Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовною заявою в якій після уточнень позовних вимог просить стягнути з [PERSON] на свою користь за договором позики : основна сума заборгованості в розмірі 35\~969 Євро, три відсотка річних в сумі 44\~479 грн.90 коп., судовий збір в розмірі 2 596 грн.67 коп. та пеню в розмірі 2\~705 791 грн.01 коп., судові витрати. Представник позивача позовні вимоги підтримав. Представник відповідача позовні вимоги не визнав просив в задоволенні позовних вимог відмовити вказуючи на безгрошовість розписки та пропуск строку зверненні з вимогою про стягнення пені. Ухвалою судді від17.12.2018 року відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження. Ухвалою суду від 10.04.2019 року визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 29.07.2019 року закрито підготовче засідання. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали, суд находить позов який підлягає частковому задоволенню. Встановлено, що 13 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у відповідності до умов якого відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 35 969,00 Євро. Відповідно до п.2.4 договору позики повний розрахунок між сторонами мав відбутися не пізніше 13.09.2017 року . Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України - правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ст. 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Позикодавець відповідно до розписки належним чином виконав взяті на себе зобов`язання, передавши у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 35 969,00 Євро, про що свідчить написана нею власноручно розписка, у відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України - на підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути надана розписка позичальника, про отримання грошових коштів відповідачем у повному розмірі. Відповідно до Правової позиції, висловленої ВСУ під час розгляду справи №6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальникові. Будучи двосторонньою угодою, позика є одностороннім договором - після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Доводи відповідача та її представника про безгрошовість договору позики та розписки від 13 лютого 2016 року з посиланням на те, що були написані та підписані нею під диктовку поза її волею, у стані примусу та є забезпеченням виконання двох інших зобов`язань договорів позики від 18.04.2014 року та від 13.06.2015 pоку, укладених між позивачем і відповідачем у попередні періоди на інші суми, а сума грошей вказана у розписці не є позикою та не передавалася фактично 13 лютого 2016 року у позику безпідставні, оскільки належними та допустимими доказами не доведені. Відповідач наголошує, що грошових коштів вказаних позивачем вона в позику 13 лютого 2016 року за договором позики та розпискою не отримувала про що доказів не надано. Разом з тим, відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно у ст. 533 ЦК України - грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За правовим змістом цієї норми Закону всі зобов`язання в Україні (крім випадків визначених спеціальним Законом) має бути виконане у гривні. Незалежно від валюти боргу, валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України -гривня. З огляду на вищезазначене, враховуючи вимоги чинного законодавства та у відповідності до вимог ст. 1050 ЦК України - позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму, якщо ним несвоєчасно повернуто суму позики. 2018 року. Згідно розпорядження яке надано банком на день написання позовної заяви (15.11.2018 року) за офіційним курсом НБУ 1 євро коштує 31,3987 грн. Відповідно до ст. 611 ЦК України - в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов`язань. Разом з тим, нарахування інфляційних витрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, згідно ч.2 ст. 625 ЦК України виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати . Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Доводи відповідача про те, що борг по розписці відповідачка повинна сплачувати відповідно до графіка 14.11.2916 року, 13.03.2017 року, 13.04.3017 року, 13.08.2017 року, 13.09.2017 року, а згідно з умовами п.7.2 договору позики договір припиняється при порушенні позичальником графіка повернення чергової частини суми позики і тому відповідачка не повинна сплачувати кошти безпідставні, оскільки вона кошти отримала і зобов`язалася їх повернути. В договорі зазначено, що повний розрахунок між сторонами повинен відбутися не пізніше 13.09.2017 року, тобто сторони домовилися про повне виконання договору позики саме до 13.09.2017 року то б то до кінцевої дати повернення боргу, таким чином договір не припинений. Зокрема, позивачем нарахована пеня у розмірі 2 705 791,01 грн. за прострочення повернення позики з 14.09.2017 року по 03.04.2019 року. Пред`являючи позовні вимоги про стягуючи пеню позивач посилається на п.3.3. договору позики. Відповідно до п. 3.3. договору позики, «У випадку порушення позичальником графіка повернення отриманих сум, зазначених у п.2.3 даного договору, позичальник буде зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 0,5 % від вчасно неповернутих сум позики за кожний день прострочення». Таким чином пункт 3.3. договору позики щодо стягнення пені, відсилає до пункту 2.3 того ж договору. Разом із цим в п. 2.З. договору позики вказано, що «Графік здійснення наступних платежів та суми коштів у рахунок погашення боргу узгоджуються сторонами щомісячно до 13 числа поточного місяця. Чергова узгоджена дата та сума, що підлягає поверенню вноситься в додаток до цього договору та скріплюється підписами сторін». Тобто, виходячи із вказаних умов договору позики, в разі неналежного виконання взятих на себе зобов`язань позичальником він зобов`язаний сплатити пеню, обраховану 0,5 % від вчасно неповернутих сум позики за кожний день прострочення не від усієї суми позики у розмірі 35 969,00 Євро, а лише від тих платежів, які зазначені у п. 2.З. договору позики, тобто згідно з графіками повернення отриманих сум. Інших умов про стягнення пені, договір позики не містить та позивачем не наведено. На підтвердження позовних вимог про стягнення пені позивачем надані копії, зазначених у п. 2.З. договору позики, п`яти гафіків додаткових угод. Розрахунок пені, порахований виходячи із усієї суми позики, у розмірі 35 969 Євро, а не на підставі умов пункту 2.3. цього договору, щодо такого права, але відносно частини боргу, загальною сумою 7 500 Євро, згідно графіків, а саме: розмірі 500 Євро, не повернутих в строк до 13.11.2016 pоку , в розмірі 500 Євро, не повернутих в строк до 13.03.2017 pоку ,в розмірі 500 Євро, не повернутих в строк до 13.04.2017 pоку, в розмірі 5000 Євро, не повернутих в строк до 13.08.2017 pоку ,в розмірі 1000 Євро, не повернутих в строк до 13.09.2017 pоку. Крім того, згідно з вимогами ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від усієї суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Отже, за умовами пункту 3.3. договору позики та вимог закону, пеня обраховується окремо за кожен день прострочення. Натомість, такого розрахунку позовна заява не містить, а наведений позивачем розрахунок, є невірним. Оскільки, в ньому розмір усієї позики помножено на загальну кількість днів, без врахування приписів закону в частині обрахунку пені окремо за кожен день, з застосуванням офіційного курсу національної валюти до курсу Євро. Окрім того, вимога про стягнення пені на думку суду є простроченою. Право вимоги у позивача на стягнення пені виникло: за графіком (додаткова угода від 13.05.2016) на суму 500 Євро -14.11.2017 року, за графіком (додаткова угода від 30.06.2016) на суму 500 Євро -14.03.2017 року, за графіком (додаткова угода від 13.07.2016) на суму 500 Євро -14.04.2017 року, за графіком (додаткова угода від 14.08.2016) на суму 5000 Євро -14.08.2017 року, за графіком (додаткова угода від 22.08.2016) на суму 1000 Євро -14.09.2017 року, а не станом на день звернення до суду із позовом (16.11.2018 p.), чи із заявою про збільшення позовних вимог (03.04.2019 pоку). Фактично в поданій до суду первинній позовній заяві від 16.11.2018 pоку, вимога щодо стягнення пені - не заявлена. Натомість вимогу про стягення пені пред`явлено 03.04.2019 pоку , яку викладено в заяві про збільшення позовних вимог, хоча по суті вона є заявою про зміну предмету позову. Оскільки, за новим формулюванням позовних вимог за заявою від 03.04.2019 року замість вимог про стягнення індексу інфляції, було пред`явлено вимогу про стягнення пені, та крім того, інші вимоги уточнено по сумі основного боргу (змінено з гривні на Євро) та по розміру 3% річних про що зменшено у двічі. Відтак, строк позовної давності за цими вимогами пропущений, на що звертає увагу відповідач та просить застосувати наслідки пропуску строків позовної давності, виходячи із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг та відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Стаття 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Отже, позивач довідався про порушення права на стягнення пені про яке заявлені позовні вимоги у справі з наступного дня від дня неповернення відповідних частин позики в дати, що наведені вище зазначеними в графіках, а саме, з 14.11.2017 року - на суму 500 Євро, з 14.03.2017 року - на суму 500 Євро, з 14.04.2017 року - на суму 500 Євро, з 14.08.2017 року - на суму 5000 Євро, з 14.09.2017 року - на суму 1000 Євро. Відтак, саме від цих дат належить обчислювати початок позовної давності в 1 рік за заявленими вимогами щодо пені. Тоді як до суду із позовом позивач звернувся, без позовних вимог щодо пені, - 16.11.2018 pоку, а з заявою про збільшення позовних вимог, в якій з`явилася вимога про стягнення пені -03.04.2019 pоку , пропустивши строки позовної давності щодо стягнення пені. Окрім цього, умовами п. 1.1 Договору позики від 13.02.2016 р. передбачено, що: «За даним договором позикодавець передає позичальникові безвідсоткову позику в сумі: 35 969 Євро готівкою, а позичальник зобов`язується повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначеному в даному договорі». Згідно з вимогами п.2.4 договору позики від 13.02.2016 pоку: «Повний розрахунок між сторонами має відбутися не пізніше 13.09.2017 року». За змістом позовної заяви позивач стверджує, що повний розрахунок з ним не проведено. Саме ця обставина - неповернення позики, як вказує позивач, змусила його звернутися із цим позовом до суду, в якому просить стягнути, у тому числі, позику у повному обсязі у розмірі 35 969 Євро (згідно з п.1.1. Договору позики). Тобто,\~позивач довідався\~про порушення\~його права\~на стягнення\~пені щодо\~усієї суми\~неповернутої позики\~у розмірі\~35\~969\~Євро,\~про що\~заявлений позов у справі, з наступного дня від обумовленої у п.2.4 Договору позики дати -13 вересня 2017 p., тобто з 14 вересня 2017 року. З урахуванням встановленого законом однорічного строку на стягнення пені що до неповернутої 13.09.2017 року позики у розмірі 35 969 Євро, вказаний строк розпочався з 14 вересня 2017 року та закінчився 14 вересня 2018 року. Позивач звернувся з вказаним позовом до суду, без позовних вимог щодо пені, лише 16.11.2018 pоку, а з заявою про збільшення позовних вимог, в який з`явилася вимога про стягнення пені - лише 03.04.2019 pоку, тобто з пропуском спеціального строку позовної давності щодо стягнення пені за неповернуту позику у розмірі 35 969 Євро. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність (ст.258 ЦК України). Пунктом 1 частини 2 статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, спеціальний строк позовної давності щодо стягнення пені за неповернуту позику, у розмірах визначених у наведених вище графіках та сумах сплив, а відтак строк позовної давності позивачем пропущений. У відповідності до ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Цивільним процесом передбачений принцип змагальності сторін, за яким учасники справи мають обґрунтувати свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, позовні вимоги не містять належних засобів доказування в частині стягнення пені у розмірі 2 705 791,01 грн. та жодним чином не спростовують даних заперечень щодо пропуску строку позовної давності на застосуванні якого наполягає відповідач, виклавши письмово у даній заяві про застосування наслідків спливу строків позовної давності щодо вимог про стягнення пені. З заявою про поновлення строків на звернення до суду в цій частині, разом із обґрунтуванням причин пропуску таких строків, позивачем у встановленій законом строк до суду подана не була, тому суд в цій частині позовних вимог відмовляє. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 2 596 грн.67 коп. На підставі ст.ст.192,533,611-612,625,1046,1047,1050 ЦК України, ст. ст. 76-81, 141, 265 ЦПК України, суд ,-

Outcome: partial