Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить суд припинити право відповідачів на користування належною йому на праві власності квартирою [ADDRESS], виселити останніх із даного приміщення без надання іншого житла та стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість по оплаті житло в розмірі 4200,00 грн., а також судові витрати. Позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що спірна квартира належить йому на праві приватної власності. З 28 листопада 2003 року по 11 жовтня 2007 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Від даного шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Крім того у спірній квартирі з ними також проживала донька [PERSON] від першого шлюбу - [PERSON] Після розірвання шлюбу відповідач із двома дітьми залишилась проживати у спірній квартирі, а він залишив дане приміщення через постійні сварки та конфлікти. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 12.02.2009 року відповідач на його користь повинна сплачувати 1/2 частку вартості комунальних платежів та 150 грн. щомісячно як плату за користування жилим приміщенням. Проте відповідач своїх зобов'язань не виконує, у зв'язку з чим утворилась заборгованість по оплаті комунальних послуг у сумі 4200 грн., що на його думку є підставою для припинення у відповідачів права користування квартирою та стягнення відповідної суми боргу. Крім того, на день подання позову до суду у нього є інша сім'я, але за браком іншого житлового приміщення йому необхідна спірна квартира, в якій він бажає проживати з новою сім'єю та матір'ю похилого віку, тому просить суд виселити відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги у повному обсязі та просив про їх задоволення. Відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки вона разом із неповнолітнім сином проживає у спірній квартирі як члени колишньої родини позивача та має на це право відповідно до діючого законодавства. Додала, що позивач і досі зареєстрований та проживає у спірній квартирі, де користується всіма послугами та елетропобутовими пристроями. Крім того, вона щомісячно поштовими переказами надсилає позивачу грошові кошти за 1/2 частку вартості комунальних послуг та 150 грн. за користування житловим приміщенням. Звернула увагу суду на те, що її донька від першого шлюбу [PERSON] у спірній квартирі не проживає з 2010 року, а лише іноді навідує її. Сварок із позивачем у неї немає, але вона вимушена проживати у спірній квартирі за відсутністю іншого жилого приміщення. Представник відповідача також заперечував проти позову. Відповідач [PERSON] також заперечувала проти задоволення позову. Зауважила, що вона постійно не проживає у спірній квартирі, а лише іноді відвідує свою мати за місцем її проживання. Вислухавши осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 16 січня 2003 року виданого на підставі рішення Южноукраїнського міськвиконкому від 20 квітня 2000 року , позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] загальною площею 68 кв.м., яка складається з трьох житлових кімнат (а.с.5). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 11 жовтня 2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції, за актовим записом №191 (а.с.55). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.54). Крім того, відповідач має доньку від першого шлюбу [PERSON], 1993 року народження, яка не проживає та незареєстрована у спірній квартирі. Даний факт підтверджується копією довідки - виписки з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію від 12.03.2015 року, з якого вбачається, що остання вибула зі спірної квартири з 2010 року, а з копії паспорту видно, що місцем її реєстрації є [ADDRESS] (а.с.21зворот). Згідно з ст.ст. 401- 405 ЦК України, які регулюють правила користування чужим майном, встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним (у тому числі колишні), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником, а не судом. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 11 листопада 2008 року [PERSON] було відмолено у задоволенні позову до [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням та визначення розміру плати за користування житловим приміщенням та комунальними послугами (а.с.76). Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Якщо особи, зазначені у ч.2 цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу відповідач з неповнолітнім сином залишилась проживати у спірній квартирі, займаючи жилу кімнату, площею 12,6 кв.м. (а.с.11). Сторони цих фактів не заперечують. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30 липня 2009 року, яке залишено без змін Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 05 листопада 2009 року зобов'язано [PERSON] не перешкоджати його малолітньому сину [PERSON] у користуванні жилою кімнатою площею 13,2 кв.м. у належній йому квартирі [ADDRESS] (а.с.79-80, 81). Частиною 1 статті 156 ЖК України встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За частиною 4 ст.156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 ЖК. Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. За ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження те, що відповідачі якимось чином порушують правил співжиття або роблять його неможливим для позивача, а тому до тверджень останнього про нестерпність сумісного проживання з відповідачами слід поставитись критично, оскільки останні не чинять йому жодних перешкод у користуванні квартирою та всіма видами комунальних послуг. Так, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 12 лютого 2009 року зобов'язано [PERSON] щомісячно сплачувати [PERSON] плату за користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS] у розмірі 150 грн., а також вносити плату за комунальні послуги в розмірі 1/2 частини їх вартості (а.с.6-7). Вищезазначене рішення суду відповідачем [PERSON] вчасно, добросовісно та у повному обсязі виконується, що підтверджується копіями відповідних квитанцій (а.с.34-53, 63-70), які надсилаються позивачу поштовим переказом (а.с.53, 56-62). Факт отримання даних переказів позивачем не оспорювався. Отже, доводи [PERSON] щодо виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення є необґрунтованими та безпідставними. Суд не приймає до уваги вимог позивача щодо стягнення з відповідачів на його користь заборгованості з оплати за житло в сумі 4200,00 грн., оскільки вони жодним чином документально не підтверджені. Згідно з ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підставі своїх вимог або заперечень. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed