Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Трускавецького міського суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої вимоги мотивує тим, що 16.05.2012 року він позичив [PERSON] 10000 євро строком до 29.05.2012 року, згідно до укладеного між ними договору позики. Кошти [PERSON] одержав, що стверджується розпискою від 16.05.2012 року. Кошти він позичив на короткий термін (13 днів). Спочатку відповідач попросив перенести термін повернення коштів, потім обіцяв повернути з дня на день. Згодом він почав уникати зустрічей, на телефонні дзвінки не відповідав. Просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь суму боргу 181000 грн., 3% річних від простроченої суми - 10800 грн., 2500 грн. витрат на правову допомогу. Позивач в судове засідання не з'явився, однак подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити позов та стягнути з відповідача витрати за виклик останнього до суду. Відповідач у судове засідання не з'явився повторно, однак належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про що свідчить публікація в газеті «Урядовий кур'єр» від 15.10.2014 року. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, зі згоди позивача суд ухвалив на підставі ст. 224 ЦПК України постановити рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення із наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до розписки від 16.05.2012 року позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] позику в сумі 10000 євро, які він зобов'язався повернути до 29.05.2012 року (а.с. 3). У зазначений термін і по даний час відповідач не повернув позивачу борг. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Саме така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності до вимоги ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із строку дії договору позики та розміру облікової ставки НБУ у відповідний період, судом здійснено наступний розрахунок: згідно довідки № 540 від 13.08.2014 року виданої ТВБВ № 10013/012 філії - Львівське обласне управління ПАТ «Державний Ощадний банк України» станом на день подання позовної заяви (13.08.2014 року) курс продажу 100 євро еквівалентний 1810,00 грн., відтак сума позики на день подання позову складає 181000 грн. Що стосується стягнення 3 % річних, то вказана вимога підлягає до задоволення у розмірі вказаному у позові, як така, що відповідає вимогам ЦК України, та складає 10800 грн. Оскільки, як встановлено судом, відповідач, уклавши з позивачем договір позики, порушив взяті на себе зобов'язання і борг не повернув у встановлений строк, то вимоги позивача є підставними і позов слід задовольнити. Суд вірить здобутим доказам, бо вони нічим не спростовані і не викликають сумніву в своїй об'єктивності, грунтуються на законі. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а відтак слід стягнути з відповідача [PERSON] в користь позивача судовий збір в сумі 1918 грн., 2500 грн. витрат на правову допомогу, 630,00 грн. за публікацію оголошення про виклик відповідача в газеті «Урядовий кур'єр». Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних та судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, та

Outcome: approved