Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним та стягнення коштів, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 10.06.2014 між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 010585. Після укладання договору, позивач дійшов висновку про те, що відповідач не має відповідної ліцензії для здійснення діяльності з фінансового лізингу. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх з наведених у позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити, з підстав викладених в письмових запереченнях. Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 10.06.2014 між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 010585. Відповідно до умов договору відповідач придбає у свою власність бажаний предмет договору і надає його позивачу за плату у тимчасове володіння та користування на умовах даного правочину. Найменування предмета лізингу і його технічні характеристики вказані у додатках та специфікації. Відповідно до довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про взяття на облік юридичної особи, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» має право надавати послуги фінансового лізингу. (а.с. 62) Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається з аналізу умов договору фінансового лізингу між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах (про що, зокрема свідчать підписи позивача на кожному аркуші договору), які ставляться чинним законодавством України для чинності даних правочинів. Таким чином, правочин не може бути визнаний недійсним лише з підстав заперечення його дійсності позивачем. На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження посилання позивача щодо нікчемності правочину. Крім того, слід зазначити, що посилання позивача на норми ст. 799 ЦК України, є безпідставними, оскільки до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), які містяться у параграфі 1 загальні положення про найм(оренду) глави 58 ЦК України, з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Положення про найм (оренду) транспортного засобу, згідно з параграфом 5 глави 58 ЦК України до договору фінансового лізингу не застосовуються. Також, в ході судового розгляду справи, не знайшло свого підтвердження посилання позивача на те, що відповідач займається нечесною підприємницькою практикою, оскільки позивачем не зазначено конкретні дії відповідача, які б підпадали під встановлені ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» заборони. Згідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Крім того, відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингодавець має право: інвестувати на придбання предмета лізингу як власні, так і залучені та позичкові кошти. Наведені норми закону спростовують твердження позивача про обов'язковість ліцензування діяльності відповідача. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналізуючи зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача з боку відповідача, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed