Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Гримайлівської селищної ради Гусятинського району Тернопільської області та просить визнати за ним право власності на квартиру, що в [ADDRESS] за набувальною давністю. Посилається на те, що 20.02.1984 року його матір [PERSON] отримала від колгоспу ім. Мічуріна квартиру в смт. Гримайлів, Гусятинського району, Тернопільської області, про що виконавчим комітетом Гримайлівської селищної Ради народних депутатів було видано ордер № 8, що надав право на зайняття житлової площі за адресою [ADDRESS] . У вказаному ордері вказано склад сім`ї: [PERSON] - мати, [PERSON] - син, [PERSON] - син, [PERSON] - син. [INFO] [PERSON] померла. Однак, за життя матір не приватизувала зазначену квартиру, так як були відсутні необхідні документи на житловий фонд, а саме ордер про надання житлової площі. Його брат [PERSON] переїхав на постійне місце проживання в Росію. Другий брат - [PERSON] помер. Починаючи з 23.10.1989 року він зареєстрований у вказаній квартирі, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майно, доглядає за квартирі, утримує її, постійно робить поточний та капітальний ремонт. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив задовольнити у повному обсязі. Пояснив, що він з самого народження проживає в даній квартирі. На даний час працює в м. Тернопіль, тому приїжджає на вихідні. Представник відповідача Гримайлівської селищної ради Гусятинського району Тернопільської області в судове засідання не з`явився, попередньо 11.09.2019 року подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, щодо задоволення позову не заперечують. Суд, перевіривши матеріали справи суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Із корінця ордера № 8 від 20.02.1984 року виданого виконавчим комітетом Гримайлівської селищної Ради народних депутатів на ім`я [PERSON] , сім`я якої складається з 4-ох чоловік ( [PERSON] - голова сім`ї, [PERSON] - син, [PERSON] - син, [PERSON] - син) має право на зайняття 1 кімнати загальною житловою площею 23 кв.м. в квартирі по [ADDRESS] (а.с.12). Загальна площа квартири [ADDRESS] становить 40,0 м2, житлова, 28,9 м2. Даний факт стверджується копією технічного паспорта, виготовленого Гусятинським районним комунальним бюро технічної інвентаризації станом на 24.05.2016 року (а.с.20-23). Оціночна вартість квартири [ADDRESS] станом на 27.08.2019 року з округленням становить 93230 грн., що вбачається із копії висновку про вартість майна складеного оцінювачем фізичною особою - підприємцем [PERSON] (а.с.24). [PERSON] померла [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 01.12.1998 року, виданого Гримайлівською селищною радою Гусятинського району Тернопільської області (а.с.13). [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10.02.2016 року, виданого виконавчим комітетом Гримайлівської селищної ради Гусятинського району Тернопільської області (а.с.14). Відповідно до довідки Гримайлівської селищної ради Гусятинського району Тернопільської області № 1512 від 08.07.2019 року квартира [ADDRESS] на балансі селищної ради не знаходиться (а.с.16). Із копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають по [ADDRESS] , в даній квартирі зареєстрований позивач [PERSON] з 23.10.1989 року (а.с.17-19). Відповідно до довідки Гримайлівської селищної ради Гусятинського району Тернопільської області № 1511 від 08.07.2019 року [PERSON] , 1979 року народження, зареєстрований за місцем проживання в [ADDRESS] - один (а.с.15). За вказаних вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 318 ЦК України, усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Статтею 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року. У відповідності до п. 13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч. 4 ст. 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Як передбачено п. 14 цієї ж Постанови, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Заслухавши позивача, оцінивши докази, судом встановлено, що [PERSON] доведено факт набуття ним права власності на житло за набувальною давністю, оскільки він добросовісно і відкрито користується нерухомим майном на протязі більше 10 років. Інших осіб, які б заявляли вимоги щодо повернення вказаного нерухомого майна, не має, а отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі і є правові підстави для визнання [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. На підставі наведеного,

Outcome: approved