Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право на користування житлом. В обґрунтування позову зазначає, що позивачу на праві власності належить житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] . В будинку зареєстрована та не проживає [PERSON] . Відповідач була зареєстрована та користувалася вищевказаним житлом як його дружина. Проте, з 13 вересня 2019 року відповідач перестала користуватися вказаним житлом, забрала усі свої речі та переїхала до будинку своїх батьків по [ADDRESS] . Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 03.04.2020 у справі №604/867/19 шлюб між позивачем і відповідачем розірвано. Відтак, відповідач більше року не користується житлом, особистих речей у будинку не має, жодних витрат на утримання та відновлення житлового будинку не несе. Будь-якої домовленості або ж договору щодо збереження житлового будинку за відповідачем після її переїзду до будинку батьків між сторонами не було і немає. Зазначає, що жодних перешкод у користуванні житлом відповідачу ніхто не чинив. Між тим, факт реєстрації відповідача у будинку впливає на призначення та розмір субсидії і як наслідок на оплату комунальних послуг, що надаються для обслуговування будинку. Враховуючи наведене, просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою судді від 30 жовтня 2020 року у справі відкрито спрощене провадження з повідомленням сторін та відповідачу надано строк, що не перевищує 15 днів з дня отримання копії вказаної ухвали, для подання відзиву на позов. Ухвалою Підволочиського районного суду від 18 листопада 2019 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Службу у справах дітей Гусятинської районної державної адміністрації Тернопільської області та Службу у справах дітей Підволочиської районної державної адміністрації Тернопільської області. В суді позивач позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача адвокат Сампара Н.М. клопотала про проведення судового засідання в режимі відеоконференцзв`язку, однак в Тернопільський міськрайонний суд для участі в судовому засіданні не з`явилася, не повідомивши про причини неявки. Відповідач в судове засідання, будучи належно повідомленою про час розгляду справи, не з`явилася, клопотань про відкладення розгляду не подавала. Відповідач подала відзив, в якому заперечила проти задоволення позову, мотивує тим, що була відсутня за вказаною вище адресою з поважної причини, оскільки позивач разом з батьками чинив та продовжує чинити перешкоди в користуванні нею будинком, забрав дублікат ключів від будинку, не впускає її в будинок, що свідчить про те, що вона не проживає там не з власної волі, а у зв`язку з сімейними обставинами. Зазначає про те, що має в будинку особисті речі. В будинку також зареєстровані двоє малолітніх спільних з позивачем дітей, а тому визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] , порушуватиме її права та права дітей. Просить відмовити в задоволенні позову. У відповіді на відзив адвокат позивача зазначає, що твердження відповідача не відповідають обставинам справи, оскільки відповідач припинила користуватися вказаним житлом із власної волі, без будь-яких пояснень забрала усі свої особисті речі і переїхала в смт. Гримайлів, Гусятинського району, Тернопільської області. Зазначає, що жодних перешкод у користуванні житлом відповідачу ніхто не чинив, а у будинку немає жодних особистих її речей. Крім того, між позивачем та членами його сім`ї, які проживають у будинку, та відповідачем склалися вкрай неприязні стосунки. Покликається на те, що відповідач забезпечена місцем проживання в будинку своїх батьків. Представники Служб у справах дітей, будучи повідомленими про час і дату розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали. Суд, враховуючи, що справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та розумність строків розгляду справи судом, діючи відповідно до ст. 275 ЦПК України, вважає за можливе розглянути цю справу у відсутності учасників справи, які повідомлені про її розгляд. Заслухавши позивача, свідка, дослідивши матеріали справи в повному об`ємі, суд встановив наступне. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування житлового будинку з господарським будівлями та спорудами, посвідченого 10.09.2020 року приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Журавель С.С. за реєстровим №1473, [PERSON] є власником житлового будинку з господарським будівлями та спорудами під [ADDRESS] . Рішенням Підволочиського районного суду від 03 квітня 2020 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Довідкою №3-505 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 10.09.2020 року підтверджується, що в будинку, власником якого є [PERSON] , в с. Новосілка, зареєстровані [PERSON] - власник, [PERSON] - син, [PERSON] бабуся, [PERSON] колишня дружина, [PERSON] дочка, [PERSON] - батько. Відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов проживання гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , складеного 14.09.2020 року №3-512 старостою с. Новосілка [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , колишня дружина, прописана, але фактично не проживає в [ADDRESS] . Даний факт підтвердили свідки. Згідно з актом опиту свідків гр. [PERSON] , що проживає: [ADDRESS] , складеного 22.02.2021 року №3-15 старостою с. Новосілка [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , колишня дружина, прописана, але фактично не проживає в [ADDRESS] , від 14.09.2019 року. Даний факт підтвердили свідки. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі\~статтею 15\~ЦК України\~кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина перша та друга статті 319 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (частина перша статті 383 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ця норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно зі статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Частиною четвертою статті 9\~ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71\~ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, аналіз якої дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц. Доводи відповідача про те, що вона не проживає в будинку з поважної причини - не з власної волі, а у зв`язку з сімейними обставинами, а саме через перешкоджання їй в користуванні будинком, спростовуються матеріалами справи. Так, факт відсутності відповідача за зазначеною вище адресою не заперечується сторонами у справі. Згідно з актами №3-512, №3-15 від 14.09.2020 року та від 22.02.2021 року відповідно, [PERSON] , [INFO] , колишня дружина, прописана, але фактично не проживає в [ADDRESS] , від 14.09.2019 року. Допитана судом свідок [PERSON] повідомила суду, що її колишня невістка, з якою у них неприязні стосунки, в вересні 2019 року, забравши дітей, покинула будинок [ADDRESS] , та не повернулася для проживання на час розгляду справи судом. Дублікату ключів не було, тому ніхто їх у [PERSON] не забирав, перешкод у користуванні будинком їй не чинять. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що нею вчинялись дії щодо вселення в будинок позивача, твердження про наявність її особистих речей в будинку нічим не доведено. Так, відповідач у відзиві зазначає про те, що її переїзд був тимчасовим заходом, разом з тим, у копіях документів долучених до відзиву, а саме: обвинувальному акті від 21.09.2019 року, витягу з ЄРДР від 24.10.2019 року, місце проживання відповідача зазначено як смт. Гримайлів, Гусятинського району, Тернопільської області. Про проживання відповідача на території Гусятинського району також свідчить терміновий заборонний припис інспектора Гусятинського ВП ГУНП в Тернопільській області від 11.11.2019 року стосовно постраждалої особи [PERSON] та постанова від 15.05.2020 року Гусятинського районного суду про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, тобто за місцем вчинення правопорушення, Крім того, позивачем надано суду копію обвинувального акту від 19.11.2020 року, в якому адреса проживання відповідача [ADDRESS] . У копії позовної заяви, за позовом [PERSON] до [PERSON] про відібрання дитини, [PERSON] зазначає про те, що вони з позивачем з 13.09.2019 року припинили проживати однією сім`єю, після чого вона з дітьми почала проживати по [ADDRESS] , що підтвержується довідкою про місце проживання. Зі змісту заяви вбачається, що малолітній [PERSON] відвідував Гримайлівський ясла-садок «Калинка». У позовних вимогах позивач просить повернути їй дитину за місцем її проживання - [ADDRESS] . Позивачем також надано суду копію відзиву у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей, в якому [PERSON] зазначає, що донька відвідує Гримайлівський ясла-садок «Калинка», діти перебувають на обліку в сімейного лікаря Гримайлівської амбулаторії сімейної медицини, вона має постійне місце проживання в смт. Гримайлів з хорошими умовами. До відзиву долучено довідку-характеристику №42 від 23.09.2020 року та довідки з Гусятинської КНП. З аналізу наведених доказів вбачається, що відповідач, переїхавши в смт. Гримайлів, віддала дітей у Гримайлівський ясла-садок «Калинка», діти перебувають на обліку в сімейного лікаря Гримайлівської амбулаторії сімейної медицини, сама відповідач також перебуває на обліку Гусятинської КНП, що не може свідчити про те, що переїзд був тимчасовим заходом. Судом також встановлено, що між позивачем та членами його сім`ї, які проживають у будинку в с. Новосілка, та відповідачем склалися неприязні стосунки. Відповідно до рішення Підволочиського районного суду від 03 квітня 2020 року про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що є підставою для розірвання між ними шлюбу. У позовній заяві позивач покликалася на неможливість подальшого збереження шлюбу з огляду на те, що спільне подружнє життя не склалося через різні погляди на сімейне життя, відсутність взаєморозуміння та поваги один до одного. У наведених вище документах не зазначено про те, що відповідач не з власної волі покинула будинок в с. Новосілка Підволочиського району чи має бажання повернутись туди з дітьми, а навпаки з них вбачається, що відповідач проживає та бажає проживати разом з дітьми у [ADDRESS] . Щодо доводів відповідача про те, що втрата нею права на користування житловим будинком [ADDRESS] , порушуватиме права її дітей, в яких відповідач покликається на позицію ВС від 18.11.2020 року у справі №210/2639/17, то суд зазначає, що такі є безпідставними, оскільки обставини, зазначені у постанові ВС не є аналогічними обставинам у цій справі, а тому суд вважає за можливе відступити від позиції ВС. Крім того, судом встановлено, що відповідач має інше місце проживання, де разом з нею проживають і діти. Питання про визнання такими, що втратили право користування житлом щодо дітей позивачем не порушується. Відповідно до частини першої статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У статті 81\~ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реєстрація відповідача [PERSON] за адресою позивача чинить перешкоди позивачу у розпорядженні майном. Відповідно до абзацу 6 ст.\~3\~Закону України\~від 11.12.2003\~р «Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні» реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» рішення суду є достатньою підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку в зазначеному будинку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати відшкодовуються пропорційно обсягу задоволених позовних вимог.

Outcome: approved