Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна, в якому просить суд: встановити факт проживання її та [PERSON] однією сім`єю без укладання шлюбу в період з 01.01.2001 року по 01.09.2016 року; визнати за нею право власності на: Ѕ частину автомобіля FIAT 223L, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] ; Ѕ частину автомобіля PEUGEOT BOXER, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] ; холодильник LG; плазменний телевізор LG; фотоапарат Panasonic. Ухвалою суду від 19.09.2018 року відкрито провадження у вищевказаній справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 29.01.2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Крім того, ухвалою суду від 01.08.2019 оку, яка занесена до протоколу судового засідання залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] . Також ухвалою суду від 26.09.2019 оку, яка занесена до протоколу судового засідання залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача - адвокат Гузєєв О.В., підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити їх в повному обсязі з підстав викладених в позові. Представник відповідача - адвокат Кочкарьов С.В. в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти задоволення вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в задоволенні іншої частини позовних вимог просив відмовити. Підтримав поданий до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого вбачається, що все майно, яке було придбане під час спільного проживання позивача з відповідачем, [PERSON] забрала із собою після припинення стосунків, під час переїзду до орендованого помешкання, де і проживає на сьогоднішній день зі своїм чоловіком, а саме: телевізор плазмовий «SHARP», мікрохвильову піч «SAMSUNG», кухонний комбайн «ZELMER», ноутбук «ASUS», розкладне крісло, письмовий стіл, а також велику кількість ювелірних золотих прикрас. Легковий автомобіль «FIAT 223L», було придбано батьками відповідача за кошти, отримані від продажу земельної ділянки. Тобто вказаний автомобіль фактично належав батьку відповідача. Згодом 09.04.2012 року вказаний автомобіль було продано третій особі по справі - [PERSON] на підставі усної угоди купівлі-продажу транспортного засобу. Отримавши кошти від продажу автомобіля «FIAT 223L» та додавши кошти батьком відповідача було придбано автомобіль «PEUGEOT BOXER», д.н.з. [NUMBER] . Ні позивач, ні відповідач власних коштів для придбання вказаного автомобіля не надавали. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] в судовому засіданні підтримав доводи представника відповідача та просив суд відмовити у задоволення позову в частині визнання за [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна право власності на Ѕ частину автомобіля «FIAT 223L», д.н.з. [NUMBER] , оскільки вказаний автомобіль було придбано ним 09.04.2012 року у батька відповідача та станом на момент розгляду справи він знаходиться у нього в користування та у власності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Судом в порядку ст.ст. 90, 230 ЦПК України для встановлення фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, були допитані свідки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з 2006 року по 2010 рік працювала разом з позивачем на ринку «Даринок». Згодом позивач звільнилась. Бачила чоловіка позивача - [PERSON] та свекруху, яка приходила з дитиною позивача. [PERSON] працювала на ринку продавцем. Яка була у неї заробітна плата вона не знає, однак працювала вона не офіційно. З якого часу [PERSON] не проживала з чоловіком не відомо. Свідок [PERSON] пояснила суду, що перебуває з позивачем у родинних відносинах. Позивач працювала на ринку «Даринок» з 2006 року до 2013-2014 року у шкіряному відділі продавцем. Також [PERSON] здавала в оренду кімнату у квартирі батьків. Батько позивача працював за кордоном та передавав грошові кошти. Батько продав квартиру та віддав позивачу грошові кошти. Позивач спільно з відповідачем купували холодильник, музичний центр, два телевізори, мікрохвильову піч, фотоапарат, шафу-купе. При придбанні вищевказаних речей присутня не була. Товари придбавалися в квартири, які знаходяться по [ADDRESS] та [ADDRESS] . Допитаний у якості свідка [PERSON] суду пояснив, що з 2002 року надав своєму сину та позивачу для проживання квартиру по [ADDRESS] . У 2008 році дружина отримала спадок і вони грошові кошти дали сину для придбання автомобіля «Фіат Добло». Кошти надавали в присутності дружини. В 2012 році придбали автомобіль «Пежо» сину для роботи. Автомобіль «Фіат» продали куму [PERSON] . В середині 2015 року позивач та відповідач припинили спільно проживати, бо у позивача з`явився інший чоловік. Після того як позивач та відповідач розійшлися син самостійно купив телевізор. Всю техніку і меблі в квартиру по [ADDRESS] придбавали вони та квартиру передали дытям всю обставлену. Позивач у свою чергу ніде не працювала. Квартиру по [ADDRESS] купив у батька позивача, яка була пуста. Спільний син сторін по справі проживає разом з відповідачем, а позивач сплачує аліменти відповідачу на утримання сина. Син купував кухонні меблі, холодильник, ліжко, кухонну плиту, мікрохвильову піч, стару стінку (шафу), телевізор, фотоапарат, музичний центр. Доказів щодо того, що від відчуження спадщини отримали грошові кошти немає. Свідок [PERSON] суду показала, є сестрою матері відповідача. При поділі спадщини із сестрою віддала їй 16000 дол. США. Відповідач з дружиною проживали в квартирах батьків, які все обладнали в них. Позивач ніде не працювала. Батьки постійно надавали кошти позивачу та відповідачу на їх утримання. В січні 2016 року позивач проживала з іншим чоловіком. Плазмовий телевізор купив [PERSON] після того, як розійшовся з [PERSON] . Чула , що [PERSON] здавала кімнату. Чи працювала позивач на ринку «Даринок» не відомо, однак вона підказала де краще купити дублянку. З сестрою склалися довірливі відносини. Спадщина оформлена тільки на свідка. Суд вислухавши представника позивача, представника відповідача, третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, свідків, ретельно дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Як вбачається з позовної заяви та не заперечувалось стороною відповідача, починаючи з січня 2001 року по вересень 2016 року, позивач та відповідач проживали спільно однією сім`єю без укладання шлюбу за адресою: [ADDRESS] до вересня 2014 року, потім за адресою: [ADDRESS] . [INFO] у сторін по справі народився син - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Суд відхиляє твердження позивача про те, що починаючи з січня 2001 року і саме по вересень 2016 року, позивач та відповідач проживали спільно однією сім`єю без укладання шлюбу, оскільки як вбачається з наданих в судовому засіданні показів свідків, позивач та відповідач фактично припинили проживати однією сім`єю з середини 2015 року та в січні 2016 року позивач проживала однією сім`єю з іншим чоловіком. Таким чином судом встановлено, що сторони по справі у період з січня 2001 року по грудень 2015 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, спільним бюджетом, придбавали майно, тобто між ними виникли взаємні права та обов`язки, склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Дані обставини підтверджені показами свідків, визнаються відповідачем, у суду не має обґрунтованого сумніву щодо їх достовірності або добровільності їх визнання, а тому у відповідності до ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягають. У ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За положенням ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Статтею 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до статті 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Аналізуючи надані сторонами докази в їх сукупності, та встановлені в ході розгляду справи обставини, суд вважає безспірним факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу в період з січня 2001 року по грудень 2015 року. Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного суду України від 20.02.2012 року №6-97цс11 для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого придбане спірне майно. Заявлені вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу повинна розглядатися в позовному провадженні, оскільки існує спір про право. Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно роз`яснення п. з 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Верховний Суд України в постанові від 08 червня 2016 року 6-2253цс15 зазначив, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в період з січня 2001 року по грудень 2015 року проживали однією сім`єю без шлюбу, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, у будь-якому іншому шлюбі вони не перебували. Відповідно до копії листа Головного сервісного центру МВС України, станом на 29.01.2018 року згідно з інформацією з бази даних Єдиного державного реєстру МВС за [PERSON] , [INFO] зареєстровано наступні транспортні засоби: «FIAT 223L», 2004 року виготовлення, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , «FORD ESCORT 1.3», 1983 року виготовлення, номер кузова [NUMBER] та «PEUGEOT BOXER», номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , зареэстрований на ымя выдповыдача 15.05.2012 року. Отже, за час проживання однією сім`єю без шлюбу вони набули майно, яке є їх спільною сумісною власністю, а саме: автомобіль «FIAT 223L», номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , автомобіль «PEUGEOT BOXER», номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Згідно з ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівним, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст.70 СК України). Відповідно до ст.ст. 74, 70 СК України частки [PERSON] та [PERSON] у спільній сумісній власності, яка виникла на придбані автомобілів «FIAT 223L», номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] та «PEUGEOT BOXER», номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] є рівними, частки позивача в цьому майні складають 1/2 частину. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на: Ѕ частину автомобіля «FIAT 223L», номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] та Ѕ частину автомобіля «PEUGEOT BOXER», номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Доводи сторони відповідача щодо того, що вищевказані автомобілі були придбані за особисті кошти батька відповідача, суд вважає безпідставними, оскільки в процесі розгляду справи суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин. Судом опитано ряд свідків, як за клопотанням позивача, так і за клопотанням відповідача. Однак, вказані свідки в основному, це особи, які перебувають з ними в родинних стосунках та надають протилежні покази, у зв`язку з чим суд критично ставиться до показання цих свідків відносно джерела походження коштів, на які було придбане спірне майно. Крім того, копії розписок [PERSON] від 17.11.2007 року про отримання від [PERSON] грошових коштів у розмірі 1600 дол. США за відмову від своєї частки у спадщині, [PERSON] та [PERSON] від 09.04.2012 року про отримання від [PERSON] коштів у розмірі 7500 дол. США за автомобіль «Фіат Добло» д.н.з. [NUMBER] без надання оригіналів вказаних розписок, не є належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, отже не можуть бути використані як докази. Як стверджував представник позивача в судовому засіданні за час проживання однією сім`єю позивачем та відповідачем окрім вищевказаних автомобілів також було придбано наступне майно: кухонні меблі, вартість яких 6000,00 грн.; холодильник LG, вартість якого 4500,00 грн., два ліжка, вартістю по 5000,00 грн., плазмовий телевізор LG, вартістю 6000,00 грн., кухонну плиту, вартістю 3500,00 грн., шафу (стінку), вартістю 3500,00 грн., музичний центр, вартістю 4000,00 грн., фотоапарат Panasonic, вартістю 3800,00 грн. Представник позивача вважав за доцільне визначити за позивачем право власності на холодильник LG; плазмовий телевізор LG; фотоапарат Panasonic. Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Стороною позивача в процесі розгляду справи жодних доказів на підтвердження позовних вимог щодо придбання в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за спільні кошти майна, а саме: кухонних меблів, вартість яких 6000,00 грн.; холодильника LG, вартість якого 4500,00 грн., два ліжка, вартістю по 5000,00 грн., плазмового телевізора LG, вартістю 6000,00 грн., кухонної плити, вартістю 3500,00 грн., шафи (стінки), вартістю 3500,00 грн., музичного центру, вартістю 4000,00 грн., фотоапарату Panasonic, вартістю 3800,00 грн. не надано. Згідно ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяв врегулюванню даного спору, роз`яснював права, обов`язки та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав. Також судом неодноразово сторонам роз`яснювались їх обов`язки щодо необхідності доведення тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та їх право на подання доказів на підтвердження зазначених обставин. Однак позивач та її представник правом на подання належних доказів, які б підтверджували факт придбання вищевказаного майна на суму 36300,00 грн., за спільні кошти не скористалися, у зв`язку з чим суд відмовляє в задоволення позовних вимог у цій частині. За вказаних обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовом вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна, у зв`язку з чим право позивача підлягає захисту шляхом часткового задоволення позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial