Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом в суд про визнання відповідачів [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою №7 на вул.Я.Мудрого, 3 у м.Львові та зняття їх з реєстраціїмісця проживання у даній квартирі. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 24.09.2014 року за договором купівлі-продажу придбав зазначену квартиру. Проте в цьому житлі залишились зареєстровані, однак не проживають колишні власники житла відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] Вважає, що відповідачі, продавши квартиру, втратили право користування цим житлом. Реєстрація відповідачів в квартирі порушує його права, як власника, користуватися та розпоряджатися квартирою, на підставі чого просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 25.11.2015 року позов [PERSON] в частині вимог про зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстрації місця проживання у квартирі №7 на вул.Я.Мудрого, 3 у м.Львовізалишено без розгляду. В судовому засіданні позивач позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Відповідачі у судове засідання не зявилися, заяви про розгляд справи за їхньої відсутності не подали, про причини неявки суд не повідомили, хоча належно були повідомлені про день, час та місце розгляду справи, наслідки неявки. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивачів проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, не забезпечило явку в судове засідання свого уповноваженого представника, заяви про розгляд справи за відсутності такого не подало, про причини його неявки не повідомило. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу від 24.09.2014 року придбав у [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] квартиру №7 на вул.Я.Мудрого, 3 у м.Львові. 24.09.2014 року проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на це нерухоме майно, відтак позивач являється власником такого (а.с. 6-8). Разом з тим, згідно довідки ЛКП «Граніт» №924 від 22.06.2015 року (а.с. 4), у вказаній квартирі залишились зареєстрованими двоє попередніх власників - [PERSON] і [PERSON] Як вбачається із п.15 договору купівлі-продажу від 24.09.2014 року продавці зобовязуються знятись з реєстрації особисто та з іншими особами, які проживають в квартирі, та надати квартиру для безперешкодного користування покупцю, звільнивши від речей домашньої обстановки та вжитку, оплативши всі комунальні платежі на момент звільнення квартири, тобто не пізніше 24.10.2014 року. Конституцією України в ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та ст.150 ЖК України,\~\~які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності невпливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Чинним законодавством України не передбачено збереження права користування житлом за попереднім його власником. Виникнення права особи на користування житлом залежить від наявності у цієї особи права власності на це житло, а отже припинення права власності цієї особи на житло припиняє її право на користування житлом. Таким чином, з припиненням права власності, припиняється і право відповідачів на користування житлом. Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вимагаючи визнання відповідачів такими, що втратили право користування\~\~належним йому житлом, позивач посилається на те, що наявність реєстрації відповідачів в цьому житлі створює дня нього перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю. З огляду на наведене та встановивши, що відповідачі залишаються на час розгляду справи зареєстрованими у квартирі на вул.Я.Мудрого, 3/7 у м.Львові в порушення умов договору купівлі-продажу від 24.09.2014 року і попри те, що їхнє право власності на квартиру припинилось у зв'язку із продажем такої позивачу, а з припиненням права власності припиняється й право користування житлом відповідачами та враховуючи, що відповідачі не набули з інших підстав, передбачених законом, права користування цим житлом, суд приходить до висновку, що для захисту права власності позивача необхідно усунути перешкоди у користуванні цією власністю шляхом визнання відповідачів\~\~такими, що втратили\~\~право користування житлом. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що позов є підставним, грунтується на законі, відтак підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому суд вважає за необхідне стягнути з кожного із відповідачів по 121,80 грн. судового збору, сплаченого позивачем (а.с.1).

Outcome: approved