Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про позбавлення останньої батьківських прав відносно малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] та стягнення аліментів. Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] зазначив, що він та відповідачка у період з 2009 р. по червень 2013 р. проживали в незареєстрованому шлюбі. Під час спільного життя, [PERSON] народила двох доньок: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], батьком яких записаний позивач. Вироком Врадіївського районного суду Миколаївської області від 11.06.2013р. [PERSON] була засуджена до 3 років 1 місяця позбавлення волі. З того часу позивач самостійно займається вихованням дітей та дбає про них. В березні 2015 р. відповідачка звільнилася з місць позбавлення волі, однак з того часу вона жодного разу не відвідувала дітей, проживати разом з ними не бажає, має складні захворювання, які становлять загрозу для їхнього здоров'я. Аліменти на утримання дітей чи будь-яку іншу матеріальну допомогу добровільно не надає, тобто самовільно усунулась від виконання батьківських обов'язків по відношенню до своїх доньок. Враховуючи вищевикладене [PERSON] просить позбавити відповідачку батьківських прав. В судовому засіданні позивач та його представник за угодою [PERSON] повністю підтримали позов, просили його задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, 04.07.2016 р. була допитана на підставі судового доручення від 10.06.2016 р. Врадіївським районним судом Миколаївської області. Зазаначила, що позовні вимоги не визнає, у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дітей не надає, так як на даний час не має на це змоги, оскільки вона не працює, знаходиться на 8 місяці вагітності, перебуває у центрі зайнятості як безробітна з виплатою 800 грн., інших доходів не має. Згодна на розгляд справи в Первомайському міськрайонному суді Миколаївської області у її відсутність. Представник органу опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області Кравченко Л.Л. просила позов задовольнити. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов слідуючого. Сторони у період з 2009 р. по червень 2013 р. проживали в незареєстрованому шлюбі та під час спільного життя, [PERSON] народила двох доньок: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], батьком яких записаний позивач (а.с. 4-5). На теперішній час діти проживають з позивачем (а.с. 20), який позитивно характеризується за місцем проживання (а.с. 17), який займається їхнім вихованням та доглядає їх. Діти відвідують дошкільний навчальний заклад № 32 «Буратіно» (а.с. 16). Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з п.2 ч.1 ст. 164 СК України, якщо батьки ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, то вони можуть бути позбавленні батьківських прав. Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 Постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Пунктом 18 вище вказаної Постанови визначено, що, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Таким чином, позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини, які визначені ст.. 166 СК України. Отже, позбавлення батьківський прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. [PERSON] згідно вироку Врадіївського районного суду Миколаївської області від 11.06.2013 року відбувала покарання у вигляді позбавлення волі строком 3 роки 1 місяць у Дніпродзержинській виправній колонії Дніпропетровської області № 34 (а.с. 18), отже була позбавлена спілкування з дітьми. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є сусідами позивача і знають його понад 10 років пояснили, що [PERSON] дуже добре піклується про дітей, вони завжди нагодовані, охайно вдягнуті, в будинку прибрано. Вказали, що матір дітей вони ніколи не бачили, оскільки вона про них не піклується. Відповідно до довідки з лікарні [PERSON] перебувала на стаціонарному обстеженні та лікуванні в обласній неврології в м. Врадіївка у період з 14.05 - 26.05.2009р. з діагнозом: токсична енцефалополінейропатія ІІ-ІІІ ст. з тетрапарезом ( помірним в руках, вираженим у ногах), вегеталгічним, атактичним синдромами, органічним когнітивним, емоційним змінами особистості, ст. декомпенсації. Вторинна кардіопатія СН І-0. Фіброміома матки невеликих розмірів (а.с. 13). Таким чином, відповідачка з 11.06.2013р. не брала участь у вихованні доньок та не спілкувалася з ними з об'єктивних причин, оскільки відбувала покарання в місцях позбавлення волі. Щодо матеріального утримання відповідачкою своїх дітей, то воно не могло бути належним виходячи із того, що вона не працює, знаходиться на 8 місяці вагітності, перебуває у центрі зайнятості як безробітна. (а.с. 41-42) На підставі вище вказаних характеристик, 17.12.2015р. Органом опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області був наданий висновок, за яким визначено за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх доньок.(а.с. 10-11) Таким чином, в основу зазначеного висновку покладені лише дані, надані [PERSON], без урахування відомостей про матір дітей, отже, суд, в силу ч.6 ст. 19 СК України, вважає його недостатньо обґрунтованим та не погоджується з ним. Сам факт притягнення матері до кримінальної відповідальності, наявність судимостей не є підставою для позбавлення батьківських прав. Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жодних відомостей про таку поведінку відповідачки, яка негативно впливала б на дітей, або інші обставини, які б свідчили про те, що наявність батьківських прав у [PERSON] дійсно суперечить інтересам дітей та зумовлювали б застосування такої виключної міри як позбавлення відповідачки батьківських прав, позивачем не надано та судом не встановлено. Практика Європейського суду з прав людини, як в силу ч.1ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). На підставі вище викладеного, враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом та такий захід може унеможливити в подальшому відновлення відносин матері та доньок, суд приходить до висновку про те, що позов в частині позбавлення батьківських прав не знайшов обґрунтування в судовому засідання, отже задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідачка проживає окремо, не працює, знаходиться на 8 місяці вагітності, перебуває у центрі зайнятості як безробітна. Таким чином, враховуючи вище викладене, суд вважає, що позов в частині стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню. В силу ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. в доход держави.

Outcome: partial