Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до ПАТ «Запоріжжяобленерго» про стягнення заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсацію за затримку і відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування позову зазначивши наступне. З 21.12.2015 на підставі наказу № 4219-к від 18.12.2015 його було прийнято на роботу в ПАТ «Запоріжжяобленерго» у якості сторожа. 23.12.2018 на підставі наказу № 615-к від 15.02.2018 він був звільнений за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Згідно ст. 115 КЗпП України відповідач зобов'язаний регулярно виплачувати заробітну плату, проте в цій частини норми закону відповідачем були порушені, при звільненні позивачу не було виплачено заробітну плату за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року. У позовних вимогах просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за період затримки розрахунку з 01.09.2017 у розмірі 15 4624,87 гривень з виплатою середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, стягнути моральну шкоду у розмірі 927 749 гривень 22 копійки. В судовому засіданні позивач позов підтримав. В ході судового засідання, позивач погодився з сумою заборгованості по заробітній платі, розмір якої на день звільнення складав 50802,12 гривень (а не 50 794,69 грн., як вказано у позові), та зазначив, що цю суму відповідач виплатив йому 27.07.2018. Однак наполягав на стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 103 830,18 гривень, компенсацію за затримку і відшкодування моральної шкоди у сумі 927 749,22 гривень, надав при цьому судові виконані ним розрахунки. Представник відповідача ПАТ «Запоріжжяобленерго» у судовому засіданні позов не визнав, зазначив, що заборгованість по заробітній платі в сумі 50 802,12 гривень перед позивачем погашена в повному обсязі 27.07.2018, що підтверджується наданою бухгалтерською довідкою від 26.09.2018. Також вважає, що розрахунок позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідає приписам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 927 749,22 гривень, представник відповідача вважає, що позивачем не надано доказів, підтверджуючих обґрунтованість вимог саме такого розміру. Також, при вирішенні позовних вимог просив суд врахувати складне фінансове становище відповідача. У позові просив відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їхній сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] перебував в трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго», де працював сторожем, з 21.12.2015 (наказ № 4219-к від 18.12.2015) по 23.12.2018, коли був звільнений за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю умов колективного чи трудового договору, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України (наказ № 615-к від 15.02.2018). Згідно довідки від 02.05.2018, виданою бухгалтерією відповідача, позивачеві нараховано заробітна плата за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року в сумі 50 802 гривні 12 копійок. Ці обставини підтверджені матеріалами справи та сторонами не оспорюються. Розбіжності щодо розміру заборгованості по заробітній платі на момент звільнення в ході судового засідання усунуті, тому суд поклав в основу рішення відомості, які зазначені в довідці від 02.05.2018. У відповідність з вимогами ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Однак, як убачається з матеріалів справи, так із показань позивача, представника відповідача, позивач одержав належну йому суму при звільненні лише 27.07.2018. Цей факт підтверджений матеріалами справи та сторонами не оспорюється. Отже вказану норму закону відповідачем було порушено. Таким чином, незаконні в цій частині дії адміністрації підприємства несуть за собою відповідальність у відповідність з вимогами ст. 117 КЗпП України. Судом встановлено, що підприємство своєчасне не виплатило позивачеві розрахункові суми, згідно вимог ст. 116 КЗпП України, а згідно ст. 117 КЗпП України, підприємство у випадку провини в затримці виплати заробітної плати зобов'язано виплатити суму середнього заробітку з моменту затримки по день фактичного розрахунку. При розрахунку суми затримки суд керується Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року «Про затвердження порядку нарахування середньої заробітної плати», згідно якого вартість одного робочого дня складає відношення фактичної середньої заробітної плати за два місяці, що передують звільненню /грудень 2017р.,січень 2018р./ до кількості відпрацьованих днів за ці два місяці, тобто /7067,47+7085,95:2/:42 робочих дні = 168,49 гривень. Час затримки з моменту звільнення по день фактичного розрахунку з 26 лютого (24,25 лютого 2018 р. - вихідні дні) по 27 липня 2018 року складає 102 робочих дні. У такий спосіб сума за час затримки складає 17 185,98 гривень, що слід стягнути з відповідача на користь позивача. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку наданий позивачем, суд не може покласти в основу судового рішення, як не заснований на законі, тому в цій частині позов підлягає задоволенню за розрахунком суду у сумі 17 185,98 гривень. Також, суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це виногорода, обчислена як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором, власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною другою статті другої Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що у структуру заробітної плати входять і інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Тому вимоги позивача про стягнення окремо компенсації за затримку розрахунку не підлягають задоволенню. Заявлений позов про відшкодування моральної шкоди в розмірі 927749 гривень 22 копійки підлягає частковому задоволенню в порядку ст. 237-1 КЗпП України виходячи з наступного. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, посилання представника відповідача у судовому засіданні на відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Суд вважає, що неправомірними діями підприємства позивачеві заподіяна моральна шкода, що виразилася в порушенні нормального укладу його життя через кількаразове його звертання за виплатою заробітної плати. Аналізуючи зібрані в справі докази в їхній сукупності, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму моральної шкоди в розмірі 5000 гривень, виходячи з того, що позивач протягом п'яти місяців чекав на розрахунок підприємства із позивачем, вимушений був отримати в банку грошовий кредит, що призвело до виникнення додаткових матеріальних зобов'язань, витрат. Однак, суд вважає, що позивачем розмір моральної шкоди у сумі 927749 гривень 22 копійок є недоведеним, тому саме в такій сумі задоволенню не підлягає. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст.141ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: partial