Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

[PERSON] звернувся у суд із позовною заявою до [PERSON] , Богданської сільської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27 квітня 1993 року Рішенням одинадцятої сесії Богданської сільської ради народних депутатів 21 скликання йому було передано у власність земельну ділянку площею 0,10 га в с. Богдан по вул. Бребоя між суміжними землекористувачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] . За своїми межами земельна ділянка примикала до будинковолодіння його покійних батьків та її межі були винесені в натурі на місцевості, а сама земельна ділянка огороджена. На вищевказаній земельній ділянці ним ще за життя батьків до 1992 року було зведено капітальну споруду фундаменту під житловий будинок, однак будівництво будинку внаслідок скрутного фінансового стану завершене не було. Він здійснював обслуговування зазначеної ділянки на протязі всього періоду після передачі її у власність рішенням сільської ради, у тому числі із залученням допомоги сусідів, які скошували траву. У травні 2017 року ним було вжито заходів щодо оформлення свідоцтва на право власності на зазначену земельну ділянку, яка по суті вже 14 років відкрито перебувала в його володінні та користуванні. Після здійснення топографо-геодезичної зйомки зазначеної ділянки під час оформлення проекту землеустрою з відновленням меж існуючого землеволодіння на місцевості для оформлення права власності на земельну ділянку ним було з`ясовано, що в порушення його прав як землевласника, дана земельна ділянка входить до складу: землеволодіння його рідного брата [PERSON] , який після смерті батьків набув право власності на належний їм житловий будинок і на цій підставі оформив не тільки право власності на земельну ділянку, яка призначена для обслуговування цього будинку, а також і на належну йому земельну ділянку, право на яку в нього виникло на підставі рішення Богданської сільської ради від 27.04.1993. На звернення до Богданської сільської ради з запитом про надання роз`яснення в який спосіб стосовно однієї і тієї ж земельної ділянки було прийнято два рішення про передачу її у власність різним особам, сільська рада листом від 14.07.2017 №262/2-14 повідомила, що не володіла інформацією про виділення йому земельної ділянки, а також повідомила, що рішення про передачу земельної ділянки його брату було прийнято попереднім складом сільської ради, і тому їм важко пояснити такі дії. На звернення до брата про усунення порушень його прав як землевласника, [PERSON] ухилився від вирішення цього питання в позасудовий спосіб та мирне двостороннє вирішення земельного конфлікту. Вказує також, що з відкритих джерел йому стало відомо, що брату належну йому земельну ділянку виділено в складі землеволодіння площею 0,159 га Рішенням Богданської сільської ради від 25.05.2010 №714 та присвоєно їй адресу: [ADDRESS] . На підставі вищевказаного рішення [PERSON] 03.06.2011 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2123681303:01:001:0004. Вважає, що Рішення Богданської сільської ради від 25.05.2010 №714 про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки в частині передачі попередньо виділеної йому земельної ділянки площею 0,10 га є незаконним і таким, що прийнято з перевищенням наданих органу місцевого самоврядування повноважень, отже незаконним. Відтак, на думку позивача є незаконним і Державний акт на право власності на земельну ділянку, зареєстрований 03.06.2011, тому такі підлягають визнанню недійсними в судовому порядку. З наведених підстав, просить визнати недійсним Рішення Богданської сільської ради від 25.05.2010 №714 «Про передачу земельних ділянок у власність громадян» та Державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2123681303:01:001:0004, виданий [PERSON] . Ухвалою судді Рахівського районного суду Бліщ О.Б. від 30.08.2017 відкрито провадження у даній справі. 05 жовтня 2017 року від відповідача, Богданської сільської ради, надійшли письмові пояснення до позову, у яких, відповідач вказує, що у травні 2010 року [PERSON] звернувся у сільську раду із заявою про передачу у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, надвірних будівель та споруд площею 0,159 га. Рішенням від 25.05.2010 за № 714 [PERSON] , затверджено технічну документацію щодо посвідчення права власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, надвірних будівель і споруд, пл.. 0,159 га, що розташована у [ADDRESS] . У подальшому, на підставі вказаного рішення сільської ради, [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Приймаючи вказане рішення сільська рада не володіла інформацією про те, що 27.04.1993 Богданською сільською радою було прийнято рішення надати земельну ділянку у довічне спадкове володіння [PERSON] пл. 0,10 га., отже, приймаючи оскаржуване рішення від 25.05.2010 за № 714, сільська рада діяла у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України. 09 листопада 2017 року до суду надійшло клопотання позивача [PERSON] про залучення [PERSON] як співвідповідача. Клопотання мотивовано тим, що відповідач [PERSON] , 27.09.2017 , замість належної йому земельної ділянки з кадастровим номером 2123681303:01:001:0004 пл. 0,1591 га, здійснив реєстрацію двох нових земельних ділянок, одну з яких продав [PERSON] . Окрім цього, подав до суду заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами 2123681300:12:002:0023 пл. 0,0684 га та 2123681300:12:002:0023 пл. 0,0907 га. 09 листопада 2017 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Губка Б.В. надійшло заперечення на позовну заяву. Заперечення мотивоване тим, що позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК і не наведено поважних причин його пропуску. Окрім цього вказує, що після отримання рішення Богданської сільської ради від 27.04.1993 [PERSON] з того часу так і не оформив право власності на спірну земельну ділянку. Зазначає також, що спірна земельна ділянку входить до складу всієї земельної ділянки пл. 0,1591 га на яку видано оспорюваний Державний акт, належала батькам позивача та відповідача і використовувалась для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою: [ADDRESS] . Після смерті батьків сторін, спадкоємцем всього спадкового майна, на підставі рішення Рахівського районного суду від 30.07.2008 № 2-759/2008, став відповідач [PERSON] . При цьому інші спадкоємці, у тому числі і позивач, [PERSON] , у нотаріальному порядку відмовилися від отримання свідоцтва на право на спадщину. Успадкувавши майно, відповідач у встановленому законом порядку зареєстрував своє право власності на нерухоме майно, що засвідчено Витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно № 19931319 від 18.08.2008 та оформив право власності на спірну земельну ділянку, що засвідчено оспорюваним Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №528515 від 03.06.2011. Ухвалою суду від 09.11.2017 задоволено заяву позивача про забезпечення позову та до вирішення справи по суті накладено арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами 2123681300:12:002:0023 пл. 0,0684 га та 2123681300:12:002:0023 пл. 0,0907 га. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017, відповідно до якого Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. У відповідності до п. 9 ч. 1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувався за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. На підставі ухвали суду від 21.03.2018 до участі у справі залучено [PERSON] як співвідповідача. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Поштак Ю.С. позовні вимоги просили задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Губко Б.В. у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Богданської сільської ради у судове засідання не з`явився. Натомість сільський голова Мільчевич С.А. надав суду заяву у якій просив розглянути справу за відсутності представника сільської ради. Позовні вимоги залишив на розсуд суду. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений шляхом оголошення про його виклик у засобах масової інфрмації. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до такого висновку. Судом встановлено, що на підставі рішення одинадцятої сесії Богданської сільської Ради народних депутатів 21 скликання від 27.04.1993 [PERSON] у довічне спадкове володіння надано земельну ділянку пл. 0,10 га в с. Богдан по вул. Бребоя між сусідами /[PERSON]/ та [PERSON] і [PERSON] (а.с. 10). Рішенням двадцять третьої сесії п`ятого скликання Богданської сільської ради від 25.05.2010 № 714 «Про передачу земельних ділянок у власність громадянам» [PERSON] затверджено технічну документацію щодо посвідчення права власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, надвірних будівель і споруд, пл.. 0,159 га, що розташована в [ADDRESS] (а.с. 8). На підставі рішення від 25.05.2010 № 714 [PERSON] , 16.05.2011, видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 528515 (а.с. 9, зворот а.с. 9). Позивач [PERSON] , обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодо неправомірності дій Богданської сільської ради при прийнятті рішення від 25.05.2010 № 714, посилався на те, що частина земельної ділянки, переданої відповідачу [PERSON] належить йому на приватної власності на підставі рішення 11 сесії Богданської сільської Ради народних депутатів 21 скликання від 27.04.1993, яке прийнято на підставі Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 «Про приватизацію земельних ділянок». При цьому зазначає, що у відповідності до п. 3 вказаного Декрету та абз. 2 п. 1 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України право на цю земельну ділянку у нього виникло з 27.04.1993, а тому оскаржуване рішення Богданської сільської ради від 25.05.2010 № 714 є недійсним. Також, як на доказ неправомірності дій Богданської сільської ради при прийнятті оскаржуваного рішення посилається на те, що на вказаній земельній ділянці ним, ще до 1992 року було зведено капітальну споруду фундаменту, а тому порушено його права як власника нерухомого майна, що розташоване не спірній земельній ділянці. Разом з тим, суд не погоджується з наведеним з огляду на наступне. Право власності, у т.ч., на землю, набувається і реалізується громадянами відповідно до закону, це право гарантується, є непорушним, підлягає захисту, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, випадки позбавлення, обмеження права власності, припинення права власності та діяльності власника встановлюються Конституцією та законами України; правомірність набуття права власності на землю презюмується; земельне законодавство базується на принципах, зокрема, забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом, забезпечення гарантій прав на землю (ст. 14 ч. 2, ст. 41 ч. 4 Конституції України, ст. 3 ч. 1 п.п. 2, 5, ст.ст. 15, 16, ст. 319 ч. 7, ст. 321 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 328, 386 ЦК України, ст. 1 ч. 2, ст. 5 ч. 1 п.п. «б», «в», «ґ», ст. 78 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 79, 81, ст. 90 ч. 2, ст. 152, ст. 153 ч. 1 ЗК України). Законодавство щодо права власності на землю станом на 1993 рік відповідні питання регулювало загалом аналогічно та передбачало, зокрема, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає в порядку її відведення, після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється; право власності на землю посвідчується державним актом, який видається і реєструється, зокрема, сільською радою (ст.ст. 4, 6, 86 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 2, 4, 8, 12-14, 19, 48, 49, 51, 55 Закону України «Про власність», ст.ст. 3, 6, 7, 17, 19, 22-24, 39, 43, 44 ЗК України (1990 р.). Законом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ прийнято нову редакцію ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року. Відповідно до пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2002 року рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. У разі прийняття відповідними органами рішення про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки до 01 січня 2008 року передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів). Декретом КМ України від 26.12.1992 № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених ЗК України. Установлено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акту на право приватної власності на землю. З наведеного випливає, що підставою виникнення права власності на земельну ділянку є державний акт на право власності на землю, а не саме рішення про відведення чи надання такої земельної ділянки у власність. Разом з тим, позивач у своїй позовній заяві зазначив, що заходи щодо оформлення свідоцтва на право власності на земельну ділянку він вжив лише у травні 2017 року, тобто на час прийняття оскаржуваного рішення Богданської сільської ради від 25.05.2010 № 417 він не був власником частини переданої [PERSON] земельної ділянки (а.с. 2, абз. 2). Окрім наведеного, суд зазначає наступне. За клопотанням позивача [PERSON] суд допитав у судовому засіданні як свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Так, допитана у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вказана земельна ділянка належала батькам позивача та відповідача. Також зазначила, що мама сторін розповідала, що [PERSON] там буде будуватись, так як спорудив фундамент. Щодо площі земельної ділянки їй нічого не відомо. Окрім наведеного зазначила, що вона не писала заяву від 22.06.2017, яка долучена позивачем [PERSON] до матеріалів позовної заяви. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що у 90-х роках він був депутатом у селі, тому знає, що фундамент на земельній ділянці дійсно клав [PERSON] . Ту земельну ділянку йому мама дала, десь приблизно 6 соток. Заяву від 22.06.2017 писав він. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснила суду, що брати [PERSON] є її сусідами. Знає, що [PERSON] клав мур (фундамент) бо хотів будуватись. Мама сторін дала [PERSON] сотини ще у 1990-х роках, розповідала, що вона всіх дітей поділила. Тобто свідки у судовому засіданні підтвердили, що спірна земельна ділянка належала батькам сторін, а позивач [PERSON] побудував фундамент на частині цієї земельної ділянки. Згідно витягу із рішення одинадцятої сесії двадцять другого скликання Богданської сільської ради народних депутатів від 15.04.1997 [PERSON] , яка є матір`ю позивача та відповідача, безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку в розмірі 0,15 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та 0,35 га для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 99). З копії заяви [PERSON] від 08.05.2008 вбачається, що він відмовився від отримання від свідоцтва на право на спадщину по закону після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 98). З копії рішення Рахівського районного суду від 30.07.2008 № 2-759/2008 вбачається, що судом задоволено позов [PERSON] до Рахівської районної державної нотаріальної контори Закарпатської області, комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Рахівської районної ради про визнання права власності на спадкове майно, а саме на все спадкове майно, що належало на праві приватної власності у цілій частині [PERSON] , у тому числі і на житловий будинок [ADDRESS] . Окрім цього, у мотивувальній частині вказаного рішення суду зазначено, що «Майнового спору не існує, оскільки із семи спадкоємців першої черги спадкоємців за законом, які мають право на отримання часток спадкового майна, п`ятеро: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відмовилися від права на спадщину, а брат [PERSON] помер у 1998 році». (а.с. 53 та зворот а.с. 53). Таким чином у ході судового розгляду встановлено, що земельна ділянка на якій побудував фундамент позивач [PERSON] належала його покійним батькам, а він відмовився від своєї частки на спадщину за законом. Оскільки інших підстав для скасування оскаржуваного рішення Богданської сільської ради від 25.05.2010 № 714 позивачем не наведено, а під час судового розгляду не встановлено підстав для його скасування, то оспорюване рішення Богданської сільської ради прийняте у відповідності до вимог чинного на той час законодавства. Сумнівів у протилежному у суду не виникає, а позивачем [PERSON] іншого не доведено та у судовому засіданні не надано жодних належних, достовірних та допустимих доказів, які б підтверджували неправомірність оспорюваного рішення. Щодо вимоги позивача про скасування Державного акту на землю ЯЛ №528515, то судом встановлено, що рішення про виділення земельної ділянки відповідачу прийняте у відповідності до ст. 118 Земельного кодексу України, яка передбачає порядок безоплатної приватизації земельних ділянок. Судом було надано рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Однак,представником позивача не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідач незаконно отримав у власність частину земельної ділянку, яка йому належить на праві користування, позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях. Позивачем та його представником не надано суду доказів того, що наявна у нього земельна ділянка є належним чином оформлена і знаходиться у його у власності. Відповідно у суду відсутні підстави скасовувати рішення Богданської сільської ради. Так, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд, враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Статтею 80 ЦПК України регламентовано, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У відповідності до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій та другій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Богданської сільської ради слід відмовити через недоведеність. Оскільки на підставі ухвали суду від 09.11.2017 задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову та до вирішення справи по суті накладено арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами 2123681300:12:002:0023 пл. 0,0684 га та 2123681300:12:002:0023 пл. 0,0907 га, то з урахуванням ч. 9 ст. 158 ЦПК України застосовані заходи забезпечення позову підлягають скасуванню. На підставі наведеного та ст.ст. 125, 126, 141, 152, 153, 155 Земельного кодексу України, ст.ст. 15, 16, 319, 321, 325, 373, 386 ЦК України та

Outcome: dismissed