Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом Мелекінської сільської Ради про визнання за нею права власності на житловий будинок в порядку спадкування, з огляду на наступне. [INFO] року померла в [ADDRESS] [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з усіма побудовами подвір'я за номером [ADDRESS] належав [PERSON] в порядку спадкування майна, яке залишилося їй після смерті матері [PERSON]. Позивачка є спадкоємицею за заповітом. Спадщину прийняла, подавши приватному нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Скоробагатько О.В. заяву про прийняття спадщини 20.04.2016 року за вхідним № 67. 20.04.2016 року приватним нотаріусом була відкрита спадкова справа № 49/2015 у спадковому реєстрі. Спадкодавець [PERSON] за життя склала заповіт, згідно якого все майно з чого воно не складало, яке при житті належало [PERSON] заповіла позивачці. Для оформлення спадщини остання звернулась до приватного нотаріуса і 20.04.2016 року приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Донецької області їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,0527 га (кадастровий номер [NUMBER]), цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованих по [ADDRESS] Для оформлення спадщини також позивачка 11 жовтня 2016 року звернулася до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Скоробагатько О.В. з заявою щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з належними до нього побудовами подвір'я за номером [ADDRESS] Постановою нотаріуса за № 188/02-31 від 11.10.2016 року останній було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка обґрунтована наступними обставинами: - для видачі свідоцтва мною було надано документ, що підтверджує право власності, а саме свідоцтво про право на спадщину, видане Володарською державною нотаріальною конторою 29 серпня 1966 року за реєстром № 273, у якому не вбачається можливим визначити частку, яка належить померлій [PERSON], та відсутня адреса місця розташування житлового будинку. Крім того правовстановлюючий документ на житловий будинок, а сааме: свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчений державним нотаріусом Володарської державної нотаріальної контори 29 серпня 1966 року, зареєстрована в реєстрі за № 273, власником якого являлась померла [PERSON] після смерті своєї матері [PERSON], зареєстрований в Мелекінській сільській Раді 22.01.1981 року. -видача свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке підлягає реєстрації проводиться нотаріусом після подання документів, щодо належності цього майна спадкодавцеві. Після смерті [PERSON] її діти - рідні сестри [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину на житловий будинок [ADDRESS] у рівних частках на кожну, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 29.08.1966 року, але не оформили її належним чином. У 1973 році [PERSON] померла. її сестра [PERSON] є спадкоємицею другої черги, прийняла спадщину. Других спадкоємців після смерті [PERSON], які прийняли спадщину, немає. Після смерті [PERSON] відповідно до ч. 1 ст. 549 ГК УССР (1963 року) [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Протягом шести місяців, та з 1966 року по 2015рік піддержувала житловий будинок [NUMBER] його в належному стані, робила ремонт поточний, сплачувала платежі за будинок, щомісяця, проживала в спадковому будинку. При житті [PERSON] не оформила та не зареєструвала свідоцтво про право на спадщину від 29.08.1966 року. У 22.01.1981 року [PERSON] зареєструвала свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] Відповідно до витягу з погосподарської книги, виданої виконкомом Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON]. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилося також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у по господарські книги місцевих Рад. По господарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні із 1979 року. В по господарських книгах визначається рік побудування. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалося рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків за даними по господарських книг сільських, селищних Рад. Проте, незважаючи на внесення записів у по господарські книги, [PERSON] своє право власності в БТІ не зареєструвала (не оформила). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УССР, затверджена заступником Міністра комунального господарства УССР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію будинків і домоволодінь у межах міст і селищ, в тому числі й на підставі записів у по господарських книгах. Тобто записи у по господарських книгах визнавалися в якості актів органів влади (публічних) актів), що підтверджують права приватної власності [PERSON]. Відповідно до ч.4 ст. З Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до виписки з рішення виконкому Меле кінської селищної Ради № 23 від 17.04.1997 року [PERSON] отримала в приватну власність земельну ділянку [NUMBER] площею 0,23 га для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] За цих обставин позивачка вважає, що має право визнати у судовому порядку право власності на спадковий житловий будинок з належними до нього побудовами подвір'я за [ADDRESS] Позивачка, та її представниця в судове засідання не з'явились, надали до суду письмову заяву в якої просили позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, з'ясувавши позицію сторін, дослідивши письмові докази по справі, встановивши наступні факти та відповідні їм правовідносини, набув висновку що позов підлягає задоволенню, згідно наступного: Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з п.24 акт № 2 від 12.06.2009 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що згідно заповіту від 26 травня 2015 року, спадкодавець [PERSON] заповіла позивачки все належне їй майно. Згідно свідоцтва про право на спадщину [PERSON] та її рідна сестра [PERSON], яка померла у1973 році, отримали право власності на домоволодіння що розташоване в селі Білосорайка, Володарского района, Донецької області. У 22.01.1981 року [PERSON] зареєструвала свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] Відповідно до витягу з погосподарської книги, виданої виконкомом Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON]. Враховуючи відкриття спадщини у 1998 році, до спадкових правовідносин застосовуються положення Цивільного кодексу Української РСР, який діяв на момент відкриття та прийняття спадщини. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України новий ЦК України застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як роз'яснено у п.4 Постанови Пленуму ВСУ УРСР №4 від 24.06.1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, передбачений ст. 549 ЦК шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. У відповідності до ч. 2 п. 2 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. У відповідності до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при відмові нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи вищевикладене, а також те, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, позовні вимоги обґрунтовані, законні та підлягають задоволенню.

Outcome: approved