Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом [PERSON] про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку і моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в період часу з січня 2010р. по грудень 2011р. [PERSON] працював у фізичної особи-підприємця [PERSON] охоронником. Розмір заробітної плати позивача складав 1500,00 грн. на місяць. У грудні 2011р. позивач звільнився. На момент звільнення у відповідача перед позивачем була заборгованість по заробітній платі в розмірі 36000,00 грн. за період з січня 2010р. по грудень 2011р. До теперішнього часу відповідачем не погашена заборгованість по заробітній платі. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 625 ЦКУ, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином при звільнені його з посади охоронника, не було здійснено розрахунок по заробітній платі, що є прямим порушенням Конституції України, КЗпП України. Також, зазначення обставини, щодо відсутності коштів на здійснення розрахунку по заробітній платі, не є підставою для її невиплати, а тому дані кошти повинні бути виплачені в обов'язковому порядку. Отже, заборгованість відповідача по виплаті позивачу заробітної плати склала 36000,00 грн. Крім того, оскільки з дня його звільнення відповідач не виплатив йому заробітну плату, тому, відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 КзпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно постанови КМУ від 08.02.1995р. №100 «Порядок обчислення середньомісячної заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати з; останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного заробітку на число робочих днів/годин. Останні два місяці роботи позивача - листопад і грудень 2011р. мають 41 робочий день. Заробітна плата за листопад і грудень 2011р. нарахована в сумі 3000,00 грн. Таким чином, середньоденна заробітна плата встановлена у розмірі: 3000,00 грн. / 41 робочий день = 73,17 грн. За період з 03.01.2012р. по 31.12.2013р. (600 робочих днів) відповідач має виплатити позивачеві суму середнього заробітку за затримку розрахунку у розмірі: 600 робочих днів х 264,05 грн. = -43902,00 грн. Відповідно до абз. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Те, що відповідач на протязі періоду роботи і в день звільнення позивача та до теперішнього часу не провів повний розрахунок, заподіяло йому значні моральні страждання, внаслідок чого він та його сім'я були позбавлені нормального життєвого спілкування з близькими людьми. Тому вважає, що згідно ст. 237-1 КЗпП України відповідач зобов'язаний відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн. Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 36000,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 43902,00 грн., моральну шкоду в сумі 20000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позов визнала, проти позовних вимог не заперечувала. Згідно зі ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у звязку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд розяснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що в період часу з січня 2010р. по грудень 2011 р. позивач [PERSON] працював у фізичної особи-підприємця [PERSON] охоронником. Розмір заробітної плати позивача складав 1500,00 грн. на місяць. Вказане підтверджується трудовим контрактом від 05.01.2010 р. Згідно п.2.1 контракту за виконану роботу замовник сплачує працівнику 1500 грн. У грудні 2011р. позивач звільнився. На момент звільнення у відповідача перед позивачем була заборгованість по заробітній платі в розмірі 36000,00 грн. за період з січня 2010р. по грудень 2011р. До теперішнього часу відповідачем не погашена заборгованість по заробітній платі. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення закріплене у ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість по заробітній платі з січня 2010р. по грудень 2011 р. складає 36000,00 грн. Згідно зі ст.47 Кодексу Законів про працю, обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі статтею 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У відповідності до п.2 Порядку обчислення середнього заробітку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Останні два місяці роботи позивача - листопад і грудень 2011р. мають 41 робочий день. Заробітна плата за листопад і грудень 2011р. нарахована в сумі 3000,00 грн. Таким чином, середньоденна заробітна плата встановлена у розмірі: 3000,00 грн./41 робочий день = 73,17 грн. За період з 03.01.2012р. по 31.12.2013р. (600 робочих днів) відповідач має виплатити позивачеві суму середнього заробітку за затримку розрахунку у розмірі: 600 робочих днів х 264,05 грн. =43902,00 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров'я» потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Дії роботодавця щодо невиплати заробітної плати позивачу у період його роботи під час дії укладеного контракту, поставили [PERSON] у скрутне матеріальне становище, унеможливили забезпечення нормального існування його та членів моєї сім'ї, що мало наслідком виникнення тяжкого психологічного стану. Тому вимога позивача про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з частинами 1,2 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вказує ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази, в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є доведеними та обґрунтованими, визнання представником відповідача позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved