Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], зареєстрованого 14 червня 2003 року Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області (актовий запис № 111), посилаючись на те, що життя з відповідачем не склалося, фактичні шлюбні відносини припинені з лютого 2017 року, бажання продовжувати їх відсутнє, тому він просить суд розірвати шлюб, укладений з відповідачем. 03 травня 2017 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування РА ЗМР по Комунарському району, Запорізький міський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, відповідно до якого позивач за зустрічним позовом просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що згоди про місце проживання дитини після розірвання шлюбу між нею та відповідачем за зустрічним позовом не досягнуто. Вона має бажання, щоб дитина проживала разом з нею. На даний час вона офіційно працює та має можливість матеріально забезпечувати дитину усім необхідним. Після розірвання шлюбу вона разом з дитиною планує повернутися до попереднього місця проживання [ADDRESS], де проживає її матір. Зазначений житловий будинок комфортний, має добре облаштовані кімнати, в ньому наявні всі умови для комфортного проживання дитини, її здорового та повноцінного фізичного і духовного розвитку. Позивач добросовісно відноситься до виконання своїх обов'язків, піклується про стан здоров'я дитини, бере активну участь у її вихованні, здатна забезпечувати доньку всім необхідним. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2017 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування РА ЗМР по Комунарському району, Запорізький міський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та об'єднано первісний та зустрічний позови в одне провадження. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 червня 2016 року залучено орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. У судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом, його представник первісний позов підтримали у повному обсязі та просили суд його задовольнити, з підстав, викладених у ньому, зустрічний позов визнали частково, а саме: не заперечували, щоб дитина проживала разом з матір'ю, однак заперечували щодо проживання дитини у м. Маріуполі, посилаючись на те, що на даний час там небезпечно, оскільки місто розташовано поблизу зони АТО. У судовому засіданні відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом, його представник зустрічний позов підтримали у повному обсязі та просили суд його задовольнити, з підстав, викладених у ньому. Щодо розірвання шлюбу, укладеного з позивачем за первісним позовом, не заперечувала, та суду пояснила, що дійсно фактичні шлюбні відносини з [PERSON] припинені з лютого 2017 року, бажання продовжувати їх відсутнє. Після розірвання шлюбу вона просила залишити їй прізвище «[PERSON]», яке було змінено під час державної реєстрації шлюбу. Представник третьої особи за зустрічним позовом, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування РА ЗМР по Комунарському району, у судовому засіданні, посилаючись на висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради, просила суд винести рішення про доцільність визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON], [INFO], з її матір'ю, [PERSON] Представник третьої особи за зустрічним позовом, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради, будучи своєчасно і належним чином повідомленим судом про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, просив суд прийняти рішення щодо визначення місця проживання дитини в інтересах дитини та врахувати думку дитини з даного питання. Представник третьої особи за зустрічним позовом, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Запорізький міський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, причини неявки останнього суду невідома. Його неявка не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом, його представника, відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, його представника, представника третьої особи за зустрічним позовом, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER], виданого повторно 08.06.2007 року Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, 14.06.2003 року сторони зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис за № 111 (а.с. 6). Згідно зі свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] виданого 02.04.2007 року Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, сторони є батьками неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Судом також встановлено те, що сім'я розпалась остаточно, спільне господарство не ведеться, бажання до примирення у сторін відсутнє. Відновити шлюб неможливо, так як, між сторонами відсутня любов, взаємна довіра і повага. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Статтею 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 111 Сімейного кодексу України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. У даному випадку сторони вважають неможливим з моральної точки зору продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов'язати їх прийняти заходи до примирення. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. На підставі ч. 1 ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, первісний позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи позовні вимоги в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини з матір'ю, суд виходить з наступного. Згідно з характеристикою [PERSON] вих. № 235/01-22, виданою 13.05.2017 року директором ЗОШ № 103, батьки [PERSON] приділяють належну увагу вихованню доньки, мати регулярно відвідує батьківські збори, допомагає доньці брати участь в класних і шкільних заходах, учениця завжди охайна, має всі шкільні приладдя (а.с. 38). Відповідно до довідки, наданої директором Запорізької дитячої школи мистецтв № 2, за час навчання [PERSON] мати останньої приходила на виступи дитини, батьківські збори, цікавилася її досягненнями. Питання щодо навчання дитини і оплати за навчання вирішувалися з матір'ю (а.с. 39). Згідно з довідкою вих. № 64 від 05.05.2017 року, виданої Маріупольською ЗОШ № 15, [PERSON] з 01.09.2017 року буде зарахована до 5 класу зазначеної установи (а.с. 48). На час прийняття рішення по справі судом встановлено, що дитина дійсно навчається у 5 класі Маріупольською ЗОШ № 15. Відповідно до акту бесіди з малолітньою [PERSON] від 08.06.2017 року, в ході бесіди з дитиною встановлено, що остання дуже любить і маму, і папу, однак проживати хоче з матір'ю, так як з нею більш тепліші довірчі відносини, вона їй довіряє свої таємниці, ділиться переживаннями і радощами. Зі слів дитини, мати приділяє їй багато уваги, піклується про неї (а.с. 75, 93). Згідно з висновком від 21.09.2017 року щодо розв'язання спору про визначення місця проживання малолітньої [PERSON], наданого Приморською районною адміністрацією Маріупольської міської ради як органом опіки та піклування, на підставі ст. ст. 19, 161, 171 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування, в інтересах дитини, вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої [PERSON] з матір'ю, [PERSON] (а.с. 90). Крім того, з висновку вбачається і підтверджується також відповідними документами, що з травня 2017 року [PERSON] разом з донькою [PERSON] переїхала до своїх батьків у м. Маріуполь в житловий будинок [ADDRESS], де створені всі умови для життя, розвитку та відпочинку дитини (а.с. 91, 92). З 01.09.2017 року дитина навчається у 5 класі Маріупольською ЗОШ № 15 (а.с.95) і Комунальному навчальному закладі «Музична школа № 1» (а.с. 96). Мати приділяє велику увагу вихованню доньки, заохочує до відмінного навчання. Всі організаційні питання, пов'язанні з навчанням контролю мати дитини. З 10.08.2017 року [PERSON] працює в Маріупольській філії ТОВ «Наш продукт плюс» на посаді оператора комп'ютерного набору, де характеризується позитивно (а.с. 98). Відповідно до інформації, наданої Приморським ВП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області від 04.08.2017 року, [PERSON] спиртними напоями не зловживає, громадський спокій не порушує, зв'язків з особами, що ведуть антигромадський спосіб життя не підтримує, на обліку у поліції не перебуває (а.с. 94). Батько дитини також має належні умови для проживання доньки, офіційно працює на посаді заступника начальника цеху магнітопроводів в ПАТ «ЗТР» з грудня 2016 року, де характеризується позитивно. Таким чином, судом встановлено, що батько і мати дитини проживають окремо, у кожного з батьків за місцем проживання створені всі необхідні умови для належного виховання дитини. На підставі ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховною Ради від 27.02.1991 року, передбачено, що дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі ст. 33 Конституції України кожна особа має право на вибір свого місця проживання. Але сімейні відносини мають свою специфіку, оскільки малолітні та неповнолітні діти не можуть проживати самостійно, а батьки повинні брати участь у їх вихованні та утриманні. Відповідно до ч. 3 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. У разі спору місце проживання особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько, мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, зобов'язані також піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст. 150 Сімейного кодексу України). Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно з ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки і піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, суд при вирішенні спору щодо місця проживання дитини має врахувати, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі № 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. За вимогами ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідачем за зустрічним позовом та його представником не було доведено суду, що позивач за зустрічним позовом не здатна забезпечити малолітній дитині належні умови для виховання та розвитку. Крім того, відповідач за зустрічним позовом та його представник не заперечували щодо проживання дитини з матір'ю, а заперечували лише щодо місця її проживання. У суду немає відомостей про те, що [PERSON] якимось чином ухиляється від виконання батьківських обов'язків, жорстоко ставиться до дитини, зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, не приділяє належної уваги вихованню доньки, не цікавиться її інтелектуальним, фізичним та психічним розвитком, не піклуються про стан її здоров'я. Таким чином, у зв'язку із викладеним, вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо, про визначення місця проживання дитини, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, враховуючи інтереси малолітньої дитини, її думку та інші обставини справи, а також те, що відповідач за зустрічним позовом не заперечував щодо проживання дитини саме з матір'ю, суд вважає за можливе задовольнити зустрічний позов, визначивши місце проживання дитини разом з матір'ю. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Але при визначенні місця проживання дитини за Сімейним кодексом України поняття місця проживання має інший зміст. Це - не конкретна адреса і не конкретний населений пункт, а саме особа, з якою має проживати дитина. У зв'язку з викладеним, суд вважає за необхідне не зазначати конкретну адресу місця проживання дитини, виходячи із того, що діючим законодавством передбачено визначення місця проживання дитини з одним із батьків, а не визначення місця проживання дитини із зазначенням конкретного місця проживання (адреси) батьків.

Outcome: approved