Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Хмельницького міськрайонного суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просить встановити юридичний факт щодо недостовірності інформації, поширеної мережею Інтернет, невідомою особою, щодо його ділових та моральних якостей, яка розміщена на веб сайтах: https: [INFO];(https:[INFO]. Свої вимоги мотивує тим, що йому стало відомо, що про нього на зазначених вище сайтах розміщено інформацію, яка є недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Вказана інформація знаходиться у вільному доступі в мережі інтернет, доступна будь-яким третім особам та розміщена невідомою особою за відсутності його згоди про використання персональних даних та особистих фотографій, що розміщені у ній. Дана інформація дискредитує його етичну поведінку під час виконання трудових обов'язків, викладена у непристойній, образливій, нецензурній формі, що носить зневажливий характер, не відповідає дійсності та викладена неправдиво, тобто містить відомості про події, яких не існувало взагалі. В судовому засіданні представник заявника вимоги заяви підтримав та просив задовольнити. Заінтересовані особи, будучи належним чином повідомленні про судове засідання, в таке не з'явилися. Заслухавши представника заявника, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює дані правовідносини, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення у зв'язку із наступним. Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень статті 46 Закону України «Про інформацію» інформація не може бути використана для посягання на права і свободи людини. Згідност. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Частина 4 цієї ж статті закріплює, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Статтею 256 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначив наступне: вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Згідно п. 15 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі . Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Пунктами 12, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 277 ЦК судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (наприклад, при направленні анонімних або псевдонімних листів чи звернень, смерті фізичної особи чи ліквідації юридичної особи, поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, тощо). У такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження. Така заява розглядається за правилами, визначеними розділом IV ЦПК. У разі доведеності обставин, на які посилається заявник, суд лише констатує факт, що поширена інформація є неправдивою, та спростовує її. При цьому тягар доказування недостовірності поширеної інформації покладається на заявника, який несе витрати, пов'язані з її спростуванням. Встановлення такого факту можливо лише у тому разі, коли особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч.3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Так, судом встановлено, що на веб сайтах: https:[INFO];(https:[INFO]. невідомим автором розміщена інформація стосовно заявника. Відповідно до статті 1 Закону України Про телекомунікації домен це частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється, а домен UA це домен верхнього рівня ієрархічного адресного простору мережі Інтернет. Згідно з частиною другою статті 56 названого Закону адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет здійснюється уповноваженою організацією для:1) створення реєстру доменних назв і адрес мережі українського сегмента мережі Інтернет;2) створення реєстру доменних назв у домені.UA;3) створення та підтримки автоматизованої системи реєстрації та обліку доменних назв і адрес українського сегмента мережі Інтернет. Сайт https://sites.google.com, не належать до адреси українського сегмента мережі Інтернет - .UA і .УКР. Автора публікації та власника веб-сайту встановити не є можливим. З огляду на те, що власник веб-сайту https://sites.google.com невідомий, встановити фактично власника вказаного веб-сайту є неможливим, встановити особу автора статті є також неможливим в звязку з тим, що стаття була розміщена, шляхом створення невідомими особами персональної сторінки на ім'я сторонньої особи, у якій розміщено вказану інформацію, а тому єдиним законним способом відновити порушені права є встановлення факту недостовірності поширеної інформації та її спростування. Так, розміщена інформація стосовно [PERSON] не відповідає дійсності, оскільки ця інформація не підкріплена жодними доказами чи конкретними фактичними даними, відомості про осіб, з якими нібито відбувались знайомства та спілкування, про яке йде мова у розміщеній інформації, відсутні. Вказана інформація знаходиться у вільному доступі в мережі інтернет, дискредитує етичну поведінку заявника під час виконання трудових обов'язків, викладена у непристойній, образливій, нецензурній формі, що носить зневажливий характер, не відповідає дійсності та викладена неправдиво, тобто містить відомості про події, яких не існувало взагалі. З огляду на встановлені обставини справи, а також враховуючи вимоги вищезазначених актів законодавства, суд приходить до висновку про наявність підстав для встановлення факту недостовірності інформації, поширеної невідомою особою в мережі Інтернет на зазначених вище сайтах. На підставі викладеного і

Outcome: approved