Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби [PERSON] територіального управління юстиції в Одеській області (далі: ДВС), [PERSON] управління національної поліції в Одеській області (далі: ГУНП), ліквідаційної комісії Управління Державної автомобільної інспекції ГУМВС України в Одеській області в особі голови комісії (далі: ліквідаційна комісія), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача [PERSON] управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування шкоди матеріальної та моральної (далі: казначейська служба) про стягнення матеріальної та моральної шкоди, позовні вимоги неодноразово уточнював. Уточненою позовною заявою від 21 вересня 2017 року (а.с.113-115) позивач просив визнати протиправними дії відповідачів щодо виконання скасованої постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності № 249405, арешт та затримання належного йому транспортного засобу, просив стягнути з відповідачів солідарно 98823грн. 47коп. матеріальної шкоди, яка складається з 40000грн. витрат на оплату послуг, 51444грн. збитків від інфляції та 7379грн. 47коп. трьох відсотків річних, а також моральну шкоду в сумі 432000грн. або 135 розміров мінімальної заробітної плати. Позивач мотивував свої вимоги тим, що 12 вересня 2010 року була винесена постанова № 249405 про притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення, якого на думку позивача він не скоїв. 21 вересня 2010 року вказану постанову оскаржено у встановленому порядку до Ізмаїльського міськрайонного суду. 4 листопада 2010 року постановою Ізмаїльського міськрайонного суду постанова № 249405 визнана противоправною і скасована, провадження по справі про адміністративне правопорушення закрите. Але 20 вересня 2010 року адміністративну справу і постанову № 249405 направлено для виконання до Ізмаїльським ДАІ, яке є структурним підрозділом Управління [PERSON] України в Одеській області, правонаступником якого є відповідачі ГУНП та ліквідаційна комісія. 25 жовтня 2010 року Ізмаїльським ДАІ постанову № 249405, яка не набула чинності направлено до відповідача ДВС. 25 жовтня 2010 року ДВС виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 22110934 за оскарженою постановою № 249405, але належним чином позивача про таку постанову не повідомив та не перевірив набуття чинності постанови № 249405. Майже через чотири місяці після визнання незаконною та скасування постанови № 249405 ДВС 1 березня 2011 року виніс постанову про її примусове виконання, про розшук і затримання автомобіля позивача. В подальшому, 14 квітня 2011 року постановою ДВС було знято арешт з належного позивачу транспортного засобу. 18 квітня 2011 року постановою ДВС виконавче провадження щодо виконання постанови № 249405 від 12 вересня 2010 року завершено у звязку із скасуванням такої постанови, та тоді ж постанову про завершення виконавчого провадження направлено до органу ДАЇ і МРЕВ. 19 квітня 2011 року на адресу МРЕВ надіслано постанову про зняття арешту з автомобілю, але до відповідної постанови внесено помилкові дані щодо автомобіля. Лише через майже 3,5 місяці помилку було виправлено та 1 серпня 2011 року на адресу МРЕВ надіслано постанову про зняття арешту з автомобіля та наведено фактичні дані щодо належного позивачу транспортного засобу. Таким чином, внаслідок недбалого виконання покладених на відповідачів обовязків тривалий час після скасування постанови від 12 вересня 2010 року позивач безпідставно був позбавлений можливості користуватися належним йому майном, а саме, - автомобілем, який перебував під арештом до 1 серпня 2011 року. Позивач був змушений укласти договір оренди (про надання послуг) відповідно до якого йому було надано у користування автомобіль із водієм, за що сплатив 40000грн., які просить стягнути з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних солідрано з відповідачів. Також просить стягнути моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у звязку з протиправною поведінкою відповідачів щодо нього, членів сімї та близьких; у душевних стражданнях, яких він зазнав у звязку із незаконним позбавленням його можливості використовувати належне йому майно та належним чином організувати відпочинок його сімі на свята, вихідні та у літній період; у приниженні його честі та гідності, а також ділової репутації; у душевних стражданнях, яких він зазнав у звязку із необхідністю погоджувати свої дії та особисті і службові плани із іншими особами; у душевних стражданнях, яких він зазнав у звязку із необхідністю користування транспортним засобом іншіх осіб та постійно погоджувати із ними час використання такого транспорту та інше; у душевних стражданнях, яких він зазнав у звязку із тривалою необхідністю докладати додаткових зусиль та часу щодо зняття арешту із його автомобіля та фактичного виключення його із реєстру автомобілів, які знаходяться у розшуку та підлягають арешту; у душевних стражданнях, яких він зазнав у звязку із неможливістю тривалий час займатися своєю професійною діяльністю, що викликало змушений та тривалий відрив від інших звичайних занять та спровокувало психологічний дискомфорт і віддаленість від активного соціального життя. Розмір відшкодування моральної шкоди позивач визначив в сумі 432000грн. або 135 розміров мінімальної заробітної плати. Представник відповідача ДВС в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважає, що ДВС незаконних дій по відношенню до позивача не допускала. Представник відповідача казначейської служби в судовому засіданні вирішення питання щодо позову залишив на розсуд суду. Представник відповідача ліквідаційної комісії в судове засідання не зявився, про дету, час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, раніше надавав заперечення, в яких позовні вимоги не визнавав (а.с.17,18). Представник відповідача ГУНП в судове засідання не зявився, про дету, час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином. У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Перевіривши матеріали справи, вислухавши осіб, що беруть участь у справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що має бути задоволеним частково. Судом встановлено, що 12 вересня 2010 року була винесена постанова № 249405 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення передбачене ст.122 ч.1 КпАП України. 21 вересня 2010 року вказану постанову оскаржено у встановленому порядку до Ізмаїльського міськрайонного суду. 4 листопада 2010 року постановою Ізмаїльського міськрайонного суду постанова № 249405 визнана противоправною і скасована, провадження по справі про адміністративне правопорушення закрите (а.с.8,9). 20 вересня 2010 року адміністративну справу і постанову № 249405 направлено для виконання до Ізмаїльським ДАІ, яке є структурним підрозділом Управління [PERSON] України в Одеській області, правонаступником якого є відповідачі ГУНП та ліквідаційна комісія. 25 жовтня 2010 року Ізмаїльським ДАІ постанову № 249405 направлено до відповідача ДВС. 25 жовтня 2010 року ДВС виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 22110934 за постановою № 249405. 1 березня 2011 року ДВС виніс постанову про її примусове виконання, про розшук і затримання автомобіля позивача. 14 квітня 2011 року постановою ДВС було знято арешт з належного позивачу транспортного засобу. 18 квітня 2011 року постановою ДВС виконавче провадження щодо виконання постанови № 249405 від 12 вересня 2010 року завершено у звязку із скасуванням такої постанови, та тоді ж постанову про завершення виконавчого провадження направлено до органу ДАЇ і МРЕВ. 19 квітня 2011 року на адресу МРЕВ надіслано постанову про зняття арешту з автомобілю, але до відповідної постанови внесено помилкові дані щодо автомобіля. 1 серпня 2011 року на адресу МРЕВ надіслано постанову про зняття арешту з автомобіля та наведено фактичні дані щодо належного позивачу транспортного засобу. Ці обставини визнаються всіма учасниками справи, а тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. У відповідності до вимог ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною [PERSON] України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, протиправність постанови про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності на виконання якої відповідачі по справі позбавили його можливості користуватися належним йому майном через арешт автомобіля встановлені під час розгляду іншої судової справи, а тому є безспірним фактом та доказом по цій справі. Постанова від 12 вересня 2010 року серии ВЕ № 249405 не набула чинності, була скасована у судовому порядку, а тому не підлягала виконанню. Наведені фактичні обставини виключали проведення будь-яких дій щодо виконання такої постанови. Відповідно до ст.291 КпАП України, постанова адміністративного органу (посадової особи) у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку оскарження (опротестування) цієї постанови. Відповідно до ст.303 КпАП України, не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. Згідно до п.4 ст.21 Закону «Про виконавче провадження» у редакціїї, яка була чинною на час здійснення неправмомірних дій щодо моїх прав та мого майна, постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - можуть бути предявлені до виконання протягом трьох місяців. Тому суд доходить висновку, що вимоги позивача щодо визнання дій відповідачів щодо виконання скасованої постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності № 249405, арешт та затримання належного йому транспортного засобу протиправними обґрунтовані та підлягають задоволенню. Суд враховує, що згідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому суд вважає, що визнання вищезазначених дій протиправними відповідає завданню цивільного судочинства, тому як має на меті захист порушених прав позивача, які встановлені та затверджені рішенням суду суду, що набрало законної сили. У відповідності до ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У відповідності до ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Протиправні дії відповідачів внаслідок яких позивачу спричинено шкоду нерозривно повязані поміж собою, а тому, згідно до приписів ст.ст.541,1190 ЦК України, відповідачі мають нести солідарну відповідальність. Солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання. Внаслідок вищезазначених протиправних дій відповідачів, позивач був змушений 1 березня 2011 року укласти договір оренди (про надання послуг) відповідно до якого йому було надано у користування автомобіль із водієм. Доводи відповідача ліквідаційної комісії, який вважає такий договір нікчемним у звязку із невідповідністю його вимогам ч.2 ст.799 ЦК України, тому що договір не було нотаріально посвідчено не є обґрунтованими тому, що такий договір оренди є фактично договором надання послуг, тобто автомобіль було надано не в особисте користування, а разом із водієм, який працював на фірмі, яка у свою чергу використовувала майно своїх засновників, що прямо передбачено законом (ст.ст.319,320 ЦК України) та не заборонено. Тому, саме у такому випадку договір не підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Витрати на сплату послуг за цим договором склали 40000грн., що підтверджено відповідними платіжними документами, а саме договір від 1 березня 2011 року та касовий ордер від 2 серпня 2011 року за № 23 (а.с.15,16). З урахуванням приписів ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, розмір матеріальних збитків складає суму 98823,47грн., у тому рахунку: 40000грн. - сума основного боргу; 51444грн. збільшення суми у звязку із інфляцією (40000х228,61%=91444); 7379грн. 47коп. 3 відсотка річних за період з 2 серпня 2011 року по 21 вересня 2017 року (згіднго до позовних вимог). Тому саме у такому розмірі відповідачі повинні відшкодувати позивачу матеріальну шкоду солідарно. Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачі не надали суду жодного доказу належного, допустимого та достовірного у відповідності до ст.ст.77-79 ЦПК України щодо заперечень проти розрахунку суми матеріальних вимог позовача, наданий позивачем розрахунок відповідачі не спростували. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У відповідності до ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. В даному випадку позивачу завдано моральної шкоди, яку не може бути компенсовано тільки констатацією факту порушення його прав. Обовязок доказування відсутності моральної шкоди покладається на відповідачів. Внаслідок протиправних дій відповідачів позивачу спричинено моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у звязку з протиправною поведінкою відповідачів; із незаконним позбавленням його можливості використовувати належне йому майно; із необхідністю погоджувати свої дії та особисті і службові плани із іншими особами; із необхідністю користування транспортним засобом іншіх осіб та постійно погоджувати із ними час використання такого транспорту; із тривалою необхідністю докладати додаткових зусиль та часу щодо зняття арешту та фактичного виключення автомобілю із реєстру автомобілів, які знаходяться у розшуку та підлягають арешту, що викликало змушений та тривалий відрив від інших звичайних занять та спровокувало психологічний дискомфорт і віддаленість від активного соціального життя. Згідно до ст.46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обовязковими для держав-учасників Конвенції, в тому числі і для України. Практикою Європейського суду визнана презумпція моральної шкоди, згідно якої у випадку порушення майнових або інших цивільних прав середня, нормально реагуюча на противоправну відносно неї поведінку людина повинна відчувати страждання (моральна шкода). Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду по правам людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покрити шкоду, спричинену потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача порушення прав, а тому повинно бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідачів. Порушення прав позивача з моменту незаконного притягнення до адміністративної відповідальності до зняття арешту з належного йому автомобіля, тривало більш як 10 місяців. Позивач оцінює моральну шкоду в розмірі 135 мінімальних заробітних плат, що на час розгляду справи дорівнює сумі 502605грн. (3723х135). Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як розяснено судам в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам розяснено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Факт заподіяння моральної шкоди позивачу від дій відповідачів знайшов повне підтвердження дослідженими в судовому засіданні доказами. Суд, визначаючи розмір шкоди, виходить з вищенаведених норм,

Outcome: partial