Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з зазначеною заявою, у якій просила встановити факт прийняття нею спадщини за заповітом після смерті її баби [PERSON], яка померла 01.09.2001 року. Заява обґрунтована тим, що за життя [PERSON] уклала заповіт, яким приналежне їй право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом серії ВЛ №0098933, заповіла заявниці, якій при житті також передала зазначений сертифікат. Після смерті [PERSON] заявниця фактично володіла цим сертифікатом і у 2002 році звернулась в Любомльську РДА для реалізації свого спадкового права на земельну частку (пай), де їй вчинили відмітку про фактичну площу земельної ділянки. Однак реалізувати своє право на спадкове майно за заповітом вона не має можливості, оскільки на час відкриття спадщини зі спадкодавцем не проживала та з заявою про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк до нотаріуса не зверталась, тому вважається такою, що спадщину не прийняла, що слугувало підставою для відмови нотаріусом у заведенні спадкової справи. Посилаючись на положення ст.549 ЦК України (в редакції 1963 року), вважає, що спадщину після смерті [PERSON] вона прийняла шляхом вступу у фактичне управління та володіння спадковим за заповітом правом на земельну частку (пай). [PERSON] у заяві одночасно просила розглядати справу у її відсутності. Від заінтересованої особи - Вишнівської сільської ради Любомльського району Волинської області надійшло повідомлення, датоване 04.08.2017 року за вих.№410/2-16, про підтримання заявлених [PERSON] вимог та розгляд справи без участі представника сільської ради. За викладених обставин, розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява підставна та підлягає до задоволення. З копії свідоцтва про смерть серії 1-ЕГ №092452, виданого Римачівською сільською радою Любомльського району Волинської області 02.09.2001 року, встановлено, що 01.09.2001 року в с.Бережці Любомльського району Волинської області померла [PERSON] (а.с.4). На випадок своєї смерті [PERSON] за життя уклала заповіт, посвідчений 03.03.2000 року секретарем Римачівської сільської ради Любомльського району Волинської області, яким виданий на її імя сертифікат на земельну частку (пай) серії ВЛ №0098933 в розмірі 4,31 га, яка знаходиться в колективній власності КСП «Ягодин», виданий Любомльською райдержадміністрацією 12.08.1997 року і зареєстрований в книзі сертифікатів за №12820, заповіла [PERSON] (а.с.6). Належність спадкодавцю зазначеного сертифіката доводиться його копією (а.с.5). Довідкою Римачівської сільської ради Любомльського району Волинської області від 16.05.2017 року за вих.№584 та Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори) від 08.08.2017 року за №48681141 стверджено, що укладений 03.03.2000 [PERSON] заповіт є чинним (а.с.4 на звороті, 14). Копією сертифіката серії ВЛ №0098933 стверджено, що відповідно до розпорядження Любомльської РДА від 26.12.2002 року за №397, розмір спадкової земельної частки (паю) становить 2,98 умовних кадастрових гектарів. Зазначеним підтверджуються доводи заявниці про фактичний вступ нею в управління та володіння спадковим майном за заповітом, оскільки розпорядження Любомльською РДА прийнято уже після смерті спадкодавця [PERSON] та упродовж шестимісячного терміну від дня її смерті. На підставі Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 08.08.2017 року за №48681113 встановлено, що спадкова справа на спадкодавця [PERSON], яка померла 01.09.2001 року, не заводилась. Тим самим судом встановлено відсутність спору про право на спадщину після смерті [PERSON], зокрема, щодо майна, яке охоплюється заповітом, а для заявниці факт прийняття спадщини після смерті останньої має юридичне значення, оскільки необхідний для оформлення її спадкових прав згідно заповіту. За правилами п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України,\~суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Статтею 256 ЦПК України передбачено, що в судовому порядку можуть встановлюватись факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.2 постанови №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Згідно розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у листі від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Відтак, при розгляді даної справи суд керується нормами ЦК України в редакції 1963 року, що діяв до 01.01.2004 року, оскільки пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу\~передбачено, що він застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно з пунктом 5 правила книги шостої цього Кодексу\~(Спадкове право) застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.525 ЦК України (в редакції 1963 року), часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. У відповідності до положень ст.548 ЦК України (в редакції 1963 року),\~для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст.549 ЦК України (в редакції 1963 року),\~визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»,\~заява про встановлення факту прийняття спадщини може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. При вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини суд має виходити з положень ст.549 ЦК УРСР (1963 року), за якою діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Враховуючи вищевикладене, заява [PERSON] підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що остання протягом шести місяців від дня смерті [PERSON] вчинила дії, які свідчать про фактичний вступ нею в управління та володіння спадковим майном за заповітом, тому вона вважається такою, що спадщину після смерті [PERSON] прийняла у відповідності до ст.549 ЦК України (в редакції 1963 року).

Outcome: approved