Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про захист прав споживачів, визнання пункту кредитного договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 26.09.2006 року між позивачем та Акціонерним комерційним банком України «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ОТП «Факторинг Україна» було укладено кредитний договір №CNL-201/077/2006. Відповідно до умов договору банк надає позичальнику кредит на споживчі цілі в сумі 150\~000 гривень строком на 120 місяців (10 років), а позичальник зобов`язується повернути його разом з процентними платежами. Процентна ставка по кредиту становить фіксований відсоток 5,5% річних та FIDR, яка буде визначатись самостійно банком. Пунктом 4.1.1. Кредитного договору також передбачено плату за порушення прийнятих на себе зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені договором строки, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожен день прострочки. На думку позивача, вимога про нарахування та сплату пені за договором споживчого кредиту в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожний день прострочення створює умови, при яких за 50 днів прострочення повернення кредиту у банку виникає право на стягнення непропорційно великої компенсації, що в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою договору. Враховуючи загальний строк позовної давності по пені в 1 рік, вказана несправедлива умова договору, дозволяє, окрім процентів по кредиту, стягнути з позичальника 365% від суми заборгованості по кредиту, що є несправедливим по відношенню до позичальника. Позивач вважає, що п.4.1.1 Кредитного договору не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права і просить суд визнати недійсним пункт 4.1.1. Кредитного договору №CNL-201/077/2006 від 26.10.2006 року, укладеного між ним та відповідачем. Ухвалою суду від 29.11.2018 року відкрито провадження по справі, та встановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, і призначено підготовче судове засідання. 17.12.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач заперечує проти позовних вимог в повному обсязі. Відповідач вважає, що оскільки до підписання кредитного договору позивач не звертався до банку з пропозиціями внесення зміни до кредитного договору, зокрема до пункту щодо нарахування штрафних санкцій за неналежне виконання умов кредитного договору, то фактично погодився з його умовами. Крім того, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності. 13.05.2019 року позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якому повторені доводи позовної заяви, крім того позивач зазначив, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тому доводи відповідача щодо пропуску строку позовної давності вважає необґрунтованими. Інші заяви чи клопотання учасниками справи не подавались. Ухвалою суду від 21.05.2019 року закрито підготовче провадження у справі. У судове засідання представник позивача не з`явився, раніше подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просить позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Суд, розглянувши надані документи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини. 26.09.2006 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком України «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ОТП «Факторинг Україна» укладено кредитний договір №CNL-201/077/2006. Згідно п.2 частини 1 кредитного договору, банк надає позичальнику кредит на споживчі цілі в сумі 150\~000 гривень. Дата остаточного повернення кредиту 26.10.2016 року. Пунктом 3 частини 1 кредитного договору передбачено процентну ставку по кредиту, яка становить фіксований відсоток 5,5% річних та FIDR, яка буде визначатись самостійно банком. Пунктом 4.1.1. частини 2 кредитного договору встановлено, що за порушення прийнятих на себе зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожен день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.10.2017 року у цивільній справі за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитними договорами, позовні вимоги задоволено частково, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №CNL-201/046/2005 від 01.11.2005 року у розмірі 2208992,67 грн., стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №CNL-201/077/2006 від 26.10.2006 року у розмірі 2785646,02 грн. Постановою Запорізького апеляційного суду від 15.01.2019 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2017 року у справі скасовано в частині стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором №CNL-201/046/2005 від 01.11.2005 року у розмірі 2208992,67 грн. та в частині стягнення з неї судового збору у розмірі 1827 грн. та ухвалено в цій частині позовних вимог нове рішення, яким в задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами та судового збору відмовлено. В іншій частині оскаржуване судове рішення залишено без змін. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України\~визначено, що відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».\~Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму\~статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті\~3, частина третя статті\~509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Позивач стверджував, що пункт 4.1.1. договору є несправедливим, адже створює істотний дисбаланс у правах та зобов`язаннях сторін за договором через непропорційно велику суму пені у порівнянні з сумою основного боргу. Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладанню договору. Суд враховує, що у зв`язку із порушенням позичальником графіку погашення кредиту, Банк звернувся до суду в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України про дострокове звернення стягнення заборгованості. Рішенням суду від 25.10.2017 року стягнуто в [PERSON] суму заборгованості за договором №CNL-201/077/2006 від 26.10.2006 року у розмірі 2785 646,02 гривень, яка складається з 77 217,85 шв. франків, що за офіційним курсом НБУ станом на 10.03.2015 року складає 1 829 546,84 грн. тіло кредиту; 956 099,18 грн. - пеня, нарахована на суму заборгованості в розмірі 1% на кожний день прострочення кредиту, тож, на переконання суду, нарахування неустойки у розмірі, який не перевищує розміру заборгованості за кредитом та відсотками за користування кредитом, не можна вважати явно дискримінаційною умовою, яка може призвести до істотного дисбалансу у правах та зобов`язаннях сторін. При цьому суд також враховує, що пеня у відповідності до положень п. 4.1.1. договору нараховується, виходячи з розміру саме простроченої заборгованості, що передбачає, що застосування цього пункту договору можливе у разі порушення позичальником умов договору. Оскільки [PERSON] після укладення договору, а також протягом року після ухвалення судом рішення про стягнення з нього заборгованості за договором кредиту, в тому числі і застосування наслідків п. 4.1.1. договору кредиту, не звертався до суду з вимогами про визнання недійсним оспорюваної умови договору, тож очевидно, що ані в момент укладення такого договору, ані після ухвалення судового рішення, вищевказаний пункт договору він не вважав дискримінаційним, а пред`явлення ним позову фактично є намаганням уникнути необхідності виконання зобов`язань за договором кредиту та виконання рішення суду, яке у разі набрання ним законної сили підлягатиме обов`язковому виконанню. Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже зазначеним рішенням, що набрало законної сили в частині стягнення з [PERSON] суми заборгованості за кредитом за договором №CNL-201/077/2006 від 26.10.2006 року та яке має преюдиційне значення, встановлено правомірність та дійсність оспорюваного в даній справі кредитного договору. Аналіз зазначеного судового рішення свідчить про безпідставність доводів позивача про те, що порядок нарахування пені за порушення графіку кредиту, передбачений п.4.1.1 кредитного договору, передбачає можливість нарахування непомірно великої суми компенсації у порівнянні з розміром основного боргу, що не відповідає засадам розумності та справедливості. Як вбачається із структури заборгованості, стягнутої з позичальника судовим рішенням, що набрало законної сили, розмір нарахованої і стягнутої з нього пені не перевищує суми загальної заборгованості, що не спотворює дійсне правове призначення неустойки як засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання. Суд також враховує правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. За вказаних обставин суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання п.4.1.1 кредитного договору недійсним. Зважаючи на те, що оспорюваним пунктом кредитного договору права [PERSON] , як споживача фінансових послуг не порушені, позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення з підстав їх необґрунтованості.

Outcome: dismissed