Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Черкаської міської ради про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до Черкаської міської ради, а саме: визнано незаконним та скасовано рішення Черкаської міської ради від 22.02.2018 року № 2-3057 «Про відмову в передачі земельної ділянки у власність про вул. Мечникова , громадянину [PERSON] (вільна земельна ділянка, учасник АТО)»; зобов`язано Черкаську міську раду затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] площею 0,0780 га та передати гр. [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,078 га в м. Черкаси по вул. Мечникова , кадастровий номер: 7110136700:02:014:0055. Вказане рішення набрало законної сили 27.08.2018 року та є обов`язковим для виконання. Наданий час рішення суду не виконано, що підтверджується наступним. Листом від 09.10.2018 року представник [PERSON] , адвокат Шимановський А.В., звернувся до Черкаської міської ради та просив включити до порядку денного питання про передачу затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] площею 0,078 га та передачу [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,078 га в м. Черкаси по вул. Мечникова , кадастровий номер 7110136700:02:014:0055; затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] площею 0,078 га та передати [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,078 га в м. Черкаси по вул. Мечникова , кадастровий номер 7110136700:02:014:0055. До вказаного листа було додано оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] земельної ділянки площею 0,078 га в м. Черкаси по вул. Мечникова , кадастровий номер 7110136700:02:014:0055, а також копія рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 року по справі № 823/1257/18. На вказаний лист адвокат Шимановський А.В. отримав відповідь, відповідно до якої було повідомлено, що з питання надання [PERSON] земельної ділянки підготовлений проект рішення про передачу [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,078 та в м. Черкаси по вул. Мечникова , кадастровий номер 7110136700:02:014:0055, який буде розглянуто на найближчій сесії. До даного часу вказане вище рішення Черкаською міською радою не прийняте. Більше того, достеменно знаючи про рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 року по справі № 823/1257/18, 31.01.2019 року Черкаська міська рада прийняла рішення № 2-3992 про відмову у передачі земельної ділянки у власність по вул. Мечникова громадянину [PERSON] . Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 04.10.2019 року встановлено Черкаській міській раді місячний строк для подання до суду звіту про виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 у справі № 823/1257/18, а також зобов`язано Черкаську міську раду подати до суду протягом одного місяця з моменту отримання копії даної ухвали звіт про виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 у справі № 823/1257/18. 07.11.2019 року Черкаська міська рада подала звіт, в якому зазначено, що на виконання рішення суду було підготовлено лише проект рішення міської ради. Разом з тим, відповідач у звіті приховав факт наявності рішення № 2-3992 від 31.01.2019 року. Постановою державного виконавця від 16.10.2019 року закрито виконавче провадження з виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 у справі №823/1257/18 на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» - у зв`язку з невиконанням боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника. Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 27.12.2019 року заяву представника [PERSON] - адвоката Шимановського А. В. задоволено частково: встановлено Черкаській міській раді місячний строк для подання до суду звіту про виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 у справі №823/1257/18; зобов`язано Черкаську міську раду подати до суду протягом одного місяця з моменту отримання копії даної ухвали звіт про виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 у справі №823/1257/18; зобов`язати міського голову м. Черкаси Бондаренка А.В. забезпечити виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 у справі №823/1257/18 шляхом призначення сесії міської ради, та забезпечення розгляду питання, щодо виконання судового рішення, та винесення такого питання на обговорення депутатами міської ради, використавши весь обсяг повноважень для забезпечення виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.04.2018р. у справі № 823/1257/18. 10.02.2020 року міським головою від імені Черкаської міської ради подано звіт про виконання рішення суду, згідно якого вбачається, що рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 року так і залишилось невиконаним. Міський голова двічі скликав позачергові пленарні засіданні сесії Черкаської міської ради щодо вирішення питання [PERSON] , однак рішення радою так і не прийняте. Також міський голова просив не накладати на нього штраф. Вказані факти свідчать про безпідставне, цілеспрямоване ухилення відповідачем від виконання рішення суду. Таким чином, відповідачем, який є органом місцевого самоврядування, допущено протиправну бездіяльність відносно позивача, яка полягає у невиконанні рішення суду. Виходячи з наведеного, відповідач є суб`єктом, що відноситься до завдавачів шкоди, характер правовідносин свідчить про те, що права позивача - фізичної особи порушені протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій. Позивач вважає за можливе просити стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць завданої шкоди. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.02.2020 року по справі № 914/263/19. Згідно ЗУ «Про Державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата в 2018 році складала 3723 грн. Згідно ЗУ «Про Державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата в 2019 році складала 4173 грн. Згідно ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата в 2020 році складає 4723 грн. Таким чином розмір моральної шкоди складає: в 2018 році - 14 892 грн. (вересень-грудень 2018 року) = 4 місяці * 3723 грн.; в 2019 році - 50 076 грн. (січень-грудень 2019 року) = 12 місяців * 4173 грн.; в 2020 році - 18 892 грн. (січень-квітень 2020 року) = 4 місяці * 4723 грн. Загальна сума моральної шкоди складає - 83 860 грн. Просить стягнути з Черкаської міської ради за рахунок бюджету місцевого самоврядування (місцевого бюджету) на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 83 860 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд в позові відмовити. 20.05.2020 року від Черкаської міської ради до суду надійшов відзив на позов, у якому просять в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Черкаської міської ради про відшкодування моральної шкоди за рахунок бюджету місцевого самоврядування (місцевого бюджету) в сумі 83 860 грн. відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що посилання позивача на безпідставне, цілеспрямоване ухилення від виконання рішення суду Черкаською міською радою є безпідставними. Позовна заява [PERSON] не містить будь-яких доказів - фактичних даних, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що позивачу діями Черкаської міської ради було завдано моральну шкоду, та інших обставин, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи. Позивачем не було подано до суду жодного доказу, який би підтверджували, що: йому дійсно заподіяна моральна шкода; моральна шкода заподіяна йому саме внаслідок дій чи бездіяльності Черкаської міської ради; розмір заподіяної моральної шкоди відповідає сумі, яку позивач просить стягнути на його користь з Черкаської міської ради. Позивач не тільки не надав достатніх, достовірних та належних доказів заподіяння йому душевних страждань, а й навіть не вказав у позовній заяві, що у нього такі страждання у дійсності були, та не надано доказів щодо причинно-наслідкового зв`язку, що саме певні дії Черкаської міської ради спричинили саме такі наслідки. Сума моральної шкоди в розмірі 83860 грн. не підтверджена жодними документами і визначена самостійно позивачем виходячи з власних переконань. Визначені позивачем обставини не можуть виступати в якості підстав для покладення на Черкаську міську раду відповідальності за заподіяння моральної шкоди з огляду на наступне. Позивач бездоказово вказує, про те, що йому завдано моральної шкоди, котра полягає в глибоких переживаннях в зв`язку з позбавленням реалізації своїх прав та життєвих планів, порушенні нормальних життєвих зв`язків, що вимагають додаткових зусиль для організації свого життя, однак навіть такі зміни психічного стану позивача не охоплюються поняттям «моральне страждання» та не можуть розглядатися в якості підстави для відшкодування моральної шкоди. Позивач вважає, що його психічне напруження зумовлене розчаруванням в престижі та довірі до діяльності органів місцевого самоврядування. Таке твердження позивача не дозволяє зробити конкретний висновок, що це психічне напруження зумовлене саме діями Черкаської міської ради, є безпідставним. Позивач безпідставно вказує, що моральна шкода йому заподіяна внаслідок тривалої боротьби за свої права, додаткових зусиллях, вчинення дій. Тобто сам позивач вказує, що його психічне напруження зумовлене його ж власними діями, а не порушенням його прав з боку відповідача. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з Черкаської міської ради за рахунок бюджету місцевого самоврядування (місцевого бюджету) на користь [PERSON] моральної шкоди в сумі 83 860 грн. є необґрунтованими, а підстави позову - надуманими. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦПК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). В судовому засіданні встановлено, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року позов [PERSON] до Черкаської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, задоволено частково. Визнано незаконним та скасувати рішення Черкаської міської ради від 22.02.2018 №2-3057 «Про відмову в передачі земельної ділянки у власність по вул. Мечникова , громадянину [PERSON] (вільна земельна ділянка, учасник АТО)». Зобов`язано Черкаську міську раду на черговій сесії затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] площею 0,078 га та передати [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,078 га в м. Черкаси по вул. Мечникова , кадастровий номер 7110136700:02:014:0055. В іншій частині позову відмовлено. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2018 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою Черкаської міської ради на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року у справі за позовом [PERSON] до Черкаської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року набрало законної сили 27.08.2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 189 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Стаття 1291 Конституції України передбачає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. 09.10.2018 року представник [PERSON] , адвокат Шимановський А.В. звернувся до Черкаської міської ради з листом, в якому просив включити до порядку денного питання про передачу затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] площею 0,078 га та передачу [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,078 га в м. Черкаси по вул. Мечникова , кадастровий номер 7110136700:02:014:0055; затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] площею 0,078 га та передати [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,078 га в м. Черкаси по вул. Мечникова , кадастровий номер 7110136700:02:014:0055. До вказаного листа було додано оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] земельної ділянки площею 0,078 га в м. Черкаси по вул. Мечникова , кадастровий номер 7110136700:02:014:0055, копія рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 року по справі № 823/1257/18. 26.10.2018 року за № 19161-01-25 адвокатом Шимановським А.В. отримано відповідь Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради в якому зазначено, що Управлінням земельних ресурсів та землеустрою департаменту архітектури та містобудування Чер5каської міської ради враховуючи рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року справа № 823/1257/18 підготовлено проект рішення «Про передачу земельної ділянки у власність по вул. Мечникова , громадянину [PERSON] » (вільна земельна ділянка, учасник АТО)». Відповідно до регламенту роботи Черкаської міської ради, затвердженого рішенням міської ради від 24.12.2015 року № 2-18, проект рішення після відповідних погоджень буде розглянутий на засіданні сесії Черкаської міської ради із земельних питань. 31.01.2019 року № 2-3992 Черкаською міською радою прийнято рішення «Про відмову у передачі земельної ділянки у власність по вул. Мечникова , громадянину [PERSON] (вільна земельна ділянка, учасник АТО). Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 04.10.2019 року встановлено Черкаській міській раді місячний строк для подання до суду звіту про виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 у справі №823/1257/18. Зобов`язано Черкаську міську раду подати до суду протягом одного місяця з моменту отримання копії даної ухвали звіт про виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 у справі №823/1257/18. 07.11.2019 року Черкаська міська рада подала звіт, в якому зазначено, що на виконання рішення суду було підготовлено лише проект рішення міської ради. Разом з тим, відповідач у звіті приховав факт наявності рішення № 2-3992 від 31.01.2019 року. Постановою державного виконавця від 16.10.2019 року закрито виконавче провадження з виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 у справі №823/1257/18 на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» - у зв`язку з невиконанням боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника. Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 27.12.2019 року заяву представника [PERSON] - адвоката Шимановського А. В. задоволено частково: встановлено Черкаській міській раді місячний строк для подання до суду звіту про виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 у справі № 823/1257/18; зобов`язано Черкаську міську раду подати до суду протягом одного місяця з моменту отримання копії даної ухвали звіт про виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 у справі №823/1257/18; зобов`язати міського голову м. Черкаси Бондаренка А.В. забезпечити виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 у справі №823/1257/18 шляхом призначення сесії міської ради, та забезпечення розгляду питання, щодо виконання судового рішення, та винесення такого питання на обговорення депутатами міської ради, використавши весь обсяг повноважень для забезпечення виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 року у справі № 823/1257/18. Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 27.12.2019 року прийнятозвіт Черкаського міського голови Бондаренка Анатолія Васильовича, Черкаської міської ради про виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 у справі №823/1257/18. Вказаною ухвалою встановлено, що «на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 у справі №823/1257/18, Черкаською міською радою 07.11.2019, до суду подано звіт про виконання судового рішення. У звіті зазначено, що з метою виконання рішення суду від 25.04.2018, департамент архітектури та містобудування Черкаської міської ради підготував та направив до відділу ради проект рішення № 4020-8-з «Про скасування рішення Черкаської міської ради від 31.01.2019 № 2-3992 «Про відмову у передачі земельної ділянки у власність по вул. Мечникова , громадянину [PERSON] (вільна земельна ділянка, учасник АТО)». Пунктом 3 вказаного проекту передбачена передача земельної ділянки площею 0,078 га, кадастровий номер 7110136700:02:014:0055 безоплатно у власність [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в м. Черкаси по вул. Мечникова . В преамбулі вказаного проекту рішення зазначено, що він виготовлений на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25.04.2018 у справі №823/1257/18. Даний проект був включений до порядку денного шістдесят восьмого пленарного засідання Черкаської міської ради 04.06.2019 та сімдесят другого пленарного засідання Черкаської міської ради 08.10.2019, однак рішення не прийнято у зв`язку із недостатньою кількістю голосів депутатів Черкаської міської ради. Крім того, на виконання ухвали суду від 27.12.2019, Черкаською міською радою 10.02.2020, до суду подано звіт про виконання судового рішення. У звіті зазначено, що до порядку денного на розгляд сесії, з-поміж іншого, був включений проект рішення «Про скасування рішення Черкаської міської ради від 31.01.2019 №2-3992 «Про відмову у передачі земельної ділянки у власність по вул Мечникова громадянину [PERSON] (вільна земельна ділянка, учасник АТО)». Разом з тим, як свідчить витяг із протоколу сімдесят сьомого позачергового пленарного засідання від 14.01.2020 за проект рішення в поіменному режимі проголосували «за» - 8 осіб «утримались» - 14. Відповідно до витягу із протоколу сімдесят восьмого позачергового пленарного засідання від 27.01.2020 за проект рішення в поіменному режимі проголосували «за» - 13 осіб «утримались» - 4, «не голосували» - 14.» Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 48-50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статті 4 та 22 Закону про захист прав споживачів у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг». Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). У частині третій статті 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до частин першої - третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Право на судовий захист гарантується Конституцією України (статті 8, 56, 129-1), міжнародними договорами України і включає, у тому числі, і право на виконання судового рішення у розумний строк, яке реалізується за допомогою створення державою умов і забезпечення виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 129-1 Конституції України, пункт перший статті 6 Конвенції). Конституція України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Ці положення також відображені у статтях 1, 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», із уточненням щодо кола осіб, а саме: судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, об`єднаннями громадян та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території України. З урахуванням комплексного аналізу статей 3, 15, 16, 23, 1167 ЦК України компенсація за порушення права на виконання судового рішення у розумний строк як захід відповідальності держави має на меті відшкодування заподіяної немайнової шкоди фактом порушення процедурних умов, що забезпечують реалізацію цього права упродовж розумного строку, незалежно від наявності чи відсутності вини органів, на які покладено обов`язок щодо виконання судових актів, інших державних органів та їх посадових осіб, хоча законом у цьому випадку передбачена умисна форма вини особи, що завдала моральної шкоди. Розглядаючи вимоги про компенсацію, суд встановлює факт порушення права на виконання судового рішення в розумний строк, виходячи зі змісту судових актів та інших матеріалів справи з урахуванням правової та фактичної складності справи, поведінки заявника, ефективності та достатності дій суду або судді, що здійснюються з метою своєчасного розгляду справи, ефективності та достатності дій органів, організацій або посадових осіб, на які покладено обов`язок щодо виконання судових актів, характер дій та діяльності, спрямованих на своєчасне виконання судового акта, загальної тривалості провадження у справі і виконання судового акта. Оскільки сам факт порушення права на виконання судового акта в розумний строк свідчить про заподіяну немайнову шкоду (порушення права на судовий захист), а її відшкодування не залежить від вини органу або посадової особи. Особа, яка звернулася із заявою про компенсацію, не повинна доводити наявність цієї шкоди. Встановлення факту порушення права на виконання судового акта (рішення) в розумний строк є підставою для присудження компенсації. Дії органів, організацій або посадових осіб, на яких покладено обов`язки з виконання судового акта, визнаються достатніми й ефективними, якщо вони здійснюються з метою своєчасного виконання такого акта. При цьому необхідно враховувати, зокрема, своєчасність видачі належним чином оформленого виконавчого документа, направлення його судом або стягувачем до органу, організації або посадовій особі, на яких покладено обов`язки щодо виконання судових актів, а також з`ясовувати, чи не викликана затримка у видачі або направленні виконавчого документа поведінкою заявника, наприклад шляхом ненадання ним реквізитів банківського рахунка. Не можуть розглядатися як підстава, яка виправдовує порушення розумних строків виконання судового акта, обставини, пов`язані з організацією роботи органів і посадових осіб, які виконують судові акти. Право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії», заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась у пілотному рішенні Європейського суду з прав людини проти України у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Європейського суду з прав людини з цього питання. У п. 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 18966/02; у справі «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року, заява № 67534/01; у справі «Дубенко проти України» від 11 січня 2005 року, заява № 74221/01; у справі «Козачек проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 29508/04). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному і вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» від 26 квітня 2005 року, заява № 29439/02; у справі «Крищук проти України» від 19 лютого 2009 року, заява № 1811/06). Європейський суд з прав людини, розглядаючи питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень, наголосив, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту 1 ст. 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 18966/02). Забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язком держави. При цьому держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним. У справі «Скордіно проти Італії» Європейський суд з прав людини визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень. Ці критерії, які також застосовні до справ про невиконання рішень (рішення у справі «Вассерман проти Росії» від 10 квітня 2008 року, заява № 21071/05, пп. 49 і 51), вимагають такого: позов про відшкодування має бути розглянутий упродовж розумного строку (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, п. 195); призначене відшкодування має бути виплачене без зволікань і, як правило, не пізніше шести місяців від дати, на яку рішення про його призначення набирає законної сили (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, п. 198); процесуальні норми стосовно позову про відшкодування мають відповідати принципові справедливості, гарантованому статтею 6 Конвенції (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, п. 200); норми стосовно судових витрат не повинні покладати надмірний тягар на сторону, яка подає позов, якщо її позов обґрунтований (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, п. 201); розмір відшкодування не повинен бути нерозумним у порівнянні з розміром відшкодувань, призначених Судом в аналогічних справах (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пп. 202 - 206 і 213). У справі «Харук та інші проти України» (рішення від 26 липня 2012 року [комітет], заява № 703/05 та 115 інших заяв, п. 24 - 25), а також у ряді інших справ проти України, які стосувались тривалого невиконання рішень національних судів, ЄСПЛ, беручи до уваги принципи визначення розміру компенсації, яка присуджується в разі встановлення порушення Конвенції щодо невиконання рішень в подібних справах, визнав розумним та справедливим присудити 3 000,00 Євро кожному заявнику в заявах, які стосуються невиконання рішень тривалістю понад три роки, та 1 500,00 Євро кожному заявнику в інших заявах. Зазначені суми є відшкодуванням будь-якої матеріальної і моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат. Європейський суд з прав людини також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування майнової шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір, але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пп. 203 - 204, та у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у разі надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення у справі «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року, п. 100). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди в разі надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. Виходячи з наведеного, Верховний Суд зазначає, що відповідач належить до суб`єктів, які завдають шкоду, характер правовідносин свідчить про те, що права позивача - фізичної особи порушені протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій. Щодо обставин справи, які були підставою для відшкодування моральної шкоди позивачу, слід відзначити, що такими обставинами є тривале невиконання судового рішення. При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі № 328/591/17 (провадження № 61-5457св18). Згідно з ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України). Таким чином, на відміну від загальної норми ст. 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України передбачають відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи. Необхідною умовою для стягнення шкоди, завданої внаслідок неправомірних рішень органу місцевого самоврядування, є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. У разі відсутності хоча б одного з наведених елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає. Відповідно до ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як визначено в ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частина 3 статті 23 ЦК України передбачає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку про надання позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, порушення нормальних життєвих зв`язків, що вимагають додаткових зусиль для організації свого життя, невиправданих затрачених матеріальних ресурсів, а тому приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення моральної шкоди у розмірі 4000 грн.

Outcome: approved