Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду через свого представника [PERSON] з позовом про стягнення з [PERSON] боргу згідно розписок від 05 березня 2016 року та від 22 березня 2016 року у розмірі 376032,76 грн. з яких: 199490,00 грн. - сума боргу, 109944,86 грн. - пеня, 11303,00 грн. три відсотки річних, 55294,90 грн. - індекс інфляції за весь період прострочення виконання зобов'язання. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 05.03.2016 р. між ним та [PERSON] було укладено договір позики у виді боргових розписок, за яким [PERSON] отримав від [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 6000 доларів США з кінцевим терміном повернення 05.04.2016 р., а 22.03.2016 р. - 1000 доларів США та 10000,00 грн. з кінцевим терміном повернення 29.03.2016 р. Таким чином, за борговими розписками відповідачем було отримано 7000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 23.02.2018 р. (1 долар США = 27,07 грн.) становить 189490,00 грн., що разом з 10000,00 грн. становить 199490,00 грн. Однак, у визначені в розписках строки відповідач борг не повернув та не реагує на звернення позивача щодо повернення заборгованої суми. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, не скористався своїм процесуальним правом та не надав відзив на позовну заяву у встановлений в ухвалі про відкриття провадження від 14.03.2018 року строк. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, однак подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити даний позов, справу розглянути у його відсутність, та не заперечив проти винесення заочного рішення. В судове засідання представник позивача не з'явилась, однак подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд задовольнити даний позов, стягнути з відповідача 3760,32 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору, справу розглянути у її відсутність, та не заперечила проти винесення заочного рішення. Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача та його представника, які просили справу розглянути без їх участі та відповідача, який, будучи належним чином повідомленим, в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позову заяву не подав, та за згодою позивача та його представника ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про задоволення позову частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 05 березня 2016 року [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 6000,00 доларів США, які останній зобов'язувався повернути 05 квітня 2016 року, що підтверджується письмовою розпискою, складеною [PERSON] 05.03.2016 р. (а.с.7). 22 березня 2016 року [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 1000,00 доларів США та 10000,00 грн., які останній зобов'язувався повернути 29 березня 2016 року, що підтверджується письмовою розпискою, складеною [PERSON] 22.03.2016 р. (а.с.8). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як встановлено судом, відповідач не повернув позивачу позичені грошові кошти у визначені договорами строки, і до даного часу не виконав взяті на себе зобов'язання за договорами позики. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Частиною 1 ст. 192 ЦК України визначено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до прийняття за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 192 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. В такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Згідно з ч.3 ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язанями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України в справі №6-79цс14 від 02.07.2014р. Як вбачається з матеріалів справи, позивач передав відповідачу грошові кошти за двома розписками на загальну суму 7000,00 доларів США. Станом на дату ухвалення даного рішення - 05.07.2018р., згідно офіційного курсу НБУ, курс долара США до гривні становить 2643,7983 грн. за 100,00 доларів США. Тому, борг за договорами позики від 05.03.2016 р. в сумі 6000,00 доларів США в еквіваленті національної валюти становить 158627,90 грн. (6000 дол. США х 26,437983). А борг за договорами позики від 22.03.2016 р. в сумі 1000,00 доларів США та 10000,00 грн. в еквіваленті національної валюти становить 36437,98 грн. (1000 дол. США х 26,437983+10000,00 грн.). Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за двома договорами позики в сумі 195065,88 грн. (158627,90 грн. + 36437,98 грн.). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, з відповідача підлягає до стягнення 10704,12 грн. трьох процентів річних від простроченої суми за договором позики від 05.03.2016 р. за період з 06.04.2016р. по 05.07.2018 р., виходячи з наступного розрахунку: 158627,90 грн. (6000 дол. США*26,437983) сума боргу *3%/100%/365*821 днів прострочення. А також 2458,81 грн. трьох процентів річних від простроченої суми за договором позики від 22.03.2016 р. за період з 30.03.2016р. по 05.07.2018 р., виходячи з наступного розрахунку: 36437,98 грн. (1000 дол. США*26,437983+10000,00 грн.) сума боргу*3%/100%/365*827 днів прострочення . Разом з тим, щодо стягнення з відповідача 55294,90 грн. індексу інфляції за весь період прострочення виконання зобов'язання необхідно задовольнити частково, стягнувши з відповідача 2886,00 грн., нарахованих на суму боргу у гривні (10000,00 грн.), а в частині заявлених вимог про стягнення суми інфляції, нарахованої на суму боргу в доларовому еквіваленті, слід відмовити, оскільки за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Тому, суд не вбачає підстав, для задоволення позовних вимог в частинні стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення на суму боргу у розмірі 7000,00 доларів США. За висловленою позицією Верховного Суду у своєму рішенні від 08.02.2018 р. по справі № 662/928/15ц, інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон) визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Згідно статті 1 Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до статті 3 Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. При цьому, іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв'язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Оскільки купівельна спроможність коштів позивача в розмірі 10000,00 грн. з моменту їх передачі відповідачу (22 березня 2016 року) значно зменшилась, з відповідача підлягає до стягнення 2886,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 10000,00 грн. сума боргу*128,86 індекс споживчих цін за період з квітня 2016 року по липень 2018 року/100% - 10000,00 суми боргу. Щодо стягнення з відповідача 109944,86 грн. пені, то дані вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. При цьому, законом визначено форму правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання, а саме: правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 547 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, у розписках відсутня домовленість сторін про стягнення пені за порушення грошового зобов'язання. Оскільки в розписках від 05.03.2016 р. та від 22.03.2016 р. не обумовлено стягнення з відповідача пені в разі несвоєчасного виконання ним грошового зобов'язання, то в задоволені позовних вимог в частині стягнення пені необхідно відмовити у зв'язку з їх безпідставністю. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, враховуючи порушення позичальником умов договорів позики та відсутність будь-яких заперечень щодо заявлених позовних вимог з боку відповідача, суд приходить до висновку, що цивільне (майнове) право позивача по отриманню від відповідача позики та інших складових грошового зобов'язання підлягає судовому захисту, а відповідно позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики підлягає частковому задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість за договором позики від 05 березня 2016 року у розмірі 158627,90 грн., три проценти річних у розмірі 10704,12 грн., заборгованість за договором позики від 22 березня 2016 року у розмірі 36437,98 грн., три проценти річних у розмірі 2458,81 грн., 2886,00 грн. інфляційних нарахувань, а всього - 211114,81 грн. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 3760,32 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial