Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], мотивуючи тим, що з 28.01.2009 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу дітей не мають, спільне життя з відповідачем не склалось у звязку з тим, що під час спільного подружнього життя виявилась несумісність їх характерів, виникають розбіжності в інтересах, внаслідок чого погіршились взаємовідносини, сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, тривалий час проживають окремо, вважає, що примирення неможливе, тому просить розірвати шлюб. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 16.03.2017 року сторонам було надано строк для примирення протягом одного місяця. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в заяві вказав, що строк на примирення не дав позитивних результатів, а тому позовні вимоги він підтримує та просить їх задовольнити, шлюб розірвати. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, однак від її уповноваженого представника надійшла заява, відповідно до якої представник просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). Згідно положень частини третьої та четвертої\~ст. 56 Сімейного кодексу України\~кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно\~ст. 112 Сімейного кодексу України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як убачається з матеріалів справи, позивач та відповідач перебувають в зареєстрованому шлюбі з 28.01.2009 року, від шлюбу дітей не мають, сімейно-шлюбні відносини не підтримують, намір поновлення сімейно-шлюбних відносин не дав позитивного результату, після спливу терміну на примирення подружжя, позивач наполягає на розірвання шлюбу. Згідно з ст.ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до з вимог\~статті 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розлучення є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали не можливими, оскільки тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах\~Сімейного кодексу України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] в частині розірвання шлюбу є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн. Виходячи із системного тлумачення положень ст.ст.\~56,\~79,\~84 Цивільного процесуального кодексу України\~витрати понесені позивачем до подання позову до суду не є витратами на правову допомогу. Так,\~статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року №4191-VI\~визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Тобто, на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо). Відповідно до положень\~статті 79 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи. В силу ст. ст.\~56\~та\~84 Цивільного процесуального кодексу України\~ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи. Разом з тим, в межах розгляду даної цивільної справи інтереси позивача не представляв адвокат, а адвокатом надано квитанцію до прибуткового касового ордера № 1 від 10.01.2017 року на суму 300,00 грн., однак в матеріалах справи відсутня угода про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій, крім того, позивач не провів розрахунок вказаної суми, не вказав яка вартість та скільки годин було затрачено адвокатом при здійсненні захисту, представництва позивача, також відсутні докази\~сплатити виконавцю винагороди за правову допомогу згідно тарифу, тому відсутні підстави для відшкодування позивачу витрат на правову допомогу, яка визначена позивачем в розмірі 300,00 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial