Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення коштів. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2014 року зазначений позов позов задоволено. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2014 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2014 року було залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 липня 2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2014 року скасовано, справу за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення коштів направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Позивач у судове засідання з'явився, на задоволенні позову наполягав з підстав вищенаведених у ньому. Представник відповідача у судове засідання з'явився, у задоволенні позову просив відмовити з підстав, наведених у письмових запереченнях на позов. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір № SAMDN02000731193612 від 05 грудня 2012 року, відповідно до якого відповідач відкрив позивачу поточний рахунок в валюті EUR та здійснював розрахунково-касове обслуговування. Позивач зазначив, що за період існування договору відповідач здійснював за його дорученням перерахування грошових коштів за одними й тими ж реквізитами, а саме: ABNANL2AXXX ABN AMRO BANK AMSTERDAM NETHERLANDS NL04ABNA0609451294 for pecuniary aid fof C. E. Linden. Як вбачається з матеріалів справи 17.07.2013 та 31.07.2013 позивачем для здійснення чергових платежів на суму 1350,00 EUR кожний було надано працівнику банку копію платіжного доручення в іноземній валюті та в усній формі повідомлено про перерахування платежу за тими ж самими реквізитами. Платіжні доручення позивач не отримував, тому не пересвідчився у правильності зазначених реквізитів. 11 серпня 2013 року позивачу стало відомо, що одержувач не отримав вищезазначені платежі, тому позивач звернувся до банку, де йому пояснили, що вищевказані платежі були помилково переказано на рахунок іншого отримувача, а саме: YANG IANFENGO 1 QUEENS ROADCENTRALHONG KONG179831961833 for pecuniary aid FORYANG XIANFENG. Відповідач пояснив, що допустив помилку і запевнив позивача, що грошові кошти будуть направлені належному отримувачу, що підтверджується листом за вихідним № Э.DD.0.0.0.0/2-3976 від 12.08.2013, проте перерахування коштів належному отримувачу не здійснив. Позивач вказує на те, що у зв'язку з неперерахуванням коштів відповідачем, він був змушений за власний рахунок повторно здійснювати переказ коштів, тому просить стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 2970 EUR, що складається з: 2700 EUR - кошти, які помилково були відправлені неналежному отримувачу; 270 EUR - пеня. Відповідно до п. 32.3 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні» банки зобов'язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених пунктом 22.6 статті 22 цього Закону. Відповідно до положень п. 1.19 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 банк не несе відповідальності за достовірність змісту платіжного доручення, оформленого клієнтом. Відповідальність за відповідність інформації, зазначеної в платіжному дорученні, суті операції, за якою здійснюється переказ, несе платник. Платники й отримувачі коштів здійснюють контроль за своєчасним проведенням розрахунків та розглядають претензії, що виникли, без участі банку. Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Враховуючи вищевказані норми законодавства, суд дійшов висновку щодо відмови у позові, виходячи з того, що позивач, мотивуючи свої вимоги до відповідача, вказує на те, що останній переказав грошові кошти за неналежними реквізитами і в подальшому перерахував грошові кошти на рахунок неналежного отримувача та не повернув їх на рахунок позивача. Позивачем про реквізити отримувача було повідомлено працівника банку в усній формі та після завершення операції не перевірено правильність її здійснення, оскільки від отримання платіжних доручень, як вбачається з наданого відповідачем висновку про проведення службової перевірки від 20.02.2014, позивач відмовився, посилаючись на відсутність часу. Як вбачається з матеріалів справи та наведених вище норм законодавства, в діях відповідача відсутні загальні підстави цивільно-правової відповідальності, що характеризується протиправною поведінкою особи, настанням шкоди, причинним зв'язком між ними та вина заподіювача шкоди. Виходячи з положень ст. 1212 ЦК України суд роз'яснює позивачу, що він не позбавлений права звернутися до отримувача грошових коштів, якого він вважає неналежним, із відповідною вимогою про повернення безпідставно набутого та збереженого майна. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed