Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 09.09.1994 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, що його зареєстровано у відділі РАГС Шевченківського району м. Києва, актовий запис № 847. За час перебування у шлюбі сторонами було придбано за суму у розмірі 281 500,00 грн. автомобіль марки Hyundai модель Santa Fe 2109 (2010) державний номерний знак [NUMBER], яке оформлено на дружину. Відповідач без згоди позивача розпорядився спільним майном, а саме переоформив останнє в органах ДАІ на відповідача [PERSON] Зважаючи на те, що згоду на таку дію позивач не надавав, дана угода по відчуженню має бути визнана недійсною. Крім того позивач зазначає, що такі дії відповідачів спричинили йому і значну моральну шкоду. Він відносився до [PERSON]., як до власної доньки і ганебні вчинки найближчих людей породили невпевненість у майбутньому, стали причиною тривалого тяжкого нервового стресу, відчаю та глибокої депресії. Моральні страждання позивач оцінює у 30 000,00 грн., які просить стягнути з відповідачів. В подальшому представник позивача уточнив вимоги та просив суд недійсним правочин перереєстрації автомобіля марки Hyundai модель Santa Fe 2109 (2010) державний номерний знак [NUMBER] на нового власника [PERSON], скасувати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] на автомобіль марки Hyundai модель Santa Fe 2109 (2010) державний номерний знак [NUMBER], видане на ім'я [PERSON] та стягнути моральну шкоду з відповідачів у розмірі 30 000,00 грн.. В судовому засіданні представник [PERSON] підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Відповідач [PERSON], її представник заперечували щодо задоволення позову, оскільки позивач погодився переоформити автомобіль на [PERSON] Пояснили, що [PERSON] є донькою [PERSON] і позивач, який її виростив, не заперечував щодо того, щоб машина належала саме їй. Також зазначили, що письмова згода на переоформлення транспортного засобу в органах ДАІ не є обов»язковою. [PERSON] також просила відмовити у задоволенні позову, оскільки [PERSON] надав згоду на відчуження автомобіля. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Встановлено і не заперечується сторонами, що 09 вересня 1994 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], що його було зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського району м. Києва, актовий запис № 847. Після реєстрації шлюбу [PERSON] отримала прізвище «[PERSON]». Також не заперечується сторонами, що у 2010 році було придбано автомобіль марки Hyundai модель Santa Fe 2109 (2010) державний номерний знак [NUMBER] та оформлено на ім»я [PERSON]. Вартість майна, про що свідчить договір № П 120710-4 поставки товару та видаткової накладної від 30.09.2010 р., становила 281 500,00 грн. 16.12.2014 року транспортний засіб на підставі довідки-рахунку було перереєстровано на нового власника - [PERSON]. За приписами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За положеннями ст. .65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Представник позивача зазначив, що згода [PERSON] на відчуження майна не була отримана, що є підставою для визнання такої угоди недійсною. В свою чергу відповідачі, представник [PERSON] стверджували, що позивач не заперечував щодо оформлення транспортного засобу на [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що була присутня під час розмови подружжя про передачу машини доньці - [PERSON] Зважаючи на те, що автомобіль є цінною річчю та був придбаний [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, відчуження автомобіля виходить за рамки дрібного побутового, а отже і вимагає згоди одного із подружжя співвласників, адже є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до приписів ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, що [PERSON] надав згоду на укладання угоди по відчуженню транспортного засобу. При цьому, суд не може покласти в основу рішення показання свідка за умови відсутності письмової згоди на позивача на вчинення таких дій. Правочином, відповідно до ст.. 202 ЦК України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. В судовому засіданні сторонами було визнано, що спірний автомобіль було відчужено [PERSON] на користь [PERSON] шляхом перереєстрації підставі довідки - рахунку 16.12.2014 р. 16.12.2014 року на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] на автомобіль марки Hyundai модель Santa Fe 2109 (2010) державний номерний знак [NUMBER]. Відповідачами в судовому засіданні не заперечувалась та обставина, що транспортний засіб використовується [PERSON], перебуває у її володінні. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині визнання угоди недійсною та скасування документа на підтвердження права власності. Щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн. слід зазначити наступне. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у. зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.19995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними доповненнями та змінами, роз'яснено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової шкоди) підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дій її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Слід зазначити, що за вимогами чинного процесуального законодавства, , обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. Оцінивши наявні в справі докази, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт заподіяння моральних чи фізичних страждань спричинених відповідачем, наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідачів та наслідками, зазначеними представником [PERSON], а тому не знаходить підстав для задоволення позову в цій частині. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст.. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial