Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з указаним вище позовом та просив суд визнати недійсним та скасувати наказ № 144-п від 21.09.2015 р. про увільнення [PERSON] від виконання обовязків генерального директора ДГІ «ДПІ «ДІПРОВЕРФ»; визнати недійсним та скасувати наказ № 145-п від 21.09.2015 р. про призначення [PERSON] генеральним директором ДП «ДПІ «ДІПРОВЕРФ»; поновити позивача на посаді генерального директора ДП «ДПІ «ДІПРОВЕРФ» з 21.09.2015 p.; стягнути з ДП «ДПІ «ДІПРОВЕРФ» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.09.2015 р. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на наступне: 25 вересня 2014 року наказом Міністерства промислової політики України № 67-Д «Про покладення виконання обов'язків генерального директора на [PERSON]І.» на нього покладено виконання обов'язків керівника державного підприємства «Державний проектний інститут «Діпроверф» (далі - ДП «ДПІ «Діпроверф») з 26 вересня 2014 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2014 року Міністерство промислової політики реорганізовано шляхом приєднання до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України. Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (далі - Мінекономрозвитку України) від 21 вересня 2015 року № 144-п [PERSON] увільнено від виконання обов'язків директора ДП «ДПІ «Діпроверф». З даним наказом він не ознайомлений у порядку, передбаченому чинним законодавством України, внаслідок перебування на стаціонарному лікуванні. Наказом Мінекономрозвитку України від 21 вересня 2015 року № 145-п генеральним директором ДП «ДПІ «Діпроверф» призначено [PERSON] Позивач вважає дії Мінекономрозвитку незаконними і такими, що суперечать нормам діючого законодавства України, порушує його право на труд. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити. Також пояснили, з позивачем укладено безстроковий трудовий договір, тому\~ при призначенні [PERSON] генеральним директором ця посада вже не була вакантною, та саме призначення порушує право позивача на труд, яке передбачене ст.. 43 Конституцією України. У судовому засіданні представник Міністерства економічного розвитку і торгівлі України позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні та надав письмові заперечення на позовну заяву. Представник державного підприємства «Державний проектний інститут «Діпроверф» до судового засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Матеріали справи містять заперечення по позовну заяву, згідно якої представник підприємства просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи, міністра економічного розвитку і торгівлі [PERSON], [PERSON], [PERSON] до судового засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином. Суд, вислухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги, такими, що не підлягають задоволенню. Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що [PERSON] з 09.09.2014 р. працював заступником генерального директора з економічних питань ДП «ДПІ «ДІПРОВЕРФ» (далі ДП «ДПІ «ДІПРОВЕРФ»), що підтверджується записом у трудовій книжці позивача. Наказом Міністерства промислової політики України №67-Д від 25.09.2014 р. на [PERSON] покладено обовязки керівника ДП «ДПІ «ДІПРОВЕРФ» з 26.09.2014 р. Відповідно до наказу Промислової політики України Мінпромполітики України від 26 вересня 2014 року № 124-к [PERSON] приступив до виконання обов'язків генерального директора ДП «ДНІ «Діпроверф» з 26 вересня 2014 року. Підставою для покладання на позивача обовязків генерального директора підприємства зазначено заяву [PERSON] та доповідну записку Департамента високотехнологічних галузей, в сфері управління якого знаходилось ДП «ДПІ «Діпроверф». Згідно п. 3 вказаного Наказу №67-Д, директору Департаменту високотехнологічних галузей, як вищому керівникові, ставилось у місячний термін внести доповідною запискою пропозицію щодо подальшого призначення керівника ДП «ДПІ «ДІПРОВЕРФ». Суд вважає помилковим посилання представника позивача на той факт, що покладення на [PERSON] обовязків керівника ДП «ДПІ «ДІПРОВЕРФ»є його переведенням на іншу постійну роботу, оскільки суду не надано відповідного наказу щодо переведення на іншу постійну роботу, що також підтверджується наявними та вивченими під час судового розгляду штатним розписом ДП «ДПІ «ДІПРОВЕРФ» та табелем обліку використання робочого часу ДП «ДПІ «ДІПРОВЕРФ». Також судовим розглядом встановлено, що наказом Мінекономрозвитку від 2 березня 2015 року № 208 оголошено конкурсний відбір керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки, що належить до сфери управління Мінекономрозвитку, зокрема, на посаду генерального директора ДП «ДПІ «Діпроверф», яким встановлено, що заяви від осіб, які виявили бажання взяти участь у конкурсному відборі, приймаються протягом 30 календарних днів після оприлюднення оголошення про проведення конкурсного відбору на посаду, що стала вакантною. Інформація про оголошення конкурсу була розміщена на офіційному веб- сайті Мінекономрозвитку та оприлюднена в газеті «Урядовий кур'єр» від 12 березня 2015 року № 45. Наказом Мінекономрозвитку від 5 березня 2015 року № 220 утворено постійно діючу комісію для проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки та визначення претендентів на посади керівників особливо важливих для економіки підприємств, що належить до сфери управління Мінекономрозвитку та затверджено Порядок роботи комісії. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 23 березня 2014 року № 408-р «Деякі питання управління Міністерством економічного розвитку і торгівлі об'єктами державної власності», постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2014 року № 94 «Про реорганізацію Міністерства промислової політики». Мінекономрозвитку є органом управління ДП «ДПІ «Діпроверф» та здійснює функції щодо призначення його керівника. Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується сторонами по справі, позивач не подавав заявку щодо своєї участі у конкурсі, тобто не скористався своїм правом на участь у конкурсі, відповідно до вимог діючого Законодавства України, щодо зайняття посади генерального директору підприємства. За результатами конкурсного відбору наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 21 вересня 2015 року № 145-п [PERSON] призначено на посаду генерального директора ДП «ДПІ «Діпроверф», як такого, що пройшов конкурсний відбір на цю посаду, на термін та на умовах, визначених контрактом. При цьому, відсутні відомості, що [PERSON] звертався з відповідною заявою про участь у конкурсі. Наказом Міністерства економічної політики України № 144-п від 21 вересня 2015 року [PERSON] увільнено від виконання обов'язків генерального директора ДП «ДПІ «Діпроверф». Відповідно до п. 6 ст. 36 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. У матеріалах справи відсутні відомості, що відповідач здійснив дії щодо припинення або розірвання трудового договору з позивачем з правових підстав, визначених п. 6 ч. 1 ст. 36 або ч. 1 ст. 40 КЗпП України. При цьому суд зазначає, до покладання виконання обовязків керівника підприємств [PERSON] обіймав посаду заступника генерального директора з економічних питань на цьому ж підприємстві, а після увільнення від виконання таких обовязків продовжує працювати на посаді заступника генерального директора з економічних питань ДП «ДПІ «Діпроверф». Таким чином, відсутнє порушення права на труд, яке передбачене ст.. 43 Конституції України, на які посилався представник позивача. Посади «виконуючий обовязок генерального директора» не існує в-штатному розписі ДП «ДПІ «Діпроверф». Покладення виконання обовязків керівника за своєю правовою природою є тимчасовим заходом, який передбачає виконання обовязків керівника даного підприємства в обмежений у часі термін, а саме до моменту призначення органом управлінні на цю посаду керівника підприємства та укладення з ним відповідного контракту. Відповідно до Порядку погодження з [PERSON] міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2013 року № 818, призначення на посаду керівника державного підприємства відбувається за погодженням з головою місцевої державної адміністрації. Відповідного погодження кандидатури [PERSON] не відбулося, відповідних відомостей матеріали справи не містять. Судом досліджувались листи непрацездатності на імя [PERSON], у період з 21.09.2015 р. по 23.09.2015 р., гідно якого позивач доглядав хвору дитину, яка перебувала на амбулаторному лікуванні, а також [PERSON] перебував на амбулаторному лікуванні в КЗОЗ «ХМП №6» з 24.09.2015 р. по 02.10.2015 p., та на стаціонарному лікуванні в КЗОЗ «ХМКЛ № 8» з 05.10.2015 р. по 16.10.2015 р. та з 19.10.2015 р. по 03.11.2015 р. Суд не погоджується з висновками представника позивача, що було порушено вимоги ст.. 40 ч. 3 КХпП України, оскільки, позивача не було звільнено з роботи, він залишився працювати на підприємстві на посаді заступника генерального директора з економічних питань, а позивача було увільнено від виконання обовязків генерального директора ДП «ДПІ «Діпроверф». Таким чином, увільнення від виконання обовязків генерального директора ДП «ДПІ «Дніпроверф», не є звільненням в розумінні Кодексу Законів про працю України. З урахуванням викладеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог внаслідок їх необґрунтованості. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового державного збору, судові витрати відносяться судом на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed