Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Одеської державної академії будівництва та архітектури, у якому просить визнати незаконним та скасувати наказ №530/ВК від 31 серпня 2017 року, поновити його на посаді директора, декана Інституту інженерно-екологічних систем, стягнути з Одеської державної академії будівництва та архітектури середню заробітну плату за час вимушеного прогулу починаючи з 31.08.2017р. по день ухвалення рішення про поновлення на роботі, стягнути з Одеської державної академії будівництва та архітектури моральну шкоду у сумі 10 000 гривень. В подальшому [PERSON] уточнив свої вимоги та просив визнати незаконним та скасувати наказ №530/ВК від 31 серпня 2017 року, поновити його на посаді директора, декана Інституту інженерно-екологічних систем з 31.08.2017р., стягнути з Одеської державної академії будівництва та архітектури середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 24 691,65 грн. починаючи з 31.08.2017р. по день ухвалення рішення про поновлення на роботі, стягнути з Одеської державної академії будівництва та архітектури моральну шкоду у сумі 10 000 гривень. 19.01.2018р. представником [PERSON] [PERSON] остаточно сформульовані позовні вимоги та з цього приводу подана уточнена позовна заява, за якою позивач просить суд визнати незаконним та скасувати наказ №530/ВК від 31 серпня 2017 року, поновити його на посаді директора, декана Інституту інженерно-екологічних систем Одеської державної академії будівництва та архітектури з 31.08.2017р., стягнути з Одеської державної академії будівництва та архітектури середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 72 942,24 грн. починаючи з 31.08.2017р. по день ухвалення рішення про поновлення на роботі, стягнути з Одеської державної академії будівництва та архітектури моральну шкоду у сумі 10 000 гривень. Окрім цього, представником [PERSON] [PERSON] до суду подана заява про розрахунок та стягнення судових витрат з Одеської державної академії будівництва та архітектури на користь позивача за правову допомогу. Свої вимоги позивач мотивує тим, що працював у відповідача з 01.02.1974р. та на посаді директора, декана Інституту інженерно-екологічних систем з 2004 року, проте наказом №530/ВК від 31 серпня 2017 року [PERSON] був безпідставно звільнений з займаної посади за п.1 ст.40 УЗпП України. Незаконність звільнення, на думку позивача полягає в недодержанні відповідачем вимог діючого законодавства, а саме в порушення ч.2 ст.40 КЗпП України відповідач не перевів позивача на іншу роботу, хоча [PERSON] був не проти зайняти іншу посаду в Одеській державній академії будівництва та архітектури. Окрім того, відповідач звільнення [PERSON] попередньо не погодив з профспілковим комітетом працівників Одеської державної академії будівництва та архітектури, чим порушив приписи ст.43 КЗпП України. Позивач посилається на те, що відповідач персонально не повідомив його по наступне вивільнення, чим порушив приписи ст.492 КЗпП України. При звільненні [PERSON] відповідач не врахував наявність у позивача переважного права на залишення на роботі, чим порушив вимоги ст.42 КЗпП України. За вказаних обставин позивач вважає його звільнення за ч.1 ст.40 КЗпП України у звязку з реорганізацією Інституту інженерно-екологічних систем незаконним, тому він підлягає поновленню на роботі. Позивач також посилається на те, що за правилами ст.235 КЗпП Україні йому має бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 72 942,24грн., який розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. (надалі Порядок № 100). Окрім цього, позивач посилається на ст.2371 КЗпП України відповідно до якої йому має бути відшкодовано понесені моральні страждання, які [PERSON] оцінює в 10 000 гривень. З огляду на зазначене [PERSON] стверджує, що його звільнення є незаконним, не відповідає вимогам трудового законодавства України, просить задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представник [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, виклавши свої обґрунтування в письмових запереченнях та у відзиві, які надані до суду, де просила відмовити в задоволенні позову, оскільки при звільненні позивача були дотриманні всі норми трудового законодавства України. Представник відповідача стверджує, що 17.09.2014р. [PERSON] подав до Одеської державної академії будівництва та архітектури (надалі Академія) заяву про бажання прийняти участь у конкурсі на заміщення вакантної посади директора Інституту інженерно-екологічних систем Академії, оголошення про який 15.09.2014 р. розміщено було в газеті «Освіта України» (№35 (1403)). За результатами перемоги у вказаному конкурсі 05.11.2014р. з [PERSON] був укладений трудовий контракт, на підставі якого наказом ректора Академії №602/вк від 06.11.2014р. [PERSON] був зарахований на посаду директора Інституту інженерно-екологічних систем. За наказом ректора Академії №120/од від 26.06.2017р. з 01.09.2017р. мали бути реорганізовані Інститут інженерно-екологічних систем та факультет Гідротехнічного та транспортного будівництва в Інститут гідротехнічного будівництва та цивільної інженерії, шляхом обєднання. Тобто, з дня такого обєднання посада директора Інституту інженерно-екологічних систем Академії перестала б існувати так само, як і всі інші посади вказаного інституту за штатним розписом. За два місяці і один день повідомленням тимчасово виконуючого обовязки ректора Академії [PERSON] від 29.06.2017р., яке [PERSON] отримав 29.06.2017р. позивач був особисто повідомлений про його наступне вивільнення. Представник відповідача стверджує, що [PERSON] не мав переважного права на залишення на роботі так як до працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці не відносився, тому що не мав наукового ступеню доктора наук або вченого звання професора, окрім того мав догану за невиконання разового доручення ректора Академії. Представник відповідача посилалась також на те, що вивільнення [PERSON] було проведено Академією за погодженням з профспілковим комітетом працівників Академії. На думку відповідача не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з огляду на те, що немає підстав для поновлення [PERSON] на роботі. Щодо стягнення моральної шкоди, то на думку представника відповідача, наявність моральної шкоди не доведена позивачем. За вказаних обставин представник відповідача просить у задоволенні позову [PERSON] до Одеської державної академії будівництва про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи позовні вимоги не визнав, погодився з позицією представника відповідача та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, думку третьої особи, вивчивши і дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав: Розгляд і вирішення справ у судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом ї переконливості, про що наголошують ч.1-4 ст.12 ЦПК України. За правилами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд встановив, що позивач працював у відповідача директором Інституту інженерно-екологічних систем Академії з 05.11.2014р., про що свідчить укладений трудовий контракт та наказ № 602/вк від 06.11.2014р. Наказом №530/вк від 31.08.2017р. [PERSON] був звільнений з займаної посади директора Інституту інженерно-екологічних систем за п.1 ст.40 КЗпП України. Копію вказаного наказу позивач отримав 01.09.2017р., про що міститься його підпис на оригінальному примірнику наказу про звільнення. Згідно до вимог трудового законодавства України при виданні наказу про звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України суди повинні встановити: чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Така позиція міститься у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» 25.05.2017р. Вченою радою Академії було прийняте рішення №4.2/12 «Про зміни у структурі академії» за яким було запропоновано проректору з НПР [PERSON] подати пропозиції щодо обєднання Інституту інженерно-екологічних систем та факультету Гідротехнічного та транспортного будівництва. За вказаним рішенням Вченої ради був прийнятий наказ №101/од від 26.05.2017р. 25.05.2017р. ректором Академії до профспілкового комітету працівників Академії було надіслано подання щодо надання згоди на звільнення директора Інституту інженерно-екологічних систем [PERSON] та декана факультету Гідротехнічного та транспортного будівництва [PERSON] згідно п.1 ст.40 КЗпП України (вих.№40-677/1 від 25.05.2017р.) Листом №194/1 від 01.06.2017р. голова профспілкового комітету працівників Академії [PERSON] повідомив Академію про прийняте рішення профспілкового комітету працівників Академії №28 від 01.06.2017р., за яким було надано згоду на вивільнення [PERSON] та [PERSON] за умови надання їм гарантій, передбачених діючим законодавством. 22.06.2017р. Вченою радою Академії було прийняте рішення №5.1/13 «Про зміни у структурі академії» за яким з 01.09.2017р. мали бути реорганізовані Інститут інженерно-екологічних систем та факультет Гідротехнічного та транспортного будівництва шляхом обєднання в Інститут гідротехнічного будівництва та цивільної інженерії. На підставі вказаного рішення був прийнятий наказ №120/од від 26.06.2017р. З наведеного вбачається що в Одеській державній академії будівництва та архітектури дійсно відбулася реорганізація структурних підрозділів, в одному з яких [PERSON] обіймав керівну посаду. Згідно ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Одеська державна академія будівництва та архітектури витримала вказану процедуру погодження, що підтверджується поданням Академії (вих.№40-677/1 від 25.05.2017р.), листом голови профспілкового комітету працівників Академії [PERSON] №194/1 від 01.06.2017р. та рішенням профспілкового комітету працівників Академії №28 від 01.06.2017р. Тому твердження позивача щодо відповідач звільнення [PERSON] попередньо не погодив з профспілковим комітетом працівників Одеської державної академії будівництва та архітектури спростовуються доказами, які наявні в матеріалах справи. За правилами ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ч.1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. З пояснень представника відповідача вбачається, що в Академії не було вільних посад, що також не заперечував і представник позивача. Проте представник позивача наголошував на тому, що Академія мала перевести [PERSON] на іншу посаду в межах однорідних професій, як більш кваліфікованого працівника . Вирішуючи даний спір суд враховує, що роботодавець зобовязаний був в межах однорідних професій і посад провести перестановку робітників і перевести більш кваліфікованих робітників, посада якого скорочується, на другу аналогічну посаду. З пояснень представника вбачається, що у склад Одеської державної академії будівництва та архітектури окрім Інституту інженерно-екологічних систем входили ще три інститути. А саме, Інженерно-будівельний інститут очолює [PERSON], який є кандидатом технічних наук, професором, Архітектурно-художній інститут очолює [PERSON], який є доктором архітектури, професором, заслуженим архітектором України, Будівельно-технологічний інститут очолює [PERSON], який є доктором технічних наук, професором. Вказані твердженні співпадають з даними наведеними на офіційному сайті Академії http://www.ogasa.org.ua/ , тому суд вважає, що вказана інформація є загальновідомою та не підлягає доказуванню в силу ч.3 ст.82 ЦПК України. [PERSON] за поясненнями його представника за науковим ступенем є кандидатом технічних наук, а за вченим званням є доцентом. Вказане твердження не заперечувалось представником відповідача. Таким чином, вказані обставини не підлягають доведенню за правилами ч.1 ст.82 ЦПК України. Судом також встановлено, що наказом №367/вк від 13.06.2017р. [PERSON] було оголошено догану. Вказаний наказ за поясненнями представника позивача [PERSON] не оскаржував. З огляду на вказане твердження позивача, що він має більшу кваліфікацію та продуктивність праці, ніж працівники інших суміжних посад не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Також, судом встановлено, що Академія не мала можливості перевести [PERSON] на іншу посаду за відсутності вакансій. За правилами ч.1 ст.491 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Судом встановлено, що повідомленням тимчасово виконуючого обовязки ректора Академії [PERSON] від 29.06.2017р., яке [PERSON] отримав 29.06.2017р. позивача особисто повідомили про його наступне вивільнення. З дня повідомлення [PERSON] про скорочення його посади та датою звільнення пройшло два місяці і один день. Таким чином, посилання позивача на те, що відповідач персонально не повідомив його по наступне вивільнення спростовуються наявними в справі доказами. Суд вважає, що у всіх випадках звільнення по п.1 ст.40 КЗпП України здійснюється з наданням гарантій, пільг і компенсацій передбачених главою третьою КЗпП України, при розгляді вказаної справи судом встановлено що відповідачем вимоги КЗпП України в цій частині були виконані. З урахуванням викладеного, суд вважає, що наказ ректора Академії №530/вк від 31.08.2017р. про звільнення [PERSON] з займаної посади директора Інституту інженерно-екологічних систем за п.1 ст.40 КЗпП України є законним і скасуванню не підлягає. Частина друга статті 235 КЗпП України передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. З огляду на те, що суд не знаходить підстав для поновлення [PERSON] на роботі, то і підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з Одеської державної академії будівництва та архітектури середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд не вбачає. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, згідно до вимог ст.2371 КЗпП України, то відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В діях Одеської державної академії будівництва та архітектури щодо звільнення [PERSON] за п.1 ст.40 КЗпП України суд не находить порушень законних прав позивача, а тому вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed