Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, посилаючись на те, що 18 травня 2017 року Малиновським районним судом міста Одеси відкрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та вжиті заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , належну [PERSON] . 25 травня 2017 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . Позивач вважає, що відповідач [PERSON] маючи обізнаність про боргові зобов`язання за договором позики, з метою уникнення майнової відповідальності перед позивачем після подання нею позову до суду та отримання ухвали про забезпечення позову уклала договір дарування належної їй квартири, який позивач вважає фіктивним правочином, у зв`язку з чим вимушена звернутись до суду з позовом про визнання його недійсним. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги просить суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала відзив на позовну заяву в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення посилаючись на їх необґрунтованість. Суд, вислухавши учасників цивільного процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Малиновського районного суду міста Одсеи від 18 липня 2017 року, яке залишено без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 20 листопада 2018 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 15 листопада 2016 року в розмірі 1116486,40 гривень. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 18 травня 2017 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики вжиті заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , належну [PERSON] . 22 травня 2017 року рішенням Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради № 35298736 відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, у зв`язку з неправильним зазначенням відомостей про вланика майна в ухвалі суду, у зв`язку з чим обтяження на квартиру [ADDRESS] не накладалось. 25 травня 2017 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] маючи обізнаність про боргові зобов`язання за договором позики, з метою уникнення майнової відповідальності перед позивачем після подання нею позову до суду та отримання ухвали про забезпечення позову уклала договір дарування належної їй квартири, який є фіктивним правочином в розумінні ст. 234 ЦК України, у зв`язку з чим просить суд визнати його недійсним. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсними» встановлено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Тобто для визнання правочину фіктивним суду має бути доведений умисел всіх сторін правочину, тобто обидві (всі) сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Ознака вчинення фіктивного правочину лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі договору дарування укладеного 12.02.1992 року. З цього часу вона була єдиним власником спірного майна, проживала і проживає по цей час у вказаній квартирі та здійснювала за цією адресою підприємницьку діяльність. 21.03.2016 року спірну квартиру [PERSON] вирішила подарувати своїй доньці [PERSON] , з метою її подальшого проживання в даній квартирі разом з нею та реєстрації в ній місця проживання неповнолітнього онука. Після укладення договору дарування [PERSON] тривалий час не сплачувала комунальні платежі, в результаті чого виникла значна заборгованість. Звернувшись до нотаріуса з метою розірвання договору дарування на підставі ст. 727 ЦК України, внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі та створення загрози безповоротної втрати дарунка, відповідач [PERSON] отримала відмову, оскільки [PERSON] уклала з громадянином [PERSON] договір іпотеки № 368 від 05.07.2016 року спірної квартири та договір позики № 367 від 05.07.2016 року, зареєстровані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Н.О.Бурменко. На теперішній час відповідач [PERSON] погашає борги за комунальні послуги, а також погасила заборгованість за договором позики від 05.07.2016 року у розмірі 910739,86 гривень, про що 03.03.2017 року складена відповідна розписка. Вищевказані обставини також підтверджуються показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] Суд критично ставиться до показів допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони спростовуються іншими матеріалами справи. Відповідно ч. 3 ст. 528 ЦК України інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні. Метою укладення договору дарування від 25.05.2017 року було повернення у власність [PERSON] квартири [ADDRESS] , яка належала їй на підставі договору дарування від 12.02.1992 року. Підписуючи договір дарування [PERSON] знала, що договір дарування від 21.03.2016 року фактично розірваний, повністю усвідомлювала наслідки своїх дій щодо повернення [PERSON] квартири та у встановленій законодавством формі здійснила цей правочин. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed