Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Мукачівського відділу поліції Головного Управління поліції в Закарпатській області про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру № 14 в будинку № 24 на вул. Миру в м. Мукачево шляхом скасування заборони накладеної слідчим Мукачівського МВ УМВС України у Закарпатській області від 07.08.2008 року № 15419. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] є співвласником квартири № 14 в будинку № 24 на вул. Миру в м. Мукачево. Відповідно до витягу від 25.05.2016 року на квартиру № 14 в будинку № 24 на вул. Миру в м. Мукачево накладена заборона слідчого СВ Мукачівського МВ УМВС України у Закарпатській області від 07.08.2008 року № 15419. Позивачем для встановлення причини накладення такої заборони було направлено на адресу Мукачівського ВП ГУНП запит, однак його було повідомлено, що надати постанову не представилось можливим, так як не зазначено слідчого, який виносив постанову та номер кримінальної справи по якій було накладено заборону. Також були направлені запити до відповідних установ, однак встановити існування такої заборони, прізвище слідчого, який накладав заборону та номер кримінальної справи виявилось неможливим. Враховуючи, що існування заборони на квартиру позбавляє його можливості вільно розпоряджатися своєю власністю, а в позасудовому порядку спір вирішити неможливо, змушений звернутися до суду із зазначеним позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечив. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що відповідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 61144431 від 10.06.2016 року 1/4 частки квартири № 14 в будинку № 24 на вул. Миру в м. Мукачево належить [PERSON] Також із зазначених вище документів слідує, що на квартиру № 14 в будинку № 24 на вул. Миру в м. Мукачево накладена заборона слідчого СВ Мукачівського МВ УМВС України у Закрапатській області 07.08.2008 року № 15419. Відповідно до листа Мукачівського ВП ГУНП в Закарпатській області № 5-5918/106/26/1-2016 від 04.05.2016 року постанову якою накладено заборону на квартиру надати неможливо, так як у запиті не зазначено слідчого, який виносив постанову, номер кримінальної справи по якій було накладено заборону. Згідно з листом Мукачівської державної нотаріальної контори № 330/01-16 від 10.06.2016 року згідно з даними алфавітної книги обліку заборон відчуження обєктів нерухомого майна та книги реєстру реєстрації заборон відчуження нерухомого майна відомості про заборону слідчого СВ Мукачівського МВ УМВС у Закарпатській області від 07.08.2008 року № 15419 відсутні. Також згідно з листом КП «Мукачівське МБТІ та ЕО» від 01.07.2016 року № 91 відповідно до інвентарної справи на будинковолодіння на вул. Миру, 24 у м. Мукачево відсутні будь-які повідомлення про арешт квартири № 14 в будинку № 24 на вул. Миру в м. Мукачево. Дійсно як передбачено ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому судом встановлено, що накладена заборона виникла у звязку з рішенням слідчого СВ Мукачівського МВ УМВС України у Закрапатській області. У звязку з цим слід звернути увагу на наступне. Як розяснено в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», що спори про право цивільне, повязані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Одночасно звертається увага на те, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обовязків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Досліджуючи обґрунтування позову встановлено, що заборона була накладена свідчим у 2008 року, тобто в період дії КПК України 1960 року. При цьому у ч. 6 ст. 126 КПК України 1960 року чітко визначено, що накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55). Відтак, особа може звернутися до суду за захистом свого права не в будь-який спосіб, а в порядку та у формі, встановлених нормами ЦПК України та ЦК України, зокрема, заява повинна містити чітко сформульоване прохання (позовні вимоги), відповідне обґрунтування таких вимог, що лише і дає можливість належно вирішити такі вимоги по суті. Статтею 30 ЦПК України передбачено, що сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава. За змістом наведених норм позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 Постанови № 6 від 27.08.1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. До того ж відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом предявлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Аналогічно розяснено також в п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», що відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Разом з тим позивач предявляючи позов до Мукачівського відділу поліції Головного Управління поліції в Закарпатській області жодним чином не обґрунтував чим саме відповідач порушує, не визнає або оспорює його право. Відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України). Крім того, в позовах про звільнення майна з-під арешту позивач має довести наявність юридичних фактів, з якими закон повязує право власності на арештоване майно чи право володіння ним на підставі закону чи договору з власником; факт порушення його права та вимагаючи скасувати заборону на належне майно, має довести сам факт проведення заборони. При цьому арешт (заборона) майна проводиться органом державної влади і відображається в спеціальному документі акті опису і арешту. Цей акт є єдиним доказом, який підтверджує, що дійсно накладено заборону на майно, на якій підставі і ким саме її було проведено. Далі цей акт є єдиним доказом і того, які саме майно підлягає забороні. Позаяк представником позивача в ході судового розгляду не підтверджено жодними належними та допустимими доказами в інтересах якої саме особи була накладена заборона на квартиру. При цьому суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обовязок суду сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, зокрема шляхом розяснення особам їхніх прав та обовязків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи, зокрема шляхом витребування доказів. Слід також зазначити, що необхідно розрізняти різні правові підстави відповідно до яких приймається рішення про накладення заборони у кримінальній справі, зокрема з метою забезпечення можливої конфіскації майна або забезпечення вирішення цивільного позову. В той же час жодних доказів для встановлення зазначених вище обставин суду представлено не було. Крім того, ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. У звязку з цим судом не може бути сприйнято як доказ пояснення представника відповідача стосовно того, що відносно позивача не здійснюється жодного кримінального провадження (кримінальної справи) та взагалі учасником таких не був. Крім того, з відповіді Мукачівського ВП ГУНП в Закарпатській області № 5-5918/106/26/1-2016 від 04.05.2016 року слідує те, що постанови згідно з якою накладено заборону не можливо надати, а не те, що така взагалі не існує, як про це вказував в судовому засіданні представник позивача. Вирішуючи спір також слід врахувати наступне. В судовому засіданні представником відповідача було по суті заявлено про визнання позову. Поряд з тим, ч. 4 ст. 174 ЦПК України передбачено, що якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. При цьому враховуючи зазначені вище обставини, а також те, що ході судового розгляду не встановлено обвязкової ознаки цивільного спору як наявність порушених, не визнаних або оспорюваних прав позивача саме відповідачем, судом було прийнято рішення про відсутність підстав для прийняття визнання позову відповідачем. Оцінюючи в сукупності зібрані в справі докази відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, суд дійшов висновку, що позивачем відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України не доведено і не надано суду доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, а також те, що Мукачівський відділ поліції Головного Управління поліції в Закарпатській області жодним чином не порушує та не оспорює права [PERSON] щодо квартири, з врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності та враховуючи безпідставність звернення з такою вимогою до відповідача суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed