Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що 1 червня 2004 року між [PERSON] (матір`ю позивача) та відповідачем були укладені договори оренди землі, відповідно до яких орендар прийняв у строкове платне користування земельні ділянки площами 4,7239 га, кадастровий номер 7423886000:02:001:0767, та 3,8947 га, кадастровий номер 7423886000:02:001:0768, що належали померлій на підставі державних актів серії ІІІ-ЧН № 032052 та ІІІ-ЧН № 032054. Договори оренди землі були укладені терміном на 20 років. [PERSON] померла [INFO] . Він (позивач) прийняв спадщину після смерті матері, отримав свідоцтва про право на спадщину на зазначені земельні ділянки. Відповідно до п. 40 договорів оренди землі перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни або розірвання договору. Не бажаючи мати договірних відносин із відповідачем з приводу належних йому земельних ділянок, він (позивач) 24 лютого, 10 серпня 2017 року та 27 листопада 2018 року повідомляв відповідача про розірвання договорів оренди земельних ділянок. Відповідач ігнорує його (позивача) вимоги, не розриває договори оренди. [PERSON] просив розірвати договори оренди землі, що були укладені 1 червня 2004 року між [PERSON] і відповідачем, та стягнути з відповідача на його користь судові витрати по сплаті судового збору. У судове засідання позивач та його представник - адвокат Левченко Г.В. не з`явилися, позивач подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив його задовольнити, розгляд справи проводити без його участі. У судове засідання представник відповідача не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що позов не визнає, просив розгляд справи проводити без його участі, у задоволенні позову відмовити. 28 січня 2019 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, суть якого зводиться до того, що в п. 40 договорів оренди землі сторони належним чином не визначили умову про розірвання договорів у разі переходу права власності на орендовані земельні ділянки до іншої особи, оскільки погодження зазначеного пункту мало бути здійснене шляхом закреслення непотрібного, що передбачено постановою КМУ № 220 від 3 березня 2004 року «Про затвердження Типового договору оренди землі». Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників справи за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для його відкладення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши і дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 1 червня 2004 року між [PERSON] та ПП «Агропрогрес» були укладені договори оренди землі (далі - Договори), за якими [PERSON] надала, а ПП «Агропрогрес» прийняло в строкове платне користування земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площами 4,7239 га, кадастровий номер 7423886000:02:001:0767, та 3,8947 га, кадастровий номер 7423886000:02:001:0768, які знаходяться на території Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області. 25 січня 2005 року зазначені Договори були зареєстровані у Носівському відділі Чернігівської регіональної філії центру ДЗК за № 328 та № 327, що підтверджується їх копіями (а.с. 7-8; 9-10). Пунктом 8 Договорів встановлено, що вони укладені на 20 років. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , спадщину після її смерті прийняв син - [PERSON] , 22 лютого 2017 року на його ім`я були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки площами 4,7239 га, кадастровий номер 7423886000:02:001:0767, та 3,8947 га, кадастровий номер 7423886000:02:001:0768, які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Степовохутірської сільської ради Носівського району Чернігівської області та належали [PERSON] на підставі державних актів на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЧН № 032052 та ІІІ-ЧН № 032054, що підтверджується копіями відповідних свідоцтв (а.с. 11; 13). З матеріалів справи вбачається, що позивач провів державну реєстрацію права власності за собою на зазначені земельні ділянки, що підтверджується копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 лютого 2017 року (а.с. 12; 14). Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 2 ст. 792 ЦК України встановлено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Частиною 1 ст. 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У судовому засіданні встановлено, що зміст договорів оренди землі від 1 червня 2004 року сторони визначили на основі Типового договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року № 220. У пункті 40 Договорів зазначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої сторони, а також реорганізація юридичної особи-орендаря є (не є ) підставою для зміни умов або розірвання договору. Постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року № 220 встановлено, що погодження пункту 40 Договору відбуваються сторонами шляхом закреслення непотрібного. Зі змісту договорів оренди землі від 1 червня 2004 року (а.с. 7-8; 9-10; 31-32; 33-34) вбачається, що сторони належним чином не визначили та не узгодили умову про його розірвання в разі переходу права власності на орендовану земельну ділянку, положення пункту 40 Договорів не містять закреслень. У судовому засіданні встановлено, що сторонами Договорів не передбачена можливість їх розірвання у зв`язку з переходом права власності на орендовані земельні ділянки, а тому суд приходить до висновку, що відповідно до положень ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 року в цивільній справі № 582/1132/17. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено обов`язок суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed