Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до ТОВ «Авто Галактика», в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01126 від 19.09.2018, укладений з ТОВ «Авто Галактика», стягнути з ТОВ «Авто Галактика» на його користь 87300 грн. - авансового платіжу за договором фінансового лізингу № 01126 від 19.09.2018; інфляційні витрати у сумі 93 грн.; комісію за здійснення банківського переказу в сумі 873 грн., а разом 88266 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 19.09.2018 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 01126. Підставою для звернення до відповідача було бажання придбати автомобіль ЛАДА-Ларгус 2014 року випуску без пробігу за 93000,00 грн., про продаж якого він дізнався у мережі Інтернет. На виконання умов договору та через наполегливі запевнення менеджера відповідача, він у банківському відділенні у м. Кам'янське здійснив платіж у розмірі 87300,00 грн. як авансовий платіж за Договором лізингу № 01126 від 19.09.2018, а також комісію за здійснення банківського переказу у сумі 873 грн. Після сплати зазначеної суми йому представником відповідача було надано вказаний договір для підпису, в якому він помітив, що у п. 1.7 Договору лізингу у якості предмету лізингу зазначено автомобіль «Mazda» «Premium», 2,5 бен., 6 WD, який згідно п. 6.2. вказаного договору коштує 859000 грн. та отримав пояснення, що це ніяк не міняє обставин виконання зазначеного договору та є формальною процедурою. В подальшому предмет лізингу передано йому не було. Таким чином, позивач вважає, що укладений між ними 19 вересня 2018 року договір не містить умов, за яких він може захистити свої права, у випадку дострокового розірвання договору лізингу. Аналіз договору та додатків до нього свідчить про нечесну підприємницьку діяльність відповідача. Для споживача встановлені жорсткі обов'язки і водночас відсутні права. Окремі умови договору лізингу є несправедливими, а тому є підстави для визнання їх недійсними. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток. Також, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи, відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.09.2018р. між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «АВТО ГАЛАКТИКА» в простій письмовій формі був укладений договір фінансового лізингу № 01126 (а.с. 20-29). Згідно даного договору, зокрема п. 1.7., предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб зазначений у даній статті та у Специфікації (Додаток № 1 до договору), а саме: «Mazda» «Premium», 2,5 бен., 6 WD, вартість якого згідно п. 6.2 договору становить 859000,00 грн. При укладанні вищевказаного договору позивачем було сплачено на зазначений представником відповідача рахунок авансовий платіж у розмірі 87300,00 грн. та суму комісії банку у розмірі 873 грн., що підтверджується квитанцією від 19.09.2018 року, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 13). Правовідносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг». Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Статтею 203 ЦК України, встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором фінансового лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Водночас, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 806 ЦК України). Тобто, виходячи з наведеного, вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Крім того, з огляду на юридичну природу фінансового лізингу, споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, яка є істотною умовою такого договору (ст.ст. 638, 655, 691, 692). Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч. 2 ст. 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, що передбачено ч. 1 ст. 220 ЦК України. Відповідно до роз'яснень, наведених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р., судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини, якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. При цьому, у разі, якщо під час розгляду справи про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності, буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину (п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р.). Як встановлено в судовому засіданні, сторонами не було дотримано обов'язкової нотаріальної форми посвідчення спірного договору, що дає підстави вважати даний договір нікчемним, який, у відповідності до вимог чинного цивільного законодавства, є сам по собі недійсним і не потребує визнання його таким судом. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання договору фінансового лізингу недійсним. Разом з тим, в силу ст.ст. 215, 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (ч. ч. 1, 3 ст. 216 ЦК України). Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] щодо повернення сплачених ним коштів у розмірі 87300,00 грн. у якості авансового платежу по Договору лізингу № 01126 від 19.09.2018р. підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги в частині стягнення з відповідача комісії за здійснення банківського переказу в сумі 873 грн., то оскільки банківська установа не є стороною ні оспорюваного договору, ні справи, а комісія банку - це плата за здійснення банківської операції, дана вимога задоволенню не підлягає. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних витрат ( трьох відсотків річних) в сумі 93 грн. також задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Частиною 2 ст. 625 ЦК України, встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Грошові зобов'язання відповідача щодо повернення позивачу авансового внеску за договором фінансового лізингу виникає лише з моменту набрання даним рішенням суду законної сили, тому у суду відсутні законні підстави для стягнення з відповідача індексу інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Питання про розподіл судових витрат вирішується судом відповідно до положень ст.141 ЦПК України, а саме з відповідача на користь позивача стягується судовий збір у розмірі 1594 грн., сплачений ним при пред'явлені позову.

Outcome: partial