Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія» Херсонобленерго», третя особа [PERSON], про скасування наказу та поновлення на роботі. В процесі розгляду даної справи позивач збільшив позовні вимоги, просить суд поновити термін на оскарження наказу голови правління ПАТ ЕК «Херсонобленерго» про звільнення його з посади, визнати даний наказ незаконним та скасувати його. Також просить поновити його на посаді водія автотранспортних засобів В.Олександрівського РЕЗ і ЕМ ПАТ «ЕК «Херсонобленерго», стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, моральну шкоду та доплату за ненормований робочий день. В судовому засіданні позивач підтримав збільшені позовні вимоги в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] підтримав уточнені позовні вимоги і суду пояснив, що позивач з 05.05.2003 року працював у В.Олександрівському РЕЗ і ЕМ ПАТ «ЕК «Херсонобленерго» водієм. 06.05.2014 року його було попереджено про скорочення посади повідомленням-попередженням ПАТ ЕК «Херсонобленерго» згідно наказу від 24.03.2014 року № 248 «Про оптимізацію чисельності ПАТ ЕК «Херсонобленерго», згідно якого скорочення мало відбутися 15.07.2014 року, його посада підлягала скороченню, в переведенні на інші посади було відмовлено. 15.07.2014 року наказом ПАТ ЕК «Херсонобленерго» № 695-к від 14.07.2014 року [PERSON] було звільнено із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штатів). 18.08.2014 року позивач звернувся до В.Олександрівської міжрайонної прокуратури з письмовою заявою про порушення його трудових прав. 29.09.2014 року він отримав відповідь, згідно якої йому було рекомендовано роз'яснено, що В.Олександрівський РЕЗ і ЕМ являється структурним підрозділом ПАТ ЕК «Херсонобленерго» без права юридичної особи, тому кадрові питання знаходяться в межах компетенції керівництва компанії та відділу кадрів. У зв'язку з тим, що ПАТ ЕК «Херсонобенерго» не підлягає територіальній юрисдикції В.Олександрівської міжрайпрокуратури, йому було рекомендовано звернутися з відповідною заявою до суду. В жовтні 2014 року позивач звернувся до прокурора м. Херсона із завою про порушення його конституційних прав, на що отримав рекомендацію для вирішення даного трудового спору звернутися до суду. З моменту звільнення [PERSON] 15.07.2014 року та по діючий час ПАТ ЕК «Херсонобленерго» не видало йому на руки трудову книжку і не надіслало її поштою, чим обмежило його можливість реєстрації у центрі зайнятості, як безробітного. Крім того, з наказом про звільнення позивач ознайомився лише у квітні 2015 року, отримавши його на письмовий запит свого представника, а 28.04.2015 року він звернувся до суду із даним позовом. Просить в повному обсязі задовольнити збільшені позовні вимоги. Представник відповідача у судовому засіданні вимоги позову не визнав, вважає, що позивач пропустив встановлений законодавством строк для звернення до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні ним не надано жодних посилань на те, в чому ж полягає поважність причин пропуску. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він, як і позивач, був звільнений із В.Олександрівського РЕЗ і ЕМ ПАТ ЕК «Херсонобленерго» за скороченням штату. Про звільнення їх завчасно попередили. Керівник РЕЗ і ЕМ особисто роздавав попередження працівникам, яких мали звільняти. 15.07.2014 року він отримав наказ про звільнення. Чи отримував наказ позивач, йому невідомо. З'ясувавши позиції сторін, заслухавши свідка, дослідивши та оцінивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до п.2 ч.1 ст.232 КЗпП України трудові спори працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору підсудні районним судам. Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК). Водночас, відповідно до ч.1 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Зокрема, скорочені строки звернення до суду встановлені ч.1 ст.233 КЗпП України, відповідно до якої працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Підтверджуючи загальне правило про те, що строк для звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП конкретизує це правило стосовно випадку звільнення працівника. Зокрема, у такому випадку строк звернення до суду обчислюється з дня вручення працівникові копії наказу про звільнення або з дня видачі йому трудової книжки. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник пояснювали, що наказ про звільнення позивач отримав лише в квітні 2015 року і лише тоді мав змогу ознайомитись з його змістом. А відповідно з квітня 2015 року і слід рахувати початок перебігу строку позовної давності. Однак з Наглядового провадження № 76-94-14 В.Олександрівської міжрайонної прокуратури, розпочатого за заявою [PERSON] від 14.08.2014 року, вбачається, що при зверненні до міжрайпрокуратури позивачем було надано в т.ч. копію наказу № 695-к від 14.07.2014 року про припинення трудового договору (контракту) між [PERSON] та В.Олександрівським РЕЗ і ЕМ ПАТ ЕК «Херсонобленерго». Крім того, на даній копії наказу мається особистий підпис [PERSON], про те , що він « з наказом ознайомлений, але незгоден» 17 червня 2014 року. Оскільки дізнатися два рази про одне й те саме неможливо, суд вважає, що при першій же дії власника (у даному випадку - ознайомленні із наказом про звільнення та підставами звільнення) позивач і дізнався про порушення свого права. Відтак, початком строку звернення до суду із зазначеним позовом є дата ознайомлення позивача із наказом про звільнення, тобто - 17 червня 2014 року. Однак позивач звернувся до суду з зазначеним позовом лише 28 квітня 2015 року, пропустивши встановлений ч.1 ст.233 КЗпП місячний строк. Відповідно до ст.234 КЗпП України пропущений строк може бути поновлений судом у разі його пропуску з поважних причин. Пленум Верховного Суду України в п.4 постанови №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначив, що у кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску строків звернення до суду, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. При цьому, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін. Суду стороною позивача відповідно до ст. 60 ЦПК України не надано жодного доказу, який би свідчив про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Відтак, підстав для поновлення цього строку судом не встановлено. Відповідно до ч.ч.3 та 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідача в судовому засіданні просив застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову [PERSON] про поновлення на роботі у зв'язку з пропуском ним строку звернення до суду. Вказана заява представника відповідача, з огляду на відсутність підстав для поновлення пропущеного позивачем строку звернення до суду, підлягає задоволенню, а тому у задоволенні позову [PERSON] про скасування наказу та поновлення на роботі має бути відмовлено у зв'язку з пропуском ним строку звернення до суду. Відповідно немає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та доплати за ненормований робочий день, оскільки зазначені вимоги випливають з вимоги про поновлення на роботі.

Outcome: dismissed