Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, уточнивши заявлені вимоги, позивач просить визнати його батьківство щодо [PERSON], [INFO], з приводу чого внести зміни до актового запису № 163 про народження останнього до граф «відомості про батька» з [PERSON] на [PERSON], [INFO], та «прізвище дитини» [PERSON], [INFO], з «[PERSON]» на «[PERSON]». Позивні вимоги мотивовані тим, що влітку 2002 року він, [PERSON], познайомився і став регулярно зустрічатися з відповідачкою - [PERSON]. У 2004 році остання завагітніла від тому вони стали проживати спільно, в неї вдома, за адресою : [ADDRESS] , де також проживала її бабка [PERSON]. [INFO] в них народився син [PERSON], однак [PERSON] вирішила зареєструвати дитину, в порядку ст. 135 Сімейного кодексу України під прізвищем «[PERSON]», при цьому батьком дитини було зазначено - [PERSON]. Враховуючи, що [PERSON] на той момент не заперечувала факт його, позивача, батьківства і не перешкоджала його спілкуванню з сином, він не надав вказаним фактом значення, бо вважав запис у свідоцтві про народження дитини простою формальністю. Після виписки з пологового будинку, на початку 2005 року, за його, [PERSON], пропозицією, [PERSON] разом із сином переїхала жити за адресою: [ADDRESS], де на той час мешкали батьки позивача - [PERSON] та [PERSON], та брат [PERSON] . Позивач зазначає, що він був дуже радий народженню сина, з моменту народження і до цих пір постійно дбає про нього, виховує, утримує його і [PERSON] Його родина також дуже добре і тепло ставиться до [PERSON]. У нас є багато спільних фотографій, а також відеозаписів його з [PERSON] сім'ї та сина [PERSON]. З 2007р. стосунки з [PERSON] зіпсувалися внаслідок побутових причин, з приводу чого остання переїхала до своєї бабки на [ADDRESS] , забравши з собою сина. З цього часу, кожен тиждень він, позивач, брав сина до себе у будинок , останній поперемінно (по одному тижні) жив то з ним, то з матір'ю - [PERSON] [PERSON] знає, що він, [PERSON], є його батьком, в них чудові стосунки. Однак , наприкінці 2010 року, коли він, позивач, в черговий раз привіз [PERSON] до матері, остання натякнула, що збирається переїхати за кордон, швидше за все до Туреччини на заробітки, або навіть на постійне проживання, і хоче забрати з собою сина. Позивач наполягає на тому, що він категорично проти того, щоб його дитина була вивезена за межі України, тим більше у мусульманську країну, де до нього можуть погано ставитися місцеві жителі, і де він буде змушений рости в чужій культурі і середовищі. Тому він змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить відновити його батьківські права і визнати його батьком [PERSON]. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали в повному об'ємі з підстав викладених в позовній заяві. Відповідачка [PERSON], що також представляє інтереси малолітнього [PERSON], [INFO], в судове засідання не явилася. Про дату та місце слухання справи повідомлена належним чином, за останнім відомим місцем мешкання, у відповідності до положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України. причини неявки суду не повідомила. Представник Відділу реєстрації актів про народження Сімферопольського МУЮ в судове засідання не явився, надав на адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності по доказах, що є в наявності. Представник Служби у справах дітей Сімферопольської міської ради у судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог не заперечував, просив ухвалити рішення в інтересах дитини. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] по доказах, що є в наявності в матеріалах справи. Вислухав позивача його представника, представника Служби у справах дітей Сімферопольської міської ради, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 57 ЦПК України, передбачено, що доказами по справі є будь які фактичні данні, на підставу яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини які мають значення для вирішення справи, ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказах, речових доказах, зокрема звуко- та відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Окрім того, Пленум Верховного Суду України в пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» розтлумачив, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення, визнаються одні та відхиляються інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вказане положення також закріплено і ст. 60 ч. 4 ЦПК України. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Стаття 213 ЦПК України вимагає від суду повно та всебічно з'ясувати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідити всі докази в їх сукупності. У відповідності до ст. 128 Сімейного кодексу України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Згідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Судовим розглядом встановлено, що у відділі державної реєстрації актів про народження реєстраційної служби Сімферопольського МУЮ в АР Крим знаходиться актовий запис № 163 від 21 січня 2005 року про народження [PERSON], [INFO]. Реєстрація народження проведена згідно ст. 135 СК України (а.с.32). При цьому батьком дитини записаний [PERSON], чого не було спростовано в ході судового розгляду справи, матір'ю - [PERSON].. Позивач стверджує, що він з відповідачкою з 2002 року підтримував близькі стосунки, а у 2004 році остання завагітніла. Сумнівів в тому, що саме він є батьком дитини не було та не є на сьогодні. Він, [PERSON], завжди визнавав своє батьківство стосовно цієї дитини, постійно дбав про неї, виховує, утримує сина, але на вимогу відповідачки дитина була записана зі слів останньої. На сьогодні відповідачка почала зловживати своїми правами, яка мати малолітнього, що явилося підставою для звернення до суду. При цьому відповідачка [PERSON] в ході судового розгляду справи заперечувала той факт, що саме [PERSON] є батьком її сина [PERSON], [INFO]. Згідно із ч. 2 ст. 128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. На підставі ухвали суду від 11 листопада 2013 року по справі була призначена судово-біологічна експертиза. За висновками експерта № 7/164 від 12.12.2013 року [PERSON] , [INFO], уродженець м. Мелітополя може бути біологічним батьком дитини [PERSON], [INFO]. Ймовірність даної події складає 99,99% (ас. 95-97). Крім того, як стверджує позивач та підтвердили в судовому засіданні свідки - [PERSON], [PERSON] [PERSON], відповідачка зустрічалася із позивачем з 2002 року по 2007 рік. Після народження дитини [PERSON] взяв на себе обов'язки батька, чого не було спростовано в ході судового розгляду справи відповідачкою. Таким чином, у суду немає підстав сумніватися в тому, що [PERSON] є біологічним батьком [PERSON], [INFO]. На підставі наведено суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про встановлення батьківства [PERSON] стосовно [PERSON], [INFO], та внесення до актового запису про народження останнього відомостей про батька, зазначивши, що батьком є [PERSON], [INFO], громадянин України, який проживає за адресою: [ADDRESS]. Щодо вимоги про зміну прізвища дитини, то в цій частині позову слід відмовити, виходячи з наступного. Положеннями частин 1, 2 статті 145 СК України встановлено, що прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У зв'язку з тим, що до внесення змін у відповідному актовому записі в частині відомостей про позивача як батька дитини, зміна прізвища цієї дитини є передчасною; у даному випадку зміна прізвища дитини можлива не раніше набрання законної сили рішенням суду про визнання батьківства. Тим паче, що суду не було надано доказів того, що на сьогодні є спір щодо визначення прізвища дитини. На підставі викладеного, ст.. ст. 128, 129, 135 Сімейного Кодексу України, 267 ЦК України,

Outcome: partial