Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про встановлення факту спільного проживання його та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2008 року по березень 2019 року; визнання квартири [ADDRESS] , площею 117,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1030149080000, та автомобіля Порше Кайєн, 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] , спільною сумісною власністю; у порядку поділу спільної сумісної власності визнання за ним та за відповідачем по Ѕ частині за кожним права власності на вказані квартиру та автомобіль. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у період з травня 2008 р. по березень 2019 р. сторони спільно проживали, вели спільне господарство, мали спільний побут, бюджет, взаємні права та обов`язки, однак у зареєстрованому шлюбі між собою не перебували. Під час спільного проживання позивач та відповідач придбали майно в інтересах сім`ї, окрім того, мають спільних дітей. 06.07.2007 р. позивач з ПАТ «Банк «Український капітал» уклав договір про участь у Фонді фінансування будівництва № 18-2-203, об`єктом інвестування за яким є квартира [ADDRESS] . Квартира була придбана для подальшого спільного проживання в ній сторін. Позивач мав боргові зобов`язання за кредитним договором перед ПАТ «Фінанси і Кредит», що могло призвести до звернення стягнення на його майно, у тому числі в рахунок погашення боргу і на майнові права, тому з урахуванням сімейних відносин прийняв рішення оформити право власності на вказану квартиру на відповідача. Тож 08.09.2011 року за укладеним між сторонами договором відступлення права вимоги позивач уступив та передав відповідачу всі майнові права на об`єкт інвестування - спірну квартиру. Станом на 10.11.2015 року за рахунок спільних коштів було проінвестовано 100 % вартості квартири, яка була передана відповідачу на підставі акту приймання-передачі об`єкту інвестування від 10.11.2015 р. Право власності на квартиру на ім`я відповідача було зареєстровано 13.09.2016 року у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 06.09.2010 року позивач придбав автомобіль [PERSON] , номер кузова [NUMBER] на підставі договору купівлі-продажу № 262 від 06.09.2010 року укладеного з ТОВ «Прайм-Авто Лтд». Для уникнення звернення стягнення кредитором на автомобіль право власності на транспортний засіб також було перереєстровано на відповідача на підставі договору купівлі-продажу № 2342/2017/598526 від 28.08.2017 року. У позові зазначено, що після здачі в експлуатацію будинку [ADDRESS] з січня 2012 року сторони почали проживати у квартирі № 206 разом як подружжя однією сім`єю до березня 2019 року, де разом вели спільний побут, придбавали майно в інтересах родини, тобто мали між собою відносини, які притаманні подружжю. [INFO] в окрузі Боневілл, штат Айдахо США у сторін народилась двійня: [PERSON] та [PERSON] . Фінансування перельоту, проживання вагітної дружини у США та оплата пологів здійснювалися позивачем, як чоловіком, який забезпечував та утримував сім`ю. Після пологів позивач забрав відповідача із дітьми до України, після чого спільно проживали у спірній квартирі та виховували дітей. За навчання дітей сплачував позивач. Позивач разом з відповідачем та дітьми спільно проводили відпочинок та дозвілля, зокрема з 2015 р. по 2018 р. відвідували спортивний клуб за сімейною підпискою, за що оплату здійснював позивач, також сторони з дітьми кілька разів на рік відпочивали за кордоном. Спільні подорожі, відпочинок та дозвілля підтверджують здійснення спільних витрат в інтересах сім`ї та про наявність у сторін спільного бюджету. Навесні 2019 р. у сторін почали погіршуватися стосунки. Для уникнення конфліктних ситуацій 25.01.2019 року позивач орендував квартиру № 91 у тому ж будинку та 11.02.2019 року переїхав жити до вказаної квартири. З часом відповідач разом з дітьми виїхала до США, де вони проживають і зараз. Через припинення спільного проживання постало питання про поділ спільного майна набутого за час фактичних шлюбних відносин, що є спільною сумісною власністю сторін, але зареєстроване за відповідачем. З посиланням на ст. ст. 3, 36, 60, 63, 70, 71, 74 СК України, ст. ст. 15, 368 ЦК України позивач просить задовольнити позов. Ухвалою суду від 22.01.2021 року відкрите провадження у справі у порядку загального позовного провадження з викликом сторін у підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 136, 137). Ухвалою суду від 22.02.2021 року заяву представника позивача [PERSON] [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково, накладено арешт на автомобіль «Porsche Cayenne», 2011 року випуску, кузов № [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу 2342/2017/598526 від 28.08.2017 року (т. 1 а.с. 153-155). Ухвалою суду від 03.03.2021 року задоволено заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] (т. 1 а.с. 183-185, 189, 190). 02.04.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У відзиві зазначено, що сторони тривалий час зустрічались і, навіть, проживали разом. Відповідач хореограф за освітою, як до знайомства з позивачем, так і під час стосунків з ним відповідач неофіційно працювала як танцівниця та хореограф, а також проводила уроки танців для дітей і дорослих, завдяки чому мала досить високий дохід. Тому під час спільного проживання сторони мали кожна свій окремий бюджет та самостійно розпоряджалися особистими коштами. До народження дітей позивач та відповідач час від часу проживали спільно, орендуючи квартири, в інший час відповідач проживала у батьків. Повернувшись в Україну після народження дітей відповідач мала намір придбати власне житло, на що позивач запропонував придбати у нього спірну квартиру. Відповідач погодилась на цю пропозицію і між ними було укладено договір відступлення права вимоги № 18-2-203 від 08.09.2011 року. Питання удаваності правочину щодо відчуження спірної квартири вже було предметом судового розгляду по справі № 756/9563/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним, у задоволенні якого відмовлено. При цьому судовими рішеннями встановлено недоведеність існування між сторонами фактичних шлюбних відносин та факт отримання позивачем від відповідача коштів за продаж квартири. У 2014 р. стосунки між сторонами погіршились настільки, що відповідач з дітьми проживала два місяці у подруги, оскільки відповідач залишити квартиру відмовлявся. У подальшому виключно в інтересах дітей, які страждали, що батько живе окремо, сторони знову продовжили поживати проживання в одній квартирі, але лише як вимушені сусіди і лише для того, щоб не травмувати дітей. Позивач тоді продовжував зловживати алкоголем та дозволяти собі неналежну поведінку по відношенню до відповідача. Автомобіль був придбаний відповідачем у позивача за відплатним договором купівлі-продажу від 28.08.2017 року. Сторони не вели спільне господарство, сімейні відносини між ними не склалися, отримані позивачем кошти від продажу автомобіля в інтересах сім`ї не використовувались, тому придбаний автомобіль є особистою приватною власністю відповідача. Сторони дійшли згоди щодо порядку та форми участі кожного з них у забезпеченні дітей і кожен зі сторін ніс частину витрат на утримання дітей. Позивач добровільно здійснював свою частину витрат, що полягали у оплаті навчання, заняття спортом та відпочинку і оздоровлення дітей, а решту витрат взяла на себе відповідач. Через це у відповідача не виникало обов`язку звертатися до суду за примусовим стягненням аліментів на утримання дітей. Тому такі факти лише свідчать про належне виконання позивачем батьківських обов`язків по відношенню до дітей і ніяк не підтверджують той факт, що між позивачем та відповідачем існували фактичні шлюбні відносини. Відповідач також була клієнткою того самого фітнес-клубу, який розташований поруч з будинком відповідача, через необхідність догляду за дітьми та супроводом їх на заняття. Сторони дійшли згоди спільно подорожувати для відпочину та оздоровлення дітей, які на той час були маленькі, тому не були готові до тривалої відсутності матері (т. 1 а.с. 207-217). 27.04.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив подана представником позивача [PERSON] з проханням задовольнити позовні вимоги. Зазначено, що надані відповідачем докази та заперечення не спростовують факт наявності між сторонами фактичних шлюбних відносин у період придбання спірного майна. Відповідач не надала жодного підтвердження наявності у неї особистих грошових коштів на підтвердження їх походження (т. 2 а.с. 2-5). 11.05.2021 року до суду надійшли заперечення подані представником відповідача [PERSON] з проханням відмовити в позові з посиланням на те, що твердження позивача про те, що сторони проживали однією сім`єю не відповідають дійсності, а наявні у матеріалах справи докази придбання майна спростовують вказані твердження позивача (т. 2 а.с. 22-25). Ухвалою суду від 12.05.2021 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про виклик свідків (т. 2 а.с. 33). Ухвалою суду від 12.05.2021 року підготовче провадження у справі закрите та призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні (т. 2 а.с. 34). В судовому засіданні позивач та представники позивача підтримали позовні вимоги та викладені у позові обставини. Позивач пояснив, що з відповідачем жили однією сім`єю, до 2011 року постійного житла у них не було, мешкали у м. Запоріжжі та у м. Києві, у батьків відповідача, в орендованій квартирі, після приїзду з США у знайомих, у спірну квартиру вселились після закінчення там ремонту в червні-липні 2011 року. Він з 1992 року працює, займається бізнесом, мав заощадження. Спірне майно переоформив з доброї волі на відповідача після народження дітей, оскільки брав кредити у доларах США, по яких мав заборгованість перед банком. За спільною згодою він з позивачем проживали, як сучасна сім`я, без реєстрації шлюбу, оскільки потреби в цьому не було. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов та в запереченнях, пояснив, що сторони однією сім`єю не проживали, спільного побуту та бюджету не мали, відповідач надавала позивачу можливість бачитися з дітьми та виховувати їх, деякий час спільно мешкала з позивачем заради дітей. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представників, представника відповідача, допитавши свідків зі сторони відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Згідно ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. Відповідно частин 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно частини 1 статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 Сімейного кодексу України. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Аналіз норми ст. 74 СК України свідчить про те, що для визнання майна спільною власністю потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. За загальним правилом, встановлення фактів, що мають юридичне значення, в цивільному судочинстві відбувається в порядку окремого провадження. Зокрема, п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Разом з тим, за наявності спору про право, який випливає зі встановленого факту, такі справи розглядаються в порядку позовного провадження, що визначено постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 № 5. Як роз`яснив пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. За заявленими вимогами позивач просить встановити факт його спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем у період з травня 2008 року по березень 2019 року. Встановлення такого факту необхідне для вирішення спору про поділ майна подружжя, а саме: квартири [ADDRESS] та автомобіля [PERSON] , 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] . Встановлено, що 06.07.2007 року між позивачем [PERSON] та ВАТ «Банк «Український капітал» було укладено договір №18-2-203 про участь у Фонді фінансування будівництва, згідно якого об`єктом інвестування є квартира будівельний [ADDRESS] (т. 1 а.с. 24). Відповідно до Договору відступлення права вимоги №18-2-203 від 08.09.2011 року, укладеного між позивачем [PERSON] (довіритель) та відповідачем [PERSON] (набувачем), позивач уступив та передав, а відповідач приймає та одержує усі майнові права на об`єкт інвестування, які належали [PERSON] за Договором про участь у Фонді фінансування будівництва №18-2-203 від 06.07.2007 року, який був укладений між позивачем та ВАТ «Банк «Український капітал» (т. 1 а.с. 26). Вказаним договором передбачено, що відступлення прав вимоги здійснюється за плату в розмірі 572 165,00 грн. Розрахунок здійснюється безпосередньо між набувачем та довірителем, у готівковій формі до підписання цього договору. Підписанням цього договору Довіритель [PERSON] підтверджує отримання всієї суми грошових коштів від Набувача [PERSON] (п. 10 Договору). 10.11.2015 року між ПАТ «Банк «Український капітал» та відповідачем [PERSON] підписано Акт звірення розрахунків по Договору про участь у Фонді фінансування будівництва №18-2-203 від 06.07.2007 р. та на ім`я відповідача видана довідка № 206 про 100 % інвестування об`єкта інвестування - квартири [ADDRESS] загальною площею 117,30 кв.м. (т. 1 а.с. 27, 29). Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.09.2016 року, право власності на спірну квартиру [ADDRESS] зареєстроване за відповідачем 13.09.2016 року на підставі Договору про відступлення права вимоги №18-2-203 від 08.09.2011 року (т. 1 а.с. 30). 06.09.2010 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «Прайм-Авто Лтд» було укладено договір купівлі-продажу № 262, за яким позивач придбав автомобіль [PERSON] , номер кузова [NUMBER] (т. 1 а.с. 31-37). 28.08.2017 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу 2342/2017/598526 транспортного засобу, відповідно якого позивач відчужив відповідачу вищевказаний автомобіль за ціною 1 673 018,20 грн. (т. 1 а.с. 38). Пунктами 2.1, 2.2 договору купівлі-продажу транспортного засобу визначено, що передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна, та оформляється актом приймання-передачі, які підписуються сторонами. Право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі. 26.08.2017 року між сторонами підписано Акт приймання-передачі спірного автомобіля (т. 1 а.с. 39). Відповідно витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 16.01.2021 р., автомобіль [PERSON] , 2011 року випуску, зареєстрований на ім`я відповідача [PERSON] (т. 1 а.с. 40). На підтвердження позовних вимог позивачем надано копії: - свідоцтв про народження дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які народились в Айдахо-Фолс, штат Айдахо, США, батьком яких є позивач [PERSON] та матір`ю - відповідач [PERSON] (т. 1 а.с. 47, 48, 50, 51), - Акту про фактичне проживання від 25.11.2020 року, підписаного директором ОСББ «Тельбін-Комфорт» (2013-2019 р.р.) [PERSON] , [PERSON] ( [ADDRESS] ) та [PERSON] ( [ADDRESS] ), з інформацією про те, що позивач [PERSON] фактично проживав у квартирі [ADDRESS] у період з січня 2012 року по березень 2019 року, разом з ним у цей період фактично проживали та вели спільне господарство члени його сім`ї [PERSON] та їхні діти: [PERSON] , [PERSON] (т. 1 а.с. 44). На підставі цього акту видана довідка ОСББ «Тельбін-Комфорт» від 26.11.2020 року № 26/11 (т. 1 а.с. 45). - довідки Приватного дошкільного навчального закладу «Планета дитинства» від 28.01.2019 р. № 114, відповідно якої діти позивача навчалися в цьому закладі у період з 01.09.2015 по 31.05.2018 (т. 1 а.с. 52), - двох договорів № 60 про надання освітніх послуг (підготовка дитини до школи) ТОВ «Центр позашкільної освіти «Престиж-освіта» від 29.08.2016 року укладених між позивачем та товариством, предметом яких є здійснення підготовки дітей сторін по справі до школи (т. 1 а.с. 53, 54) та квитанцій від 02.09.2016 р. по оплаті ТОВ «Ц.П.О. «Престиж-освіта» таких послуг (т. 1 а.с. 55, 56), - довідки від 28.01.2019 року № 28/01, №27/1 про те, що [PERSON] та [PERSON] навчаються у 1 класі приватної школи «Афіни» м. Києва (т. 1 а.с. 57, 58), квитанції про оплату позивачем навчання дітей у школі за січень та за грудень (т. 1 а.с. 59), - договорів про надання фізкультурно-спортивних послуг укладених позивачем 22.05.2015 р., 08.04.2016 р. (т. 1 а.с. 61-67), договору про надання фізкультурно-спортивних послуг укладеного відповідачем 22.05.2015 р. (т. 1 а.с. 60), договорів укладених позивачем з ТОВ «Джей-спорт» від 21.12.2018 (т. 1 а.с. 68-70), договору укладеного відповідачем з ТОВ «Джей-спорт» від 21.12.2018 (т. 1 а.с. 71), трьох товарних чеків по оплаті фізкультурно-спортивних послуг (т. 1 а.с. 72-74), - електронних квитків на ім`я сторін по справі та їхніх дітей від 10.07.2017 на політ до Маямі, від 31.03.2018 - до Лос Анджелеса , роздруківки бронювання номерів та копії квитків на іноземній мові (т. 1 а.с. 87, 90, 102-114), - довідки від 19.02.2019 р. № 19/02 про те, що позивач працює комерційним директором ТОВ «Ост-Вест» з 03 січня 2003 року, його місячний оклад з 01.02.2019 р. становить 31 000 грн. (т. 1 а.с. 115), інформаційну довідку ТОВ «Ост-Вест» станом на 18.12.2020, відповідно якої позивач є співвласником у розмірі 50 % вказаного товариства (т. 1 а.с. 117), - довідку про розмір заробітної плати відповідача за період з травня 2014 р. по січень 2019 р., відповідно якої [PERSON] з 05.05.2014 р. працює директором з реклами ТОВ «Ост-Вест», її заробітна плата з 05.05.2014 р. по 31.01.2019 р. склала 227 318,05 грн. (т. 1 а.с. 116). - фотокартки сторін по справі з дітьми (т. 1 а.с. 119-123). Відповідач заперечує факт проживання з позивачем однією сім`єю посилаючись на те, що спільне господарство з позивачем не вели, мали окремий бюджет, спільно проживали лише задля дітей, яких позивач, як батько, допомагав утримувати та виховувати, сімейні відносини з позивачем не складися, проживання з останнім не було постійним, отримані від автомобіля кошти позивач в інтересах сім`ї не використовував, спірне майно є її особистою власністю. Свідок [PERSON] зі сторони відповідача засвідчив, що є батьком [PERSON] . Сторони зустрілись у 2008 році, спочатку у них все було добре, проте після народження дітей все змінилось. Через вживання алкоголю позивач агресивно відносився до відповідача. У 2014 р. відповідач з дітьми жила у подруги, тому коли вони про це дізналися забрали відповідача з дітьми жити до себе. Через два місяці до них приїхав позивач. Діти люблять свого батька, тому заради дітей відповідач поїхала з позивачем на квартиру. Позивач вживав алкоголь, поводив себе неналежно. Спільного проживання між сторонами сім`єю не було, відповідач мешкала з позивачем заради дітей в одній квартирі, як у комуналці, окремо один від одного, часто місяцями там жили друзі позивача. Відповідач весь час багато працювала, робила педагогом та хореографом в [PERSON] , з дітьми в посольстві, на фірмі, при цьому добре заробляла. У відпустках поїздки оплачував позивач, при цьому домовлявся їхати з відповідачем, щоб та доглядала за дітьми. Під час подорожей позивач відпочивав з друзями, всі витрати за себе відповідач оплачувала самостійно. У фітнес клуб абонемент позивач купував на сім`ю для економії, бо на це були скидки. Коли відповідач працювала він з дружиною доглядали за дітьми, також вони водили дітей до школи, на тренування. Свідок [PERSON] засвідчила, що знайома з відповідачем з дитинства. Відповідач дітей народжувала в США. Позивач зловживав алкоголем, у нетверезому стані сідав за кермо. Між сторонами були часті конфлікти, сварки коли проживали разом, відповідач поверталась жити до батьків, також декілька разів жила у неї. Позивач агресивно поводився по відношенню до відповідача, до дітей ставився добре. Відповідач працювала викладачем, приватні уроки надавала і після народження дітей, мала особисті кошти. Відпочивати сторони їздили разом задля оздоровлення дітей, щоб діти спільно з батьками проводили час. Позивач та відповідач жили разом, щоб діти мали обох батьків. Чинним законодавством України визначено поняття фактичного шлюбу, або фактичних шлюбних відносин, які містять ознаки: спільного проживання чоловіка та жінки на одній житловій площі, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, відсутності в органах РАЦСу реєстрації таких відносин та коли чоловік і жінка не перебувають у будь якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Обґрунтовуючи позов, позивач зазначив, що спірні квартиру та автомобіль він відчужив на користь відповідача задля уникнення можливості примусової реалізації майна в рахунок погашення його кредитних зобов`язань, оскільки він мав заборгованість перед ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» за укладеним кредитним договором. Попередньо позивач звертався з позовом до відповідача про визнання недійсним укладеного між сторонами Договору відступлення права вимоги №18-2-203 від 08.09.2011 року, відповідно ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України, з посиланням на фіктивність правочину, вказуючи, що плати за спірним договором у розмірі 572 165 грн., передбаченої п. 10 договору, фактично не було, договір уклав з метою перереєстрації права власності на відповідача, з якою перебував у цивільному шлюбі та проживали однією сім`єю, для недопущення звернення з нього стягнення з боку його кредиторів. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01.10.2020 року по справі № 756/9563/10 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним було відмовлено (т. 1 а.с. 174-176). Постановою Київського апеляційного суду від 23.02.2021 р. рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01.10.2020 року залишене без змін (т. 1 а.с. 177-181). Отже, вищевказаним судовими рішеннями підтверджено дійсність укладеного між сторонами договору про відступлення майнових прав на спірну квартиру та факт оплати за ним відповідачем позивачу коштів. За нормою ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Суду також позивачем не доведено обставин того, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу транспортного засобу є недійсним, у тому числі, що кошти за цим договором зі сторони відповідача не передавались. Відповідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, між сторонами у визначеному законом порядку були укладені відплатні договори, відповідно яких позивач відчужив своє майно, що є предметом спору, відповідачу після передачі останньою коштів позивачу, про що зазначено у вищевказаних договорах. У даній справі позивачем також не надано належних та достовірних доказів проживання його з відповідачем у період з травня 2008 року по березень 2019 року однією сім`єю, а та обставина, що сторони підтримували стосунки, разом відпочивали, відвідували фізкультурно-спортивний комплекс не свідчить про стійкі сімейні відносини та ведення спільного бюджету і спільного господарства, а також придбання спільного майна в цей період часу. Наявність у сторін двох малолітніх дітей двійнят свідчить лише про те, що сторони мали відносини, як чоловік та жінка, проте не підтверджує про утверення родини та спільність побуту. До акту про фактичне проживання від 25.11.2020 року та довідки ОСББ «Тельбін-Комфорт» з інформацією про те, що позивач та відповідач проживали у квартирі [ADDRESS] у період з січня 2012 року по березень 2019 року та вели спільне господарство суд відноситься критично, оскільки такі докази за наявності письмових договорів між сторонами про купівлю-продаж майна не доводять факту проживання однією сім`єю, наявність спільного бюджету. До того ж, як вказує сам позивач, 25.01.2019 року він орендував житло куди переїхав жити 11.02.2019 року, тобто у межах спірного періоду. Жодних доказів, про те, що позивач та відповідач саме з травня 2008 року почали проживати однією сім`єю, матеріали справи не містять. До того ж, позивачем договір про участь у фонді фінансування будівництва був укладений 06.07.2007 року, тобто до спірного періоду, що також не підтверджує наміру позивача придбання житла саме з метою спільного проживання у ньому з відповідачем. Позивач є батьком малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , тому оплата коштів за навчання дітей та занять в спортивному комплексі свідчить про виконання позивачем своїх батьківських обов`язків. Також суд при вирішенні спору враховує мету встановлення юридичного факту, оскільки саме мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. При цьому твердження [PERSON] , що встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідне для вирішення спору про поділ майна подружжя, не може вважатися прийнятною метою для встановлення цього юридичного факту, оскільки між сторонами укладені письмові договори якими визначено набуття у власність спірного майна, його належність відповідачу на праві особистої власності, що за наявності укладених між позивачем та відповідачем таких правочинів виключає належність спірного майна на праві спільної сумісної власності, відповідно норми ст. 74 СК України. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, позов не підлягає задоволенню з підстав його недоведеності. За вимогами ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в позові слід скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 22.02.2021 року про накладення арешту на автомобіль «Porsche Cayenne», 2011 року випуску, кузов № [NUMBER] , та ухвалою суду від 03.03.2021 року про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . У порядку розподілу судових витрат, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в позові судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed