Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-11 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до суду про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 42 5000, 00 доларів США. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що він дав у борг [PERSON] 42 500,00 доларів США, що підтверджується розпискою, яка написана власноручно [PERSON] . Згідно відомостей зазначених у розписці [PERSON] мала повернути борг [PERSON] до 17 жовтня 2015 року. Однак, вказаних боргових зобов`язань відповідачка не виконала, вказані у розписці кошти позивачу, не повернула, а тому [PERSON] змушений звернутись за захистом свого порушеного права до суду. Ухвалою судді Сихівського районного суду м. Львова від 13.08.2018 року матеріали позовної заяви скеровано до Франківського районного суду м. Львова з підстав, передбачених ч.1 ст. 27, ч. 1 ст. 31 ЦКП України. Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2018 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу в порядку загального позовного провадження, про що повідомлено учасників справи. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 08 лютого 2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] передано про стягнення боргу за договором позики передано за підсудністю до Сихівського районного суду м. Львова. 04 квітня 2019 року Сихівським районним судом м. Львова отримано справу та згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад суду. В подальшому розгляд справи проводився Сихівським районним судом м. Львова. В судове засідання 03.06.2020 представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання 03.06.2020 не з`явилися, у судовому засіданні 04.09.2019 позовні вимоги заперечили, просили в задоволенні позовних вимог відмовити, у зв`язку із тим, що грошові кошти фактично не передавалися, а договір позики між сторонами не був укладений. Зокрема, [PERSON] надаючи пояснення суду повідомила, що в 2011 році [PERSON] , який є її родичем просив в неї позичити кошти для ведення бізнесу, на що вона погодилася та позичала йому кошти в сумі 3000,00 доларів США та 5000,00 доларів США. Пізніше також просив позичити кошти в сумі 40 000,00 доларів США, однак, вона такої суми не мала, тому звернулася до [PERSON] із проханням позичити зазначену суму для передачі [PERSON] . Зазначила, що мала намір передати у заставу належну їй на праві власності квартиру, вважаючи, що «підписувала» договір застави, а не як виявилось насправді підписала договір купівлі-продажу квартири. Зазначила, що [PERSON] писав розписку про отримання від неї зазначеної суми. Після того, як [PERSON] зник і не повертав їй позичені кошти, [PERSON] зверталась до поліції із заявами про вчинення злочину, однак на даний час досудове розслідування за її заявами не завершене. Щодо розписки, наявної в матеріалах справи [PERSON] повідомила, що розписку почала писати, однак не дописала. Зазначила, що розписка складається з двох частин, першу з яких писала вона, а щодо іншої частини тексту розписки пояснень не надала. На прохання зазначити, що саме написано нею розпочала цитувати текст розписки, проте в подальшому не надала відповіді на поставлене перед нею питання, натомість заявила, що, долучена до матеріалів справи копія розписки на її думку не та, яку вона писала, точніше може вказати тільки після того, як буде представлений оригінал розписки. Повідомила, що в 2015 році [PERSON] пропонував їй укласти договір позики, в якому повністю викладені умови договору позики, та надав їй примірник такого договору, однак [PERSON] відмовилась його підписувати. Вважає, що кошти у [PERSON] отримав [PERSON] і [PERSON] також потерпів від дій [PERSON] , який на даний час перебуває в розшуку. В судовому засіданні 17 грудня 2019 року судом призначено судову почеркознавчу експертизу для вирішення питання про те чи виконаний текст та підпис наданої для дослідження розписки [PERSON] , та зупинено провадження у справі. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 24.01.2020 поновлено провадження у справі. У зв`язку із неявкою у судове засідання 03.06.2020 всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно із вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України. З`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. У відповідності до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно із ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З договору позики грошових коштів, укладеного між [PERSON] (далі Позикодавець) та [PERSON] (далі Позичальник), вбачається, що Позикодавець передав у власність Позичальникові грошові кошти у сумі, яка становить 42 500 доларів США, а Позичальник зобов`язалася повернути такі Позикодавцеві до 17 жовтня 2015 року. Факт отримання [PERSON] грошових коштів від [PERSON] стверджується письмовою розпискою, власноручно написаною [PERSON] (а.с.11, оригінал якої на а.с. 189). В ході проведення почеркознавчої експертизи експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз 16.01.2020 заявлено клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи. Експерт просив надати оригінал розписки від імені [PERSON] , стягнення коштів за якою є предметом спору, достовірні вільні зразки почерку та підписів [PERSON] в оригіналах документів, що не мають відношення до даної справи та за часом виконання максимально наближені до часу виконання досліджуваної розписки, експериментальні зразки її почерку та підписів. 27 січня 2020 року представником позивача [PERSON] адвокатом Ікавим М.Р. долучено до матеріалів справи оригінал розписки [PERSON] . Однак, 19.03.2020 матеріали справи повернено у суд та повідомлено експертом про неможливість надання висновку судової експертизи у зв`язку із невиконанням відповідачем клопотання експерта про надання достовірних вільних зразків почерку та підписів [PERSON] . Зокрема, відповідач не навела суду жодних посилань на наявність та джерела отримання вільних зразків підпису та почерку [PERSON] для проведення експертизи. Водночас ця інформація стосується перебігу життя [PERSON] , відома лише їй і, відповідно до змісту розділу I «Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень», затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5), є необхідною. Адже для проведення почеркознавчих досліджень рукописних текстів та підписів експерту надаються вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку та підпису (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації. Вільними зразками є рукописні тексти, рукописні записи (буквені та цифрові), підписи, достовірно виконані певною особою до відкриття провадження у справі і не пов`язані з її обставинами; умовно-вільними є зразки почерку, виконані певною особою до відкриття провадження у справі, але пов`язані з обставинами цієї справи, або виконані після відкриття провадження у справі, але не в зв`язку з її обставинами. Вільні зразки по змозі повинні відповідати об`єкту, який досліджується, за часом виконання, за видом матеріалів письма (папір, олівець, кулькова ручка тощо), за формою документа (накладні, відомості тощо), за його змістом та цільовим призначенням. Як вільні, так і експериментальні зразки буквеного або цифрового письма бажано надавати не менше ніж на 15 аркушах. Чим коротший досліджуваний текст (запис), тим більша потреба у вільних зразках. Вільні зразки підпису надаються по змозі не менше ніж на 15 документах, експериментальні - у кількості не менше 5 - 8 аркушів. При вилученні вільних зразків підписів особи, від імені якої виконано досліджуваний підпис, слід відшукувати документи з варіантом підпису, найбільш схожим на підпис, що досліджується. Такі підписи найчастіше зустрічаються у документах, аналогічних досліджуваному (пункти 1.1., 1.3., 1.5, 1.8., 1.10 цього Розділу). У разі відсутності таких документів експертиза апріорі не може бути проведена, оскільки відсутні матеріали, які є предметом експертного дослідження. З метою отримання вільних та експериментальних зразків почерку та підпису [PERSON] судом неодноразово призначалися судові засідання, однак ні відповідачем ні її представником такі зразки долучені не були, хоч для цього відповідачу надано достатньо часу та можливостей, якими вона не скористалася без поважних причин. Суд зазначає про недопущення зловживання учасником справи своїми процесуальними правами шляхом затягування строків розгляду справи, що відповідно до ст. 44 ЦПК України є неприпустимим і перешкоджає завданням цивільного судочинства: справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, - що превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, ч. 2 ст. 2 ЦПК України. Нормою ст. 109 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Таким чином, суд з урахуванням положень ст. 109 ЦПК України на підставі дослідження оригіналу договору позики, зміст якого нічим не спростовано, визнає, що підпис на Договорі позики належить [PERSON] . У встановленому законом порядку доказами, що задовольняють вимоги ст.ст. 77-80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності і достатності цей факт, всупереч передбаченого ст.ст. 12, 81 ЦПК України обов`язку доведення відповідачем спростовано не було. Відтак, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконала та не повернула суму позики. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Суд приймає до уваги наведений позивачем розрахунок заборгованості про стягнення 3% річних, який міститься у позовній заяві, оскільки відповідачем такий не спростовано та жодних доказів щодо його неправильності суду не надано. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (абзац перший частини першої статті 1049 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається в договором позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений на рівні облікової ставки Національного банку України. На підставі зазначеного позивачем правомірно нараховані проценти за користування сумою позики. Відповідачкою не спростовано розрахунок пені за час прострочення, з врахуванням чого суд приходить до переконання про задоволення позовної вимоги щодо стягнення пені в сумі 496 699,56 гривень. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Outcome: approved