Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний двір», третя особа: [PERSON] про стягнення збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що 03.04. 2018 року о 20 год. 45 хв. [PERSON] , керуючи автомобілем марки Пежо д.н.з [NUMBER] рухаючись по В. Гетьмана 40/5 в м. Києві, порушив п.12.1. 12,3, 13.3 ПДР, оскільки під час руху не вибрав безпечної швидкості руху, при виникненні небезпеки для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для зниження швидкості для безпечного об`їзду небезпеки, не дотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом Тойота, д.н.з [NUMBER] , водій [PERSON] . При ДТП обидва автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. [PERSON] на момент вчиненні ДТП перебував у трудових відносинах з ТОВ Будівельний Двір». Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.01.2019 р. по справі N760/31735/18 [PERSON] було визнано винним у вчиненні ДТП, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Позивач та його представник в призначене судове засідання не з`явився. Представник позивача [PERSON] надав суду заяву про слухання справи у їх відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач ТОВ «Будівельний двір» в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав, що не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних в справі доказів. [PERSON] в призначене судове засідання не з`явився. не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав, що не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних в справі доказів. З урахуванням наведеного, суд вбачає можливість розгляду справи у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши спірні правовідносини, приходить до наступного. Судом встановлено, що 03.04. 2018 року о 20 год. 45 хв. [PERSON] , керуючи автомобілем марки Пежо д.н.з [NUMBER] рухаючись по В. Гетьмана 40/5 в м. Києві, порушив п.12.1. 12,3, 13.3 ПДР, оскільки під час руху не вибрав безпечної швидкості руху, при виникненні небезпеки для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для зниження швидкості для безпечного об`їзду небезпеки, не дотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом Тойота, д.н.з [NUMBER] , водій [PERSON] . При ДТП обидва автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.01.2019 р. по справі N760/31735/18 [PERSON] було визнано винним у вчиненні ДТП, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою. Положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України фактично позбавляють особу, вину якої встановлено вироком у кримінальному провадженні або постановою у справі про адміністративне правопорушення, можливості спростувати наявність такої вини. Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на момент вчиненні ДТП перебував у трудових відносинах з ТОВ Будівельний Двір». Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України).Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч. 2 ст. 14 ЦК України). Згідно положень ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має вчиняти щодо свого майна дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків, власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. Відповідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Право потерпілого на відшкодування за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним. Частиною 2 ст. 1166 ЦК України встановлено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Статтею 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Право на відшкодування матеріальних збитків серед способів захисту цивільних прав передбачене ст. 22 ЦК України. Відповідно до Звіту № 1416 від 16.07.2019 р., вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу Тойота, д.н.з [NUMBER] , становить 15 830, 57 грн. Також Позивач поніс додаткові витрати у розмірі 1 700,00 грн. на послуги експерта - оцінювача [PERSON] , який виконав обов`язки по визначенню матеріального збитку завданого транспортному засобу Тойота, д.н.з [NUMBER] , що підтверджується квитанцією про оплату від 13.06.2019 року. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Таким чином, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Згідно статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання бійцівських порід тощо , що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України). Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення ч. 2 ст. 1188 ЦК України. В такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Таким чином, положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, з урахуванням ст..ст 22, 1187, ч.1 ст.1188 ЦК України, володільцю автомобіля Тойота, д.н.з [NUMBER] , [PERSON] , завдано шкоду майну у розмірі 15 830, 57 грн. та витрати у розмірі 1 700,00 грн. на послуги експерта, які повинні бути відшкодовані ТОВ «Будівельний двір». Отже, за вказаних обставин та з урахуванням положень діючого законодавства позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки ТОВ «Будівельний двір» є володільцем транспортного засобу, яким керував винуватець ДТП. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, підлягають відшкодуванню з ТОВ «Будівельний двір».

Outcome: approved