Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до відповідача про визнання права власності на квартиру [ADDRESS], за набувальною давністю. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, наполягали на його задоволенні. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, надав до суду відповідні заперечення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі ордеру № 582 серії ЛР від 15.1.1991 року виданого виконавчим комітетом Ленінської ради народних депутатів м. Одеси [PERSON], [INFO], у складі 3-х чоловіків: дружина - [PERSON] та син - [PERSON] була надана у користування двокімнатна квартира [ADDRESS] З часу отримання в користування вказаної квартири і до моменту смерті, а саме до 09.09.2011 року [PERSON] був основним наймачем квартири, про що свідчить відкритий на його ім'я особовий рахунок № [NUMBER] відповідно до якого і до сьогодні його сином - [PERSON] сплачуються комунальні послуги. В зв'язку з погіршенням здоров'я [PERSON] позивач постійно знаходився поряд з батьком доглядаючи його, постійно проживав з ним у квартирі [ADDRESS], що також підтверджується свідченнями [PERSON] та письмовими свідченнями сусідів [PERSON], [PERSON], підписи яких під свідченнями засвідченні начальником ділянки №2 КПЖКС «Північний». [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 09.09.2011р. (а.с.11). [PERSON] не було отримано свідоцтва про право власності та не зареєстроване права власності на вищезазначену квартиру. Після смерті батька позивач продовжує проживати у вищевказаній квартирі, сплачує комунальні послуги та підтримує квартиру у належному технічному та санітарному стані, про що свідчать квитанції про сплату комунальних послуг. Згідно ст. 816 ЦК України, у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов?язків щодо користування житлом. Наймач несе відповідальність перед наймодавцем за порушення умов договору особами, які проживають разом з ним. Якщо наймачами житла є кілька осіб, їхні обов?язки за договором найму житла є солідарними. Порядок користування житлом наймачем та особами, які постійно проживають разом з ним, визначається за домовленістю між ними, а у разі спору - встановлюється за рішенням суду. Отже, позивач в межах ст. 816 ЦК України та ст. 64 ЖК України, як член сім'ї основного наймача, який помер, належним чином продовжує проживати у спірній квартирі та виконувати обов'язки наймача щодо цього житла. Позивач наполягає на тому, що він добросовісно заволодів майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше десяти років, тому на його думку він набуває право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю у відповідності до норм ст.344 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Згідно п. 6 Листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосуванн судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів пов'язаних з виникненням і припиненням права власності, судам слід мати на увазі, що норми ст. 344 ЦК України про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і не залежно від волі колишнього власника. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу для виникнення права власності в момент захоплення чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною обрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Відповідно до ч.1 ст. 58 ЖК Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Частинами 1, 2 статті 61 ЖК Української РСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Згідно ч.1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Ознаками володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, є добросовісність, відкритість, безперервність і тривалість володіння. При зверненні до суду з позовом про визнання права власності на річ за набувальною давністю, позивач повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння майном. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність підлягає врахуванню добросовісність саме на момент передачі позивачу майна і сам позивач, як незаконний володілець, протягом усього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Однак, суд не може погодитися з твердженнями позивача, оскільки як було встановлено протягом розгляду справи померлий [PERSON] не зареєстрував своє право власності на спірну квартиру, отже, після його смерті виникли правовідносини, пов'язані зі спадкуванням. Згідно статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed