Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] на свою користь суму боргу згідно розписки у розмірі 1500 доларів США, що еквівалентно 39135 грн.по курсу НБУ станом на 16.03.2020 р. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь також інфляційні витрати від простроченої суми у розмірі 5522,83 грн. та пеню за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань у розмірі 28618,95 грн. Судові витрати просить покласти на відповідача. Свої вимоги мотивує тим, що 24.08.2017 року [PERSON] отримав від нього позику у розмірі 2000 доларів США. 26.12.2018 року [PERSON] повернув позивачу частину позики у розмірі 500 доларів США. Станом на 16.03.2020 року сума боргу становить 1500 доларів США, що еквівалентно 39135 грн.по курсу НБУ станом на 16.03.2020 р. Строк повернення коштів за розпискою закінчився 31.12.2017 року. Оскільки зобов`язання за розпискою не виконано, позивач зазначає, що сума боргу становить 73276,78 грн. та складається з 39135 грн. основної заборгованості, 28618,95 грн. пені та 5522,83 грн. сума інфляційних втрат. Ухвалою від 02.04.2020 року відкрито спрощене провадженні у справі. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.09.2020 р. справу передано на розгляд судді Гордійчук І.О. на підставі розпорядження керівника апарату суду №331 від 29.09.2020 р. Ухвалою суду від 30.09.2020 року справу прийнято до свого провадження. Позивач у судове засідання не з`явився. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги довірителя підтримала повністю. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлялася про час, дату і місце проведення судового засідання, про причини неявки відповідач суд не повідомив, відзив не подав, таким чином суд проводить розгляд справи на підставі ст.280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів. Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що 24.06.2017 року [PERSON] власноруч під розписку зобов`язався віддати [PERSON] до Нового року, 2000 доларів. Зокрема у розписці зазначено, що [PERSON] отримав 500 доларів - 26.12.2018 року. Суд також встановив, що отримані у позику грошові кошти у сумі 1500 доларів США, на теперішній час відповідачем позивачу не повернуті. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі -ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Вирішуючи справу суд враховує, що позивач на підтвердження своїх вимог долучив до матеріалів справи оригінал розписки від 24.08.2017 року, складений відповідачем про те, що він зобов`язався їх повернути. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як роз`яснив Верховний суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Позивач звертався 14.02.2020 року до [PERSON] з письмовою вимогою про повернення коштів. Про що свідчить накладна №3302806246988 наявна в матеріалах справи з описом вкладення. (а.с.11) Однак відповідач грошові кошти не повернув. Про неналежне виконання відповідачем свого обов`язку щодо повернення грошових коштів також свідчить наявність боргового документа (розписки) саме у кредитора, який долучив її для огляду. Таким чином, оскільки відповідач на час написання розписки мав в користуванні грошові кошти, належні позивачу, та сторони дійшли обопільної згоди про те, що такі кошти будуть перебувати у користуванні відповідача певний час, про що склали відповідну розписку, зазначене підтверджує факт укладення договору позики між ними та його умови. Знаходження розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем свого обов`язку про повернення боргу, а тому наявні підстави для стягнення боргу. З матеріалів справи вбачається, що взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав в повному обсязі, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1500 доларів США. В Постанові Великої Палати Верхового суду від 16 січня 2019 року ( справа № 464/3790/16-ц ) зроблений наступний висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення ч. 1ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. З цього приводу Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, яку викладено у постанові від 04.07.2018 в справі № 14-134цс18 вказавши, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Як вбачається із правової позиції, що викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц, за змістом ч. 1ст. 1046 ЦК України позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості. За правилами ч. 1ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Суд не вбачає підстав відступати від вищевикладеної правової позиції. З огляду на офіційний курс гривні щодо іноземної валюти Долара США на день подання позову (1 долар США 26,0890 грн.) сума заборгованості відповідача по розписці від 24.08.2017 року становить в загальній сумі 1500 доларів США, що еквівалентно до національної валюти України 39133,50 грн. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість відповідача за договором позики від 24.08.2017 року, остання складається з: суми основного боргу 1500 доларів США, пені 28618,95 грн., та інфляційних витрат у розмірі 5522,83 грн. Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Згідно зі\~статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»\~індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої\~статті 625 ЦК України\~щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Оскільки предметом грошового зобов`язання за вказаним договором позики є грошові кошти, визначені у доларах США і втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом, встановленим НБУ на час вирішення справи про стягнення боргу, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення позики відсутні, що відповідає висновкам Верховного Суду, які викладені в постанові від 20 лютого 2019 року по справі № 638/10417/15-ц, провадження № 61-21851св18. Водночас, позовна вимога про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в сумі 28618,95 грн. задоволенню не підлягає з огляду на таке. Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст.548 ЦК України). Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання відповідно до ч.1 ст.547 ЦК України вчиняється у письмовій формі. Законом, а саме ч.1 ст.1050 ЦК України, встановлено зобов`язання сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу у випадку, коли позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками. Якщо предметом договору позики є грошові кошти, обов`язок сплати неустойки виникає лише у випадку встановлення такого виду забезпечення виконання зобов`язання договором. Укладена розписка не містить умов щодо стягнення позикодавцем пені в разі порушення позичальником зобов`язання, а тому підстави для стягнення неустойки відсутні. Таким чином, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Таким чином, відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за розпискою від 24.08.2017 року в розмірі 1500 доларів США, а врешті вимог позову слід відмовити. Відповідно суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову частково. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову позивачем було сплачено судовий збір в сумі 840,80 грн. Позов задоволено на 53,40 % (39133,50 грн. : 73276,78 грн. х 100). В зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору у сумі 448,99 грн.(840,80 грн. х 53,40 %). На підставі наведеного та

Outcome: partial