Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 16.03.2003 року працював на посаді інженера по рел. захисту та електроавтоматиці 1к. Відкрите акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» та позивач, після змін в організаційній структурі управління, продовжив працювати на вищевказаній посаді Оріхівського району електричних мереж ПАТ «Запоріжжяобленерго». Починаючи з вересня 2017 року і по теперішній час відповідач, в порушення норм трудового законодавства, здійснює виплату заробітної плати не в повному обсязі, посилаючись на відсутність коштів. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 54037,90грн. Ухвалою судді Оріхівського районного суду Запорізької області від 09.08.2018 року відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Позивач надав до суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі. На позовних вимогах наполягає. Відповідачем наданий відзив на позов, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог, та вказує, що розмір заборгованості із заробітної плати позивачеві станом на 04.09.2018 року становить 39821,58 грн. та заява в якій він просить розглянути справу без їх участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст.ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач з 16.03.2003 року працював на посаді інженера по рел. захисту та електроавтоматиці 1к Оріхівського району електричних мереж ПАТ «Запоріжжяобленерго». Відповідно до наданих відповідачем до суду довідки про не виплачену заробітну плату за період вересень 2017 року- липень 2018 рік, заборгованість по заробітній платі позивача становить 39821,58 грн. Таким чином, відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі. Вирішуючи питання щодо розміру невиплаченої заробітної плати, яка підлягає стягненню суд враховує зазначене. Тому, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, стягненню підлягає нарахована, але фактично не виплачена заробітна плата у розмірі 39821,58грн. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. На підставі п.1.ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст.141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial