Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до ДП «Чернігівторф» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні. Позивач зазначав, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 15.11.2019 №1084-р та наказу Міністерства енергетики та захисту довкілля України від 27.12.2019 №564, ДП «Чернігівторф» належало до сфери управління Міністерства енергетики та захисту довкілля. Згідно з наказом Мінекоенерго від 20.01.2020 №7-к/к, [PERSON] призначено виконуючим обов`язки директора ДП «Чернігівторф», за його згодою, на період до призначення керівника цього підприємства у встановленому порядку. 29.01.2020 згідно з наказом №01-к від 28.01.2020, позивач приступив до виконання обов`язків директора ДП «Чернігівторф», що підтверджується записом у трудовій книжці на сторінках 54-55. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 03.03.2020 №195-р «Про передачу єдиних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Фонду державного майна», передано із сфери управління Міністерства енергетики та захисту довкілля до сфери управління Фонду державного майна у зв`язку з прийняттям рішення про їх приватизацію ДП «Чернігівторф». 19 січня 2021 року на підставі наказу Фонду державного майна України №54 від 19.01.2021 позивача було звільнено із займаної посади згідно з пунктом 5 частини 1 статті 41 КЗпП України, а саме: з ініціативи власника на підставі припинення повноважень посадової особи. 22.01.2021 у позивача був останній робочий день на підприємстві. Цього дня йому на руки була видана трудова книжка, проте повного розрахунку при звільненні проведено не було. Заборгованість по заробітній платі, вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток на виконання вимог ст. 44 КЗпП України, видані не були. Отже, відповідач розрахункових коштів не видав, перерахунку на платіжну банківську картку не здійснив, розрахунків, належних позивачу коштів при звільненні на руки, не провів. Довідку про заборгованість з виплати заробітної плати та розміру вихідної допомоги при звільненні, які він має отримати на руки, підприємство надало лише 16 червня 2021 року. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ДП «Чернігівторф» (ідентифікаційний код 02968220) на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату у розмірі 128768,19 грн. та зобов`язати ДП «Чернігівторф» на вказану суму нарахувати податки та сплатити їх, невиплачену вихідну допомогу у розмірі - 121594,32 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду заяву про разгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення в повному обсязі. В судове засідання представник відповідача ДП «Чернігівторф» не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 15.11.2019 №1084-р та наказу Міністерства енергетики та захисту довкілля України від 27.12.2019 №564, ДП «Чернігівторф» належало до сфери управління Міністерства енергетики та захисту довкілля. Згідно з наказом Мінекоенерго від 20.01.2020 №7-к/к, позивача [PERSON] призначено виконуючим обов`язки директора ДП «Чернігівторф», за його згодою, на період до призначення керівника цього підприємства у встановленому порядку. 29.01.2020 згідно з наказом №01-к від 28.01.2020, позивач [PERSON] приступив до виконання обов`язків директора ДП «Чернігівторф», що підтверджується записом у трудовій книжці на сторінках 54-55. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 03.03.2020 №195-р «Про передачу єдиних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Фонду державного майна», передано із сфери управління Міністерства енергетики та захисту довкілля до сфери управління Фонду державного майна у зв`язку з прийняттям рішення про їх приватизацію ДП «Чернігівторф». 19 січня 2021 року на підставі наказу Фонду державного майна України №54 від 19.01.2021 позивача [PERSON] було звільнено із займаної посади згідно з пунктом 5 частини 1 статті 41 КЗпП України, а саме: з ініціативи власника на підставі припинення повноважень посадової особи. Згідно із ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ч. 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Заробітна плата повинна виплачуватися працівникові регулярно в робочі дні в строки, встановлені в колективному договорі, не рідше двох разів на місяць, не більше як через 16 календарних днів. Якщо день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі ст. 241-1 КЗпП України. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно зі ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до довідки ДП «Чернігівторф» від 16.06.2021 №136, [PERSON] , який працював в ДП «Чернігівторф» виконуючим обов`язки директора з 29 січня 2020 року по 19 січня 2021 року, має заборгованість по заробітній платі, на яку відповідач має нарахувати податки та сплатити їх, а позивач отримати на руки: - за січень 2020 року 1391,28 грн.; за березень 2020 року 11521,94 грн.; - за квітень 2020 року 9153,10 грн.; - за травень 2020 року 16892,92 грн.; - за червень 2020 року 9035,75 грн.; - за липень 2020 року 6408,62 грн.; - за серпень 2020 року 7654,06 грн.; - за вересень 2020 року 9214,32 грн.; - за жовтень 2020 року 17408,11 грн.; - за листопад 2020 року 10457,52 грн.; - за грудень 2020 року 13831,55 грн.; - за січень 2021 року 15799,02 грн. Відповідно до довідки ДП «Чернігівторф» від 19.01.2021 №26, [PERSON] , який працював на ДП «Чернігівторф» виконуючим обов`язки директора з 29 січня 2020 року по 19 січня 2021 року, має заборгованість по вихідній допомозі у сумі 121594,32 грн. Таким чином, всупереч приписів законодавства, роботодавцем на момент звільнення не проведено розрахунок за весь час існування трудових відносин між позивачем [PERSON] та роботодавцем, що підтверджується довідками ДП «Чернігівторф» від 16.06.2021 №136, від 19.01.2021 №26 та складає: заборгованість по виплаті заробітної плати - 128768,19 грн., заборгованість по виплаті вихідної допомоги при звільненні - 121594,32 грн. Частиною 2 статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь- яким строком. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Судом також враховано, що згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - Конвенція, ЄСПЛ відповідно) як джерело права. ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Крім того, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, суд вважає за можливим стягнути із відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 2503,63 грн.

Outcome: approved