Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом. В обгрунтування позову посилається на те, що 04.09.2012 року згідно наказу №61 від 03.09.2012 року він був прийнятий на посаду сторожа в Радивилівську виробничу дільницю Публічного акціонерного товариства «Рівневтормет». Свої трудові обовязки виконував добросовісно та сумлінно і жодних зауважень зі сторони адміністрації до нього не було. Проте відповідач не виплачував йому своєчасно заробітну плату тому він змушений був звільнитися з роботи за власним бажанням. Згідно наказу №18-к від 08.05.2013 року він звільнений з роботи за ст..38 КЗпП України. Всупереч вимог ст.116 КЗпПУ із ним не проведено повний розрахунок в день звільнення не виплачено усіх сум, що йому належали, в тому числі заборгована заробітна плата і розрахункові за невикористану відпустку. Стаття 116 КЗпП України передбачає, що при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, і організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня післяпредявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Незважаючи на цю вимогу, йому не було письмово повідомлено про нараховані суми, не було виплачено зароблених ним коштів ні в день звільнення, ні наступного дня. На його неодноразові звернення про виплату заробітної плати адміністрації повідомляла про відсутність коштів. З цього приводу він вимушений був звернутися із заявою від 09.05.2014 року до Радивилівського РВ УМВС України. За результатами цього звернення було відкрито кримінальне провадження № 12014180210000194 від 12.05.2014 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.175 КК України. Ці обставини спонукали відповідача вжити заходів до виплати позивачу заборгованої заробітної плати. Остаточний фактичний розрахунок з ним було проведено лише 27 жовтня 2014 року, про що він розписався на вставному аркуші до додатка № ВМ-0000150 відомості на виплату грошей № БМ-0000150 від 27 жовтня 2014 року. Вказаними протиправними діями відповідач ПАТ «Рівневтормет» заподіяв позивачу моральну шкоду яка виразилась у втраті душевного спокою, нормального сну, переживаннях, яку він оцінює в розмірі 3000 грн.. В обґрунтування моральної шкоди посилається на те, що він змушений був змінити звичайний спосіб життя та протягом тривалого періоду витрачати час та зусилля для відновлення свого попереднього становища, користуватися послугами адвоката. Враховуючи наведене просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути із відповідача на його користь всі належні кошти в т.ч. середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 10191 грн.37 коп., моральну шкоду в розмірі 3000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн.. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Показав, що він працював сторожем. При прийомі на роботу адміністрація відповідача обіцяла йому заробітну плату в розмірі мінімальної заробітної плати, а платили менше і несвоєчасно. Як тільки поступив на роботу то за перший місяць він отримав заробітну плату, а наступні 9 місяців заробітної плати він не отримував. По заробітну плату він неодноразово їздив в м.Рівне, але гроші йому не виплатили. На неодноразові звернення про виплату заробітної плати відповідач заявляв, що не має коштів. На момент звільнення розрахунку з ним не провели. За заробітною платою він неодноразово їздив в м.Рівне до і після звільнення однак і там йому не виплатили ніяких коштів. Після того як він звернувся в міліцію то йому виплатили 1000 грн., в пізніше ще 1000 грн.. Просить задовільнити позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] позову не визнавала. Показала, що дійсно позивач працював на підприємстві у вказаний період. На підприємстві були труднощі, заробітна плата працівникам виплачувалася не своєчасно. З працівниками розраховувалися по мірі надходження коштів. Причиною несвоєчасної виплати заробітної плати було те, що підприємство перебувало в скрутному матеріальному становищі. Позивач не приїзджав до ПАТ «Рівнетормет» ні для ознайомлення з наказом про звільнення, ні для отримання трудової книжки, яку забрав тодішній начальник дільниці в м.Радивилів [PERSON] Позивач сам не звертався за заробітною платою, а коли звертався то отримував її. ПАТ «Рівнетормет» повідомляло [PERSON] щоб він зявився для отримання розрахункових коштів, однак він свідомо їх не отримував. На час звернення з позовом до суду позивачу було виплачено всю заборговану заробітну плату в т.ч. частину 11.09.2014 року і повністю проведено розрахунок 27.10.2014 року. Крім того вважає, що відповідно до вимог ст.257 ЦК України позивач пропустив строки звернення до суду. В задоволенні позовних вимог просить відмовити. Заслухавши [PERSON], його представника адвоката [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши докази по справі суд знаходить, що позов підлягає до задоволення частково. Під час судового слідства встановлено, що позивач працював на посаді сторожа в ПАТ «Рівневтормет» із 04.09.2012 року (Наказ №61 від 03.09.2012 року) та по 08.05.2013 року (наказ №18-к від 08.05.2013 року). За вказаний період позивачу була нарахована заробітна плата в тому числі за 2012 рік - в сумі 2371, 00 грн., а за 2013 рік - 2789, 31 грн.(а.с4.) Як встановлено в судовому засіданні із пояснень сторін і письмових доказів, що заробітна плата позивачу своєчасно не виплачувалася і невиплачена своєчасно заробітна плата та розрахункові кошти після належних відрахувань, позивач отримав лише після звільнення в т.ч.: 19.09.2014 року 405грн., 25.09.2014 року 600 грн. та 27.10.2014 року 2674 грн. 02 коп. (відповідно до видаткових касових ордерів від 19 вересня 2014 року, від 25 вересня 2014 року та відповідно до відомості на виплату грошей №ВМ-0000151 за грудень 2012 року від 27 жовтня 2014 року). Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Тобто під час розгляду справи було встановлено, що фактичний повний розрахунок із позивачем в порушення вимог згаданих норм трудового права було проведено лише 27.10.2014 року через півтора року з дня звільнення. Згідно зі ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, суд керується Порядком обчислення\~\~ середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. [PERSON] звільнений з роботи 08 травня 2013 року. Останні два місяці перед звільненням позивача, (тобто березень, квітень 2013 року) його заробітна плата складала: за березень 2013 року - 577 грн. 11 коп.; за квітень 2013 року - 576 грн. 78 коп. Кількість робочих днів: березень 2013 року 20 днів, квітень 2013 року 22 дні, разом за два місяці- 42 робочих дні. Отже, середній заробіток за один робочий день становить (577,11 + 576,78 = 1153.89 грн : 42 дні = 27,47) 27 грн 47 коп. Сума заробітної плати вирахувана із даних Пенсійного фонду України зокрема Індивідуальної відомості про застраховану особу [PERSON] [PERSON] [NUMBER].(а.с.4) Час затримки розрахунку при звільнені слід обчислювати з наступного дня після дати звільнення, тобто з 09.05.2013 року (наказ про звільнення №18-к від 08.05.2013 року) по день фактичного розрахунку, тобто по 27 жовтня 2014 року. Кількість робочих днів ( у 2013 році - 169, у 2014 році - 202) всього 371 робочих днів. Отже, 371 х 27,47 = 10191 грн. 37 коп - сума, яка підлягає до виплати. Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на встановлені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази,\~суд вважає, що саме з вини відповідача [PERSON] не виплачені належні кошти при його звільненні. Відповідач не довів, що позивач повідомлявся про необхідність зявитись для отримання заробітної плати. \~\~\~\~ Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24.12.1999року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно рішення Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 року №8рп/2013 рік у справі №1-13/2013 в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному звязку з положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року №108/95-ВР із змінами слідує, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь яким строком звернення працівників до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат на які працівник має право. Виходячи з позиції Верховного суду України і Рішення Конституційного суду України посилання відповідача на те, що позивач пропустив строк звернення з позовом до суду є безпідставними і не заслуговують на увагу. Щодо відшкодування моральної шкоди яка завдана позивачу судом враховано, що в результаті протиправних дій відповідача [PERSON], втратив спокій, зазнав моральних хвилювань, тривалий час залишався без засобів до існування. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тому, враховуючи викладені обставини, положення ст. 237-1 КЗпП України, вимоги розумності і справедливості суд знаходить, що до задоволення підлягає моральна шкода в розмірі 200.00 грн. і цю суму слід стягнути з відповідача на користь позивача. Ст.79 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати пов'язані з розглядом справи, зокрема витрати на правову допомогу та на проведення судових експертиз. У п. п. 47, 48 наведеної вище Постанови Пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 р. роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року №4191-VІ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відсутність розрахунку витрат на правову допомогу є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення коштів на правову допомогу. На підставі викладеного та

Outcome: approved