Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк», філії Херсонського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк», в якому просив стягнути з відповідачів не донараховану заробітну плату у сумі 12391,36 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач тривалий час працював на посаді інспектора-водія автотранспортних засобів сектору інкасації коштів та перевезення валютних цінностей відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей філії Херсонського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк». Зазначає, що під час прийняття на роботу, його було повідомлено про те, що посада відноситься до посад з ненормованим робочим днем та робота у вихідні, святкові та не робочі дні буде оплачуватись у подвійному розмірі згідно норм КЗпП України. Однак, після звільнення та витребування від відповідачів розрахунків по заробітній платі дізнався, що відповідачі взяті на себе зобовязання щодо оплати праці у вихідні дні не виконали. У звязку з чим вважає, що за період з жовтня 2011р. по липень 2014р. у відповідачів перед ним утворилась заборгованість із заробітної плати на суму 12391,36грн., яку він просив стягнути з відповідачів, шляхом постановлення судового рішення. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Зазначив, що його робочий день був не нормований, крім того він часто працював у вихідні дні, що підтверджується журналами реєстрації видачі та приймання зброї і боєприпасів. Оскільки відповідачі у добровільному порядку не бажають йому відшкодувати недораховану заробітну плату, тому змушений був звернутись до суду за захистом своїх прав. Представник відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечила, зазначила, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що останній дійсно працював у вихідні дні, тривалість цієї роботи. Посилання позивача на отримання ним зброї у вихідні дні, про що зроблено відмітки у журналі реєстрації не є беззаперечним доказом виходу на роботу у вихідний день, а тому у відповідачів відсутній обовязок по оплаті цієї роботи. Просила у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] згідно наказу за №332/ок від 17 липня 2009р. був прийнятий на посаду інкасатора-водія автотранспортних засобів дільниці перевезення валютних цінностей та інкасації коштів Херсонського обласного ВАТ «Державний ощадний банк», ТВБВ №10021/0148, в порядку переведення з філії Генічеське відділення №3141 ВАТ «Ощадбанк». 23 липня 2012р. на підставі наказу №384/ок позивач переведений на посаду інкасатора-водія автотранспортних засобів сектору інкасації коштів та перевезення валютних цінностей відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей ПАТ «Державний ощадний банк». Згідно наказу №437/ок від 07 листопада 2014р. позивач був звільнений із займаної посади 10 листопада 2014р., у звязку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України. Позивач зазначає, що за час перебування його на вищевказаних посадах, він постійно працював у вихідні дні, проте відповідачами його праця згідно норм КЗпП України та колективного договору не була оплачена, у звязку з чим відповідачі зобовязані були донарахувати заробітну плату за роботу у вихідні дні, за період з жовтня 2011р. по липень 2014р. у сумі 12391,36грн. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне. Згідно вимог ч.ч. 1, 7\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці»\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно, оплата за роботу у неробочі дні входить до структури заробітної плати. Розмір оплати за роботу у неробочі дні визначений ст. 107 КЗпП України. Під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у ч. 2\~ст. 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Як вбачається з матеріалів справи, та підтверджується поясненнями сторін, [PERSON] дійсно працював на посаді інкасатора-водія з 17 липня 2009р. по 10 листопада 2014р., даний факт також підтверджується записами у трудовій книжці, а також розрахунковими листами з жовтня 2011р. по листопад 2014р., та довідками про доходи. \~\~ Крім того, зі змісту розрахункових листів вбачається, що [PERSON] працював пятиденний робочий тиждень, з восьмигодинним робочим днем. У той же час, зі змісту вказаних розрахункових листів також вбачається, що позивачу проводилось доплата за ненормований робочий день. Сатття 3 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст.10, ч. 1 ст.11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 107 КЗпП України, робота у святковий і неробочий день оплачується у подвійному розмірі. Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день. На бажання працівника, який працював у вихідний, святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку. Перелік святкових і неробочих днів визначений у\~ст. 73 КЗпП України. Відповідно до ст. 67 КЗпП України\~загальним вихідним днем є неділя. Другий вихідний день при п'ятиденному робочому тижні, якщо він не визначений законодавством, визначається графіком роботи підприємства, установи, організації, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації підприємства, установи, організації, і, як правило, має надаватися підряд з вихідним днем. Відповідно до ч. 3\~ст. 71 КЗпП України, залучення працівників до роботи у вихідні дні провадиться за письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. Вказана стаття знайшла також своє відображення у колективному договорі, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом філії Херсонського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України», від 12 липня 2012р., де у п.16.6 зазначено про те, що залучення окремих працівників до праці у святкові, неробочі та вихідні дні можливе лише для виконання невідкладних, непередбачених робіт, від термінового виконання яких залежить у подальшому нормальна робота Банку, за письмовим наказом Адміністрації та узгодженням з Профспілковим комітетом Банку. Робота у святкові та не робочі дні для працівників, які працюють по змінах визначається їх графіком роботи. Суд зазначає, що позивачем у судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів на підтвердження виходу на роботу у вихідні та святкові дні. Надані позивачем журнали реєстрації видачі та приймання зброї і боєприпасів за 2011-2014рр., та договір на інкасацію готівкових коштів заправної станції, суд вважає неналежним доказом, оскільки дані з них не підтверджують фактичного виконання роботи працівником у зазначені вихідні дні та кількості відпрацьованого ним часу за кожен день. Крім того, як було встановлено у судовому засіданні, позивач знав, про те, що посада інкасатора-водія відносилась до посад з ненормованими умовами праці. Відтак доводи позивача, про те, що його роботу, яка припадала на суботу та неділю потрібно рахувати, як роботу у вихідні дні є безпідставними, оскільки робота у суботу та неділю вважається вихідним днем лише в тому випадку, коли працівник виконує свої посадові обовязки з понеділка по пятницю при 40 годинному робочому тижні. А якщо працівник працює за встановленим графіком роботи і вихідні дні йому встановлено відповідно до складеного графіку, то субота і неділя у такому випадку не вважається роботою у вихідні дні. Відповідно до положень частини 4 ст.\~60, пункту 1 частини 1 ст.214 ЦПК України, доказування, а відтак й ухвалене судове рішення, не може ґрунтуватись на припущеннях. З огляду на вищенаведене, суд прийшов до переконання, що позовна вимога про стягнення заробітної плати за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні є безпідставною та не підлягає до задоволення. Керкуючись ст. ст. 212-215 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed