014 року) становила відповідно 5069,07 грн. та 5162,03 грн., тобто його середньомісячний заробіток становить 5115,55 грн. Таким чином, враховуючи, що вимушений прогул склав 2 місяці, середній заробіток за час вимушено прогулу [PERSON] становить 10231,10 грн. (5115,55 грн. х 2 місяці), які й слід стягнути з відповідача. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що незаконним звільненням з роботи, вчиненим повторно, що, на думку суду, свідчить про упереджене ставлення до нього керівництва, позивачу спричинено моральні страждання, оскільки він протиправно був позбавлений свого конституційного права на працю, яке змушений доводити в судовому порядку, що привело до втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, суд враховує характер і тривалість його моральних страждань, ступінь вини відповідача і встановлює його в сумі 1000,00 грн. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного, ст. 43 Конституції України, ст.ст. 24,36,40,41,43,115-117,147-149,232-235,237-1 КЗпП України, п.п. 17,34 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду трудових спорів»,

Outcome: approved