Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України», який неодноразово змінював, вказавши, що 17.06.2015 року між сторонами був укладений договір про надання кредиту на споживчі потреби. 25.05.2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про застосування щодо нього пільг, передбачених ст. 14 п. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», однак, відповіді не своє звернення не отримав. По суті вимог позивач просив зобов?язати ПАТ «Державний ощадний банк України» зарахувати кошти, отримані банком в якості відсотків за договором від 17.06.2015 року в сумі 9451,2 гривень на картковий рахунок № [NUMBER] , стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь [PERSON] суму пені за прострочення зобов?язання у сумі 129926,41 гривень. Ухвалою суду від 03.09.2018 року провадження по справі було відкрите та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 04.10.2018 року відповідачем надано відзив на позовну заяву. 12.10.2018 року позивачем надано відповідь на відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 28.01.2019 року закрите підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд справи. Інші заяви чи клопотання учасниками справи не подавались, а судом не вирішувались. В судовому засіданні позивач наполягав на задоволення позовних вимог на вказаних підставах. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував. Вказуючи, що після звернення позивача до банку йому було запропоновано внести зміни до договору шляхом укладення відповідної додаткової угоди, однак, позивач відмовився. Вказуючи, що банком не були порушені умови укладеного договору, просив у пощові відмовити. При дослідженні письмових доказів судом встановлено наступне. Відповідно до копії посвідчення, виданого 15.03.2018 року, [PERSON] має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. Згідно з копією довідки від 25.01.2018 року, посвідчення (т. 1 а.с. 184, 185) [PERSON] проходить військову службу в Управлінні Служби безпеки України в Запорізькій області з 13.05.2010 року. 25.05.2017 року [PERSON] звернувся до філії Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» з заявою, в якій просив застосувати до нього пільги, передбачені ст. 14 п. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», провести перерахунок раніше нарахованих та сплачених після 18.03.2014 року грошових коштів в якості процентів за користування кредитом, зарахувати ці кошти до погашення основної суми кредиту, а також не нараховувати відсотки за користьування кредитом, штрафні санкції та пеню. Також позивачем надано заяву про приєднання № 695266, таблицю визначення сукупної вартості споживчого кредиту, повідомлення про умови кредитування (т. 1 а.с. 178, 179, 180), які не датовані та не підписані ані позичальником, ані кредитором. З наданої позивачем виписки по картковому рахунку (т. 1 а.с. 186), однак. за яким саме договором надано таку виписку. Відповідно до наданих відповідачем документів 23.06.2017 року та 27.07.2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» направив Інюхіну О.В. відповіді на звернення від 14.07.2018 року (т. 2 а.с. 8), відповідно до яких запропоновано [PERSON] підписати додатковий договір, заяву про зміну графіку погашення кредиту. Судом не оцінюється в якості доказу договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, адже як зазначено у договорі цей договір дії з 23.04.2016 року, натомість як позивачем зазначено, що договір був ним укладений у 2015 році. Також відповідачем надано копію заяви [PERSON] від 17.05.2016 року про приєднання № 695266 (т. 2 а.с. 44). Оцінюючи у сукупності надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що з наданих судом та досліджених сторонами доказів не виявляється можливим зрозуміти коли саме та на яким саме підставах між сторонами був укладений договір, скільки грошовиз коштів [PERSON] отримав у кредит, скільки кредитних коштів повернув, сплатив відсотків та пені. Так, згідно наданої позивачем виписки по картковому рахунку, виписка стосується період з 16.05.2015 року, при цьому нарахування відсотків за кредитною лінією розпочалось з липня 2015 року. Натомість з наданої банком заяви вбачається, що лише 17.05.2016 року [PERSON] звернувся з заявою про приєднання. Сам позивач просив визнати неправомірними дії ПАТ «Ощадбанк» щодо нарахування та списання з рахунків [PERSON] 9451,2 гривень, які отримані банком в якості відсотків, сплачених [PERSON] за договором від 17.06.2015 року. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вказує ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивач просив зобов`язати ПАТ «Державний ощадний банк України» зарахувати кошти, отримані банком як сплачені [PERSON] проценти за договором від 17.06.2015 року, натомість позивачем не надано суду доказів того, 17.06.2015 року між сторонами був укладений договір, що [PERSON] сплатив відсотки за користування кредитом в зазначеній сумі. Також суд погоджується з доводами відповідача про те, що для припинення нарахування відсотків за користування кредитом, а також застосування неустойки, сторони мали внести зміни до укладеного договору, що і пропонувалось [PERSON] ПАТ «Державний ощадний банк України». Однак, відповідні зміни до вже існуючого договору внесені не були, положення ст. 14 п. 15 Закону України № 2011 на момент укладення договору, про який стверджував позивач, а саме червень 2015 року вже існували, натомість [PERSON] уклав договір на відповідних умовах та потім внесення змін до нього не ініціював, а на пропозиції банку щодо внесення змін до умов існуючого договору не погодився. Приймаючи рішення про відсутність підстав для задоволення позову, суд також враховує і те, що положення ст. 14 п. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є дискримінаційними за своєю суттю, адже таке положення в залежності від статусу особи встановлює відповідні привілеї для певної категорії осіб, що у свою чергу суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положенням чинного законодавства України. Так, згідно із частиною першою статті 325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Частина друга статті 318 ЦК України визначає, що всі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Стаття 14 Конвенції визначає, що користування правами і свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою, зокрема і за ознакою статусу особи. Європейський суд з прав людини вказує на те, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (див. mutatis mutandis рішення від 11 червня 2002 року у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97, § 48). Близьке за змістом визначення дискримінації закріплене у пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні». Нормативно визначене звільнення певних фізичних осіб в залежності від їх статусу від сплати відсотків за користування кредитом, а також заборона застосування до цих осіб неустойки за порушення зобов?язань за договором, по-перше, суперечить самому визначенню кредитного договору та суті відповідного цивільного зобов?язання у формі кредитного договору, адже у відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, по-друге є відмінністю у поводженні з позичальниками-фізичними особами в аналогічних ситуаціях в залежності від їх статусу. Така відмінність у світлі умов сьогодення без об`єктивного та розумного обґрунтування створює для військовослужбовців нерівні у порівнянні з іншими фізичними особами-позичальниками умови у правовідносинах з кредиторами та є дискримінацією інших позичальників-фізичних осіб, які не є війсковослужбовцями, за ознакою статусу. Відповідна правова позиції висловлена Великою палатою Верхового суду у постанові від 02 липня 2019 року по справі № 916/3006/17 провадження № 12-278гс18. Підсумовуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову, адже по-перше, позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог, а саме що 17.06.2015 року між сторонами був укладений договір на визначених умовах, що він сплачував відсотки за таким договором, а кредитором протиправно нараховувалась неустойка; по-друге, внесення змін до чинного законодавства не змінює автоматично умов укладених договорів, зобов?язання за якими сторонами договору мають виконуватись у відповідності до досягнутих домовленостей, по-третє, застосування положень чинного законодавства в той спосіб, про який просить позивач, є дискримінацією інших позичальників за ознакою статусу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed