Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання договору купівлі-продажу дійсним, в якому просив визнати договір купівлі-продажу № 99-579 Ц від 29.06.1999 року квартири 210 в будинку № 70 корп. 1 по вулиці Ак. Філатова в місті Одеса, укладений між ним, [PERSON] та Одеською залізницею дійсним. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 29 червня 1999 року між [PERSON] та Одеською залізницею був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна № 99-579 Ц на підставі якого [PERSON], яка представляла інтереси Одеської залізниці продала, а він, [PERSON] придбав у власність квартиру 210 в будинку № 70 корп. 1 по вулиці Ак. Філатова в місті Одеса. Договір був повністю виконаний сторонами. Позивач сплатив встановлену ціну, а відповідач передав йому квартиру, в яку він вселився і якою користується до теперішнього часу. Договір зареєстрований в Одеському міському бюро технічної інвентаризації і реєстрації об'єктів нерухомості відповідно до порядку, що діяв на той час. Оскільки, на час укладання договору не існувало законодавчих обмежень на здійснення такого правочину біржами, проте відсутність нотаріального посвідчення укладеного договору купівлі-продажу не дає позивачу можливості розпорядитися своєю власністю, що порушує його права, є підстави для визнання такого договору дійсним. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд про розгляд справи за його відсутністю, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить розписка про отримання судової ухвали та повістки. З урахуванням наведеного, а також вимог ст. 169 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних у ній доказів. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення у відсутності відповідача, при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований, доказаний та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 29 червня 1999 року на Одеській універсальній товарній біржі «Вітязь» між [PERSON] та [PERSON], яка представляла інтереси Одеської залізної дороги був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна № 99-579 Ц, відповідно до умов якого, відповідач продав, а позивач купив квартиру №210 в будинку № 70 корп. 1 по вулиці Ак. Філатова в місті Одеса. 05.07.1999 року право приватної власності на квартиру у встановленому порядку було зареєстровано за позивачем у Одеському міському бюро технічної інвентаризації і реєстрації об'єктів нерухомості. З позову та вказаного договору вбачається, що умови вказаного договору позивач виконав у повному обсязі та передав на користь відповідача грошові кошти за вказану квартири. Відповідач також виконав умови зазначеного договору та в свою чергу передав квартиру позивачу, в яку він вселився та проживає по теперішній час. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.ст. 8, 9, 15 Закону України «Про товарну біржу» членами товарної біржі є прийняті до її складу, згідно зі статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні та фізичні особи. Член товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Отже, за вказаним договором позивач набув права власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №99-579 Ц від 29.06.1999 року належить квартира за адресою: [ADDRESS]. \~\~\~\~\~\~\~\~Частиною 2 ст. 47 ЦК України ЦК УРСР (в ред. 1963 року), яка діяла на час укладення договору, передбачено: якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення суд може визнати такий договір дійсним. \~\~\~\~\~\~\~\~Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. З матеріалів справи вбачається, що сторони повністю виконали умови зазначеного договору, але не посвідчили його нотаріально. Ця обставина перешкоджає позивачу у здійсненні права власності та розпорядження його майном, яке передбачене ч. 1 ст. 319 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України, п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України та ч.1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та Законом. \~Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При таких обставинах суд вважає, що даний договір можна визнати дійсним.

Outcome: approved