Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

[PERSON] звернувся із позовом до Державного підприємства «Дослідне господарство «Рихальське» інституту сільського господарства Полісся Національної академії аграрних наук України про компенсацію втрати частини заробітку, компенсацію за затримку розрахунку. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 10.08.2012 року по 11.12.2014 року працював на підприємстві дослідного господарства «Рихальське» Інституту сільського господарства Полісся Національної академії аграрних наук України. Тривалий час відповідач несвоєчасно виплачував заробітну плату, на день звільнення повного розрахунку по заробітній платі не отримав, заборгованість сільськогосподарського підприємства становить 19915,14 грн., що підтверджується довідкою № 157 від 29.05.2015 року. На неодноразові звернення адміністрація підприємства не реагує. Просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати в розмірі 14010,55 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 32116.74 грн., а всього 46127 (сорок шість тисяч сто двадцять сім) грн. 29 коп. У строк, установлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідачі відзив на позовну заяву не надали. 15 липня 2021 року позивачем подано до суду заяву про усунення недоліків на виконання ухвали судді Корецького районного суду Рівненської області від 29 червня 2021 року про залишення позовної заяви без руху. Ухвалою судді Корецького районного суду Рівненської області від 16 липня 2021 року вказана позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Будь-які інші процесуальні дії у справі не проводилися. Позивач в судове засідання не з`явився - подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач, явки представника у судове засідання не забезпечив, хоча повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та представника відповідача і ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. З 10.08.2012 року по 11.12.2014 року [PERSON] працював на підприємстві дослідного господарства «Рихальське» Інституту сільського господарства Полісся Національної академії аграрних наук України ДП. Тривалий час відповідач несвоєчасно виплачував заробітну плату, на день звільнення повного розрахунку по заробітній платі не отримав, заборгованість сільськогосподарського підприємства становить 19915,14 грн., що підтверджується довідкою № 157 від 29.05.2015 року. Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 26.10.2015 року по справі № 277/628/15-ц було задоволено позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 19 915 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот п`ятнадцять) грн. 14 коп.; середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати на 15 липня 2015 року, день звернення до суду, включно, в розмірі 8 925 (вісім тисяч дев`ятсот двадцять п`ять) грн. 91 коп., на загальну суму 28 841 (двадцять вісім тисяч вісімсот сорок одну) грн. 05 коп. 26.01.2016 року Ємільчинським районним судом Житомирської області було видано виконавчий лист у справі № 277/628/15-ц, який [PERSON] було направлено до відділу державної виконавчої служби Ємільчинського районного управління юстиції Житомирської області. 10.02.2016 року державним виконавцем ВДВС Ємільчинського РУЮ Житомирської області було відкрито виконавче провадження № 50107868 про примусове стягнення з відповідача на користь [PERSON] боргу в сумі 24876,66 грн., що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження. 10.08.2016 року державним виконавцем Ємільчинського районного відділу ДВС було закінчене виконавче провадження №50107868 у зв`язку з стягненням з боржника невиплаченої суми заробітної плати. Таким чином враховуючи, що рішенням суду по справі № 277/628/15-ц було задоволено [PERSON] позовні вимоги відповідач ігноруючи дане судове рішення та вимоги закону по виплаті заробітної плати виплатив заборгованість по заробітній платі лише 10.08.2016 року то з відповідача підлягає до стягнення компенсація втрати частину заробітку з 11.12.2014 року по 10.08.2016 року. Згідно п. 2. З Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць на коефіцієнт приросту споживчих цін. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Вказаною нормою права встановлено, що у разі вирішення судом спору про розміри належних працівнику сум на його користь, роботодавець не звільняється від оплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.01.2019 р. у справі № 296/1390/18. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтею 2 даного Закону встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадяться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру. Таким видом доходу визначено, зокрема, заробітну плату (грошове забезпечення). Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд у відповідності до вимог ч. 1 ст.141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 908 гривень судового збору, який був сплачений при зверненні до суду з позовом. На підставі викладеного та

Outcome: approved