Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виплат з преміювання та заохочення, моральної шкоди (а.с.1-2, 15-16). У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та показав, що працював на посаді керуючого територіальним відокремленим безбалансовим відділенням №10004/0271 філії Донецького обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України». Наказом №333-к від 09.11.2015 року його незаконно було звільнено з посади, але рішенням Апеляційного суду Донецької області від 28.04.2016 року на посаді поновлено з 10.11.2015 року. Питання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в позові не ставилося та судом не вирішувалося. У зв'язку з поновленням на роботі відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за 7 місяців вимушеного прогулу в сумі 110 000 грн. Просить суд стягнути з відповідача вказану грошову суму. Крім того просить стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 100 000 грн., завдану внаслідок перенесеного гіпертонічного кризу, лікування в кардіології та виразки шлунку, що відкрилася. Також, за вказаний період вимушеного прогулу на підприємстві проводилися преміювання - до Різдва Христова, до 8-го березня, до Великодня, до дня банківського працівника, преміювання у зв'язку з 35-річчясм бездоганної трудової діяльності, у зв'язку з чим якби він працював та не був звільнений, він також отримав би вказані премії. Просить суд стягнути з відповідача недоотримані виплати з преміювання (5 виплат про 7300 грн.) в сумі 36 500 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги свого довірителя підтримав та просив його позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача Ткач Г.В. проти позову заперечувала та показала, що після отримання копії рішення Апеляційного суду Донецької області наказом №143-к від 06.06.2016 року [PERSON] було поновлено на роботі на посаді керуючого ГВБВ №10004/0271, де він пропрацював до 25.07.2016 року та був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. Оскільки питання про стягнення середнього заробітку в позові не ставилося та судом не вирішувалося, підприємство самостійно нарахувало вказаний заробіток за період з 10.11.2015 року по 05.06.2016 року в сумі 144 964,82 грн. та за відрахуванням податків, профспілкових внесків виплатило [PERSON] в повному обсязі відповідно до розрахункових листків за липень та вересень 2016 року, меморіального ордеру від 05.08.2016 року. 12.09.2016 року була проведена оплата лікарняного листа [PERSON], відкритого в період вимушеного прогулу. Щодо вимог про стягнення преміальних коштів за період вимушеного прогулу, то такі вимоги не ґрунтуються на законі, оскільки для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до п.2 розділу ІІ Порядку, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, береться сума виплат за останні два календарних місяці роботи, що перебували звільненні, та включення інших виплат законодавством не передбачено. Банком було в повному обсязі та належним чином виконано всі обов'язки щодо оплати вимушеного прогулу [PERSON] та заборгованість з даного виду відсутня. Щодо стягнення моральної шкоди, то вважає, що позивачем не доведений причинний зв'язок між його захворюванням та діями відповідача. Просить в позові відмовити. Суд, вислухавши сторони, дослідивши надані докази (а.с.3, 9-10, 17, 24-35, 40, 44-46), вважає, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Згідно ст.235 ч.2 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як встановлено судом та стверджується обома сторонами, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 28.04.2016 року у справі №22-ц/775/475/2016 за позовом [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України», позивача [PERSON] було поновлено на роботі на посаді керуючого ТВБВ №10004/0271 філії Донецького обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» з 10.11.2015 року. При цьому питання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в позові не ставилося та судом не вирішувалося. Після отримання копії судового рішення відповідач наказом №143-к від 06.06.2016 року скасував попередній наказ про звільнення позивача та поновив його на роботі на попередній посаді з 10.11.2015 року. (а.с.3, 32-33) Як встановлено, відповідач самостійно на виконання ст.235 КЗпП України нарахував [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.11.2015 року по 05.06.2016 року в сумі 144 964,82 грн. та за відрахуванням податків, профспілкових внесків виплатив [PERSON] в повному обсязі, що підтверджується наданими розрахунковими листками за липень та вересень 2016 року, меморіальним ордером від 05.08.2016 року. 12.09.2016 року була проведена оплата лікарняного листа [PERSON], відкритого в період вимушеного прогулу. (а.с.9-10, 24-26, 40, 44-46) При обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач правомірно виходив з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, відповідно до п.2 розділу ІІ якого встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчисляється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують місяцю звільнення працівника з роботи. Включення інших виплат до розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в тому числі тих, які проводилися під час вимушеного прогулу, законодавством не передбачено. Таким чином вимоги про стягнення виплат з преміювання є безпідставними. Щодо утримання профспілкових внесків, то згідно листа в.о.голови профспілкового осередку (а.с.46) рішення про виключення [PERSON] з членів профспілки внаслідок його звільнення 10.11.2015 року не приймалося, заяв з цього приводу останній до профспілки не подавав. Таким чином суд вважає, що відповідачем виплата [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу була проведена в повному обсязі та заборгованість з даного виду відсутня, у зв'язку з чим позов в цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач [PERSON] обґрунтовує фактом проходження з 16.11.2015 року по 28.12.2015 року амбулаторного лікування з приводу гіпертонічного кризу; в грудні 2015 року та травні 2016 року - стаціонарного лікування в кардіології; відкриття 26.03.2016 року виразки шлунку. Разом з тим ніяких медичних документів з цього приводу позивачем не надано, а також не доведено причинного зв'язку між його захворюваннями та діями відповідача з приводу поновлення на роботі та виплати заробітку. На підставі наведеного суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити через його необґрунтованість. Відповідно до ст.88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», у зв'язку з прийняттям рішення про відмову в позові позивачу, який звільнений від сплати судових витрат, судовий збір слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed