Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області про визнання права власності на житловий будинок з надвірними спорудами. З позовної заяви вбачається, що в 1984 році позивач з дружиною переїхали на постійне місце проживання та роботи в [ADDRESS]. Згідно з п/п «а» п.3 Постанови Кабінету Міністрів СРСР № 364 від 31травня 1973 року радгоспом «Чапаєвський», куди вони прийшли працювати, їхній сім'ї, як переселенцям, було надано одноразову грошову допомогу та передано житловий будинок по [ADDRESS] з надвірними спорудами, про що було складено акт від 15.12.1984 року. Факт отримання ним будинку в кредит підтверджується також відповідною відміткою в переселенському квитку № 065259, виданому відділом по праці виконкому Запорізької обласної ради депутатів трудящих від 24.09.1980 року. З того часу вже 29 років позивач проживає в цьому будинку постійно. Рішенням № 12 від 12.12.1990 р. виконкому Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області житловому будинку, який йому було надано при переселенні, присвоєно поштову адресу: [ADDRESS]. Спеціальним законодавчим актом Української РСР було встановлено інший порядок набуття права власності на майно при переселенні. Відповідно п.п.7 п.1 Постанови Ради Міністрів Української РСР від 30 серпня 1973 р. № 400 «Про пільги по переселенню», погашення кредиту за отриманий житловий будинок провадилось за рахунок коштів переселенця протягом 15 років, починаючи з шостого року після одержання кредиту. До повної виплати кредиту право власності на вищевказаний будинок належало радгоспу «Чапаєвський», що відзначено в технічному паспорті будинку. 14.05.1997 року радгосп «Чапаєвський» на підставі наказу № 791 від 28.06.1996 року Запорізького регіонального фонду Держмайна реорганізовано в ВАТ «Чапаєвське». До реорганізації радгоспу «Чапаєвський» позивач повністю сплатив кредит за наданий йому житловий будинок. Відсутність заборгованості по кредиту підтверджується довідкою, наданою радгоспом «Чапаєвський». Таким чином, після сплати кредиту, згідно указаної Постанови, позивач [PERSON] набув право власності на спірний будинок з надвірними спорудами. Проте так сталося, що свого часу ним не були надані своєчасно документи до Запорізького МБТІ для проведення реєстрації документів на право власності на цей житловий будинок, що не дає йому можливості наразі реалізувати свої права власника майна, передбачені ст.ст. 381, 383 Цивільного кодексу України. В 2005 році діяльність юридичної особи ВАТ «Чапаєвське» припинено в зв'язку з банкрутством, а тому правонаступник у нього відсутній. Згідно довідки № 01-48/1404 від 29.08.2013 р. виконкому Михайлівської сільської ради Вільнянського району, житловий будинок [ADDRESS] не обліковується. Державний реєстратор в своєму рішенні № 9102639 від 16.12.2013 року щодо отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за результатом розгляду запиту Михайлівської сільської ради зазначає, що у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні відомості щодо власника на вказаний житловий будинок. Таким чином, враховуючи, що кредит повністю сплачений, позивач [PERSON] набув право власності на спірний будинок з надвірними спорудами, проте не зареєстрував своє право власності у ТОВ «ЗМБТІ», позивач змушений звернутись до суду відносно відновлення свого порушеного права. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив суд задовольнити його в повному обсязі на тих підставах, що в ньому зазначені. Представник відповідача - Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області у судове не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, на адресу суду надіслав листа, в якому зазначив, що позовні вимоги громадянина [PERSON] визнає в повному обсязі, прохав справу розглядати за його відсутності. Суд, вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Підставою звернення позивача із позовом до суду є захист його особистих прав та майнових інтересів, пов'язаних із правом власності. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, Законом України «Про власність», практику Верховного Суду України. Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст.15 Закону України «Про власність», що діяв на час сплати внесків позивачами внесків, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Відповідно до п. 1 ст.6 та ст. 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Кожен, чиї права і свободи, викладені в цій конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Право на судовий захист гарантується також і статтею 55 Конституції України. З матеріалів справи вбачається, що в 1984 році позивач [PERSON] з дружиною переїхали на постійне місце проживання та роботи в [ADDRESS]. Згідно з п/п «а» п.3 Постанови Кабінету Міністрів СРСР № 364 від 31травня 1973 року радгоспом «Чапаєвський», куди вони прийшли працювати, їхній сім'ї, як переселенцям, було надано одноразову грошову допомогу та передано житловий будинок по [ADDRESS] з надвірними спорудами, про що було складено акт від 15.12.1984 року (ар.с.9). Факт отримання ним будинку в кредит підтверджується також відповідною відміткою в переселенському квитку № 065259, виданому відділом по праці виконкому Запорізької обласної ради депутатів трудящих від 24.09.1980 року (ар.с.8). З того часу вже 29 років позивач проживає в цьому будинку постійно, що підтверджується довідкою Михайлівскої сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 29.08.2013 року (ар.с.14). Рішенням № 12 від 12.12.1990 р. виконкому Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області житловому будинку, який йому було надано при переселенні, присвоєно поштову адресу: [ADDRESS], що підтверджується довідкою Михайлівскої сільської ради Вільнянського району Запорізької області (ар.с.12). Спеціальним законодавчим актом Української РСР було встановлено інший порядок набуття права власності на майно при переселенні. Відповідно п.п.7 п.1 Постанови Ради Міністрів Української РСР від 30 серпня 1973 р. № 400 «Про пільги по переселенню», погашення кредиту за отриманий житловий будинок провадилось за рахунок коштів переселенця протягом 15 років, починаючи з шостого року після одержання кредиту. До повної виплати кредиту право власності на вищевказаний будинок належало радгоспу «Чапаєвський», що відзначено в технічному паспорті будинку (ар.с.15-23). 14.05.1997 року радгосп «Чапаєвський» на підставі наказу № 791 від 28.06.1996 року Запорізького регіонального фонду Держмайна реорганізовано в ВАТ «Чапаєвське». До реорганізації радгоспу «Чапаєвський» позивач повністю сплатив кредит за наданий йому житловий будинок. Відсутність заборгованості по кредиту підтверджується довідкою, наданою радгоспом «Чапаєвський» (ар.с.10). Таким чином, після сплати кредиту, згідно указаної Постанови, позивач [PERSON] набув право власності на спірний будинок з надвірними спорудами. Проте так сталося, що свого часу ним не були надані своєчасно документи до Запорізького МБТІ для проведення реєстрації документів на право власності на цей житловий будинок, що не дає йому можливості наразі реалізувати свої права власника майна, передбачені ст.ст. 381, 383 Цивільного кодексу України. В 2005 році діяльність юридичної особи ВАТ «Чапаєвське» припинено в зв'язку з банкрутством, а тому правонаступник у нього відсутній. Згідно довідки № 01-48/1404 від 29.08.2013 р. виконкому Михайлівської сільської ради Вільнянського району, житловий будинок [ADDRESS] не обліковується (ар.с13). Державний реєстратор в своєму рішенні № 9102639 від 16.12.2013 року щодо отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за результатом розгляду запиту Михайлівської сільської ради зазначає, що у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні відомості щодо власника на вказаний житловий будинок (ар.с.24-25). В судовому представником позивача було заявлено, що вони надали всі докази відповідно даної справи і ніяких доповнень в них більше має. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність і допустимість, достовірність кожного доказу, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оскільки позивачем [PERSON] кредит повністю було сплачено, у зв'язку з чим він набув право власності на спірний будинок з надвірними спорудами, проте не зареєстрував його, то згідно ст. 1 Протоколу № 11 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» право мирно володіти своїм майном, підлягає судовому захисту. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved