Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], Відділу Державної виконавчої служби Ковельського міськрайонного управління юстиції про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на автомобіль, звільнення автомобіля з-під арешту та зняття його з розшуку. Ухвалою суду до участі у справі було залучене як відповідач [PERSON] акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», оскільки арешт на майно накладений у його інтересах. Позивач доповнив вимоги, просить, крім визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнати його ще й укладеним. [PERSON] зазначав, що 06 квітня 2009 року між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу автомобіля AUDI 100, 1990 року випуску. На підтвердження цього договору позивач надав розписку, згідно з якою [PERSON] продала йому автомобіль 06 квітня 2009 року за 3250 доларів. Надана також довіреність від 06 квітня 2009 року, посвідчена приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу, відповідно до якої позивач має право, крім іншого, знімати з обліку та відчужувати цей автомобіль. 14 лютого 2015 року працівником стаціонарного поста №2 ДПС ДАІ було складено протокол огляду та тимчасового затримання транспортного засобу спірного автомобіля, який було вилучено у позивача у звязку із тим, що на цей автомобіль накладено арешт на підставі постанови старшого державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Ковельського міськрайонного управління юстиції від 02 серпня 2013 року у виконавчому провадженні за виконавчим листом № 159/1954/13-ц, виданим 12.07.2013 року, про стягнення з [PERSON] у користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за кредитним договором в сумі 102695,15 грн. та 1026,47 грн. судових витрат. Посилаючись на укладений договір купівлі-продажу автомобіля, що підтверджено розпискою та довіреністю, позивач просить визнати цей договір дійсним та укладеним, визнати за ним право власності на автомобіль, звільнити автомобіль з-під арешту та зняти його з розшуку. Крім цього, позивач вказує, що постановою вказаного вище державного виконавця від 23.01.2015 року зазначений вище виконавчий лист повернутий стягувачу, чинність арешту майна боржника припинена, інші заходи примусового виконання рішення скасовані. Отже, на момент затримання автомобіля 14 лютого 2015 року не існувало ні арешту на автомобіль, ні самого виконавчого провадження, а тому утримання автомобіля на штрафному майданчику є незаконним. [PERSON] позов визнала повністю, обставини, покладені позивачем в основу позовних вимог підтверджує і визнає. Представники виконавчої служби та банку позов не визнали і заперечили його тим, що позивач не набув права власності на автомобіль, арешт на автомобіль та оголошення його в розшук відповідають закону. В позові слід відмовити повністю. Судом встановлено, що 06 квітня 2009 року [PERSON] видала [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність на право керування та розпорядження належним їй автомобілем AUDI 100, 1990 року випуску, строком на три роки з правом передоручення, та письмову розписку про отримання від [PERSON] 3250-ти доларів. Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію вказаного транспортного засобу від 12 березня 2010 року [PERSON] є власником зазначеного автомобіля (згідно згаданої довіреності автомобіль раніше був зареєстрований за [PERSON] РЕГ Ковельського МРВ ДАІ УМВС у Волинській області 04.12.2007 року). 14 лютого 2015 року працівником стаціонарного поста №2 ДПС ДАІ було складено протокол огляду та тимчасового затримання транспортного засобу спірного автомобіля, який було вилучено у позивача у звязку із тим, що на цей автомобіль накладено арешт на підставі постанови старшого державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Ковельського міськрайонного управління юстиції від 02 серпня 2013 року у виконавчому провадженні за виконавчим листом № 159/1954/13-ц, виданим 12.07.2013 року, про стягнення з [PERSON] у користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за кредитним договором в сумі 102695,15 грн. та 1026,47 грн. судових витрат. Позивач не набув права власності на спірний автомобіль, оскільки договір купівлі-продажу цього транспортного засобу не укладався, а видача довіреності на право володіння, користування та розпорядження автомобілем та розписки не свідчать про укладення договору купівлі-продажу. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, повязаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією субєкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між субєктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). [PERSON] та [PERSON], з часу передачі автомобіля у володіння та користування останнього 06 квітня 2009 року і до моменту накладення на автомобіль арешту 02 серпня 2013 року, не оформили договір купівлі-продажу автомобіля відповідно до діючого порядку, не перереєстрували його, [PERSON] не отримав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) на своє імя. Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Договір купівлі-продажу це угода, за якою продавець (одна сторона) зобовязується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Разом з тим, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності. Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачем у позові про визнання права власності є власник особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через предявлення позову). Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Договір купівлі-продажу спірного автомобіля не укладався, цей автомобіль не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та зареєстрований за [PERSON], отже, правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на автомобіль відсутні. До того ж, сам по собі факт видачі [PERSON] довіреності [PERSON] після отримання нею грошей «за продаж автомобіля…», про що йдеться у розписці, юридично означає, що переходу права власності на автомобіль від [PERSON] до [PERSON] не відбулось і твердження останнього, що розписка доводить факт укладення договору купівлі-продажу автомобіля, невірне. Видача [PERSON] довіреності юридично означає, що вона зберегла за собою право власності на автомобіль і лише уповноважила довіреністю [PERSON] розпорядитись автомобілем від її імені. Згідно вимог ч.3 ст.238 ЦК України [PERSON], як представник [PERSON], не міг вчиняти правочин в своїх інтересах, тобто не міг, на підставі довіреності перереєструвати спірний автомобіль на себе. Тому, доводи позивача, що договір купівлі-продажу автомобіля є укладеним і це підтверджується розпискою та довіреністю, суд відхиляє. Сам факт видачі довіреності цю позицію, ці доводи, спростовує. [PERSON] юридично залишилась власником автомобіля і залишається ним досі. Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 01.04.2015 року та ухвалою апеляційного суду Волинської області від 28.05.2015 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON], Відділу Державної виконавчої служби Ковельського міськрайонного управління юстиції про визнання права власності на транспортний засіб в порядку набувальної давності та зняття арешту з транспортного засобу не встановлені обставини, які не доказуються при розгляді інших справ, зокрема, та обставина, що договір купівлі-продажу автомобіля відбувся юридично, з настанням правових наслідків. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-688цс15 видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. На підставі викладеного суд відмовляє у задоволенні вимог позивача про визнання договору купівлі-продажу автомобіля дійсним та укладеним та про визнання за ним права власності на автомобіль. Щодо вимоги про звільнення автомобіля з-під арешту та зняття його з розшуку, розширеної додатковими доводами, суд відмовляє у її задоволенні, виходячи з такого. Пунктом 2 постанови старшого державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Ковельського міськрайонного управління юстиції [PERSON] від 23.01.2015 року згаданий вище виконавчий лист повернутий стягувачу, чинність арешту майна боржника припинена, інші заходи примусового виконання рішення скасовані. Ця постанова затверджена начальником Відділу, її копія направлена стягувачу. Її ніхто не оскаржив. Посилання представника Відділу на те, що згаданий пункт випадково потрапив у постанову через недосконалість електронної системи діловодства, суд відхиляє. В мотивувальній частині постанови є вказівка на ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», яка якраз і передбачає такі заходи, отже вони не випадкові. До того ж, згадана постанова є розпорядчим документом і не може виконуватись вибірково. Інші, ніж вказано в постанові, розпорядчі рішення потребують іншої постанови, а не простого твердження про помилку і ігнорування розпорядчих приписів. Отже, юридично, на момент затримання автомобіля 14 лютого 2015 року не існувало ні правової підстави для арешту автомобіля, ні самого виконавчого провадження. Виконавче провадження було знову відкрите, правової підстави для арешту як не було з 23.01.2015 року, так і не має. Так само як не має правової підстави для розшуку автомобіля, оскільки заходи примусового виконання рішення скасовані. Оскільки немає ні правової підстави для арешту автомобіля, ні правової підстави для його розшуку, немає від чого його звільняти, автомобіль наразі юридично не обтяжений нічим. Неможливо звільнити від того, чого немає. Фактичні обмеження правомочностей щодо автомобіля, зокрема, права володіння та користування ним, мають усуватися іншими вимогами і у інший спосіб, які виходять за рамки предмету і підстави цього позову. Тому і у цій вимозі позивача слід відмовити.

Outcome: dismissed