Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк» в особі регіонального відділення АТ «ОТП Банк», який він в подальшому уточнив та збільшив позовні вимоги та просив суд: визнати недійсним Кредитний договір № ML 700/1189/2008 від 05.06.2008 та Додаток №1 від 05.06.2008 (Графік платежів) до Кредитного договору, укладений між з моменту його укладання, у зв`язку з укладенням їх під впливом обману зі сторони Банку; визнати недійсним Договір іпотеки № PML 700/1189/2008 від 05.06.2008 у зв`язку з визнанням недійсним з моменту його укладання Кредитного договору № ML 700/1189/2008 від 05.06.2008; стягнути з ПАТ «ОТП Банк» на користь [PERSON] 107 871,85 грн, як різницю між отриманою та виплаченою сумами за Кредитним договором № ML 700/1189/2008 від 05.06.2008; стягнути з ПАТ «ОТП Банк» на користь [PERSON] 40 040,00 грн, як збитки у подвійному розмірі, понесені [PERSON] у якості оплати проведення судової економічної експертизи № 11361 від 28.09.2018. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 05.06.2008 між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № ML 700/1189/2008 про надання кредиту в сумі 1 159 130, 00 грн, строком до 05.06.2023. Кредитний договір в порушення вимог законодавства про захист прав споживачів не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не містить повної орієнтовної вартості кредиту, за договором позичальник бере на себе додатковий тягар по сплаті розрахунково-касового обслуговування 1,5 % та супутні витрати при оформленні кредиту. Про порушення своїх прав він дізнався після ознайомлення з висновком судового експерта № 11195 від 19.02.2016 в іншій справі, що перебуває в Дергачівському районному суді Харківської області, тому ним не порушені строки давності звернення до суду. Так, він не був належним чином поінформований про сукупну вартість споживчого кредиту з врахуванням процентної ставки, яка виявилася більшою, ніж зазначена в інформаційному листі. Позивач вважає, що банк свідомо приховав в ід нього дійсні умови кредитного договору щодо сукупної вартості кредиту та платежів із зазначенням суми непогашеного кредиту, підмінивши її іншої схожою інформацією, яка не має відношення до дійсних умов кредитного договору. Крім того, без належної правової підстави включив комісію в розмірі 1,5 % за розрахункове?касове обслуговування, яка склала 17 130,00 грн і була ним сплачена. Позивач вважає, що Банк включив умови, які є несправедливими, позичальник був введений в оману в результаті нечесної підприємницької практики Банку. Обізнаність щодо дійсних умов кредитного договору призвела б до відмови з боку позивача вчиняти такий правочин. У зв`язку з цим просить визнати кредитний договір недійсний з моменту його укладення як такий, що не відповідає ч. 1,3 ст. 203 ЦК України. Також просить визнати недійсним договір іпотеки, укладений на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, стягнути з відповідача різницю між отриманою та виплаченою сумами за кредитним договором та збитки за проведення експертизи у подвійному розмірі. 22.06.2016 ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова відкрито провадження по справі. 22.03.2017 ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова відмовлено у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів. 22.03.2017 до суду надійшли заперечення представника відповідача на позовну заяву, відповідно до яких представник позивача просила застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову [PERSON] . В обґрунтування заперечень зазначено, що всі вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на момент укладення спірного договору були виконані, а вся необхідна інформація надана [PERSON] , про що свідчить особистий підпис останнього в інформаційному листі. Також зазначено, що умови Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 були повністю виконані Банком, разом з тим нормативно-правові акти НБУ не є актами цивільного законодавства в розумінні ст. 4 ЦК України. Крім того, позивачем не доведено, що під час укладення оскаржуваного договору відповідачем було свідомо приховано важливу інформацію перед підписанням договору. Щодо позовної давності представник відповідача зазначив, що право на позов у відповідача виникло 05.06.2008, коли сторони уклали кредитний договір, тому трирічний строк для звернення до суду сплинув 05.06.2012. 02.08.2017 ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова відмовлено у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про забезпечення доказів. 18.09.2017 ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова клопотання позивача [PERSON] про забезпечення доказів залишено без задоволення. 18.09.2017 ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова Теслікової І. І. задоволено заяву [PERSON] про відвід судді Теслікової І. І. На підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2017 (розпорядження № 02-15/205 від 21.09.2017) у зв`язку з задоволенням відводу судді Тесліковій І. І. справу було передано судді Шелест І. М. 28.09.2017 ухвалою суду справа була прийнята до провадження судді Шелест І. М. 24.01.2018 ухвалою суду клопотання позивача [PERSON] та його представника - адвоката Федосенка Н. А. про витребування доказів задоволено, витребувано у Харківського науково?дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М. С. Бокаріуса дублікат або належним чином засвідчену копію висновку судової економічної експертизи № 11195 від 19.02.2016 за матеріалами цивільної справи № 619/5042/14-ц. 18.04.2018 ухвалою суду клопотання позивача [PERSON] про призначення експертизи задоволено, по справі призначено судово-економічну експертизу, провадження по справі зупинено до отримання експертного висновку. 11.10.2018 до суду надійшли матеріали цивільної разом із висновком судової економічної експертизи № 11361 від 28.09.2018. 16.11.2018 ухвалою суду провадження у справі поновлено. 05.07.2019 до суду надійшла заява [PERSON] про уточнення позовних вимог. 15.10.2019 ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова до участі у справі в якості третьої особи залучено ТОВ «ОТП Факторинг Україна». 25.02.2020 до суду надійшли пояснення представника відповідача на заяву про уточнення позовних вимог. Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити, в обґрунтування зазначив, що така послуга Банку як розрахунково-касове обслуговування при укладенні кредитного договору не суперечить вимогам Правил, оскільки надається не у зв`язку з укладенням, зміною або припиненням правовідносин, а пов`язані з переказом коштів. Вся необхідна інформація була надана споживачу в інформаційному листі 01.06.2020 ухвалою суду у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. 06.07.2020 ухвалою суду заяву [PERSON] про забезпечення позову залишено без задоволення. 30.10.2020 до суду надійшла заява [PERSON] про уточнення позовних вимог, якою позивач фактично збільшив позовні вимоги. 02.11.2020 ухвалою суду прийнято збільшені позовні вимоги, частково задоволено клопотання позивача [PERSON] про виклик експертів, викликано у судове засідання експертів. 20.11.2020 ухвалою суду заяву позивача про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на належну [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] шляхом заборони її відчуження. 28.12.2020 позивач [PERSON] звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, у якій зазначив, що всупереч арешту, накладеного ухвалою від 20.11.2020, 30.11.2020 відбулося відчуження зазначеної вище квартири на користь [PERSON] за договором купівлі?продажу, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Ємець І. О. і наразі позивачу третіми особами чиняться всілякі перешкоди у користуванні квартирою, де перебуває майно позивача. 30.12.2020 ухвалою суду заяву позивача про забезпечення позову задоволено частково, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] шляхом заборони будь?якими особами її відчуження, в тому числі звернення стягнення на неї, та розпорядження в будь?який спосіб, в тому числі передання в оренду, в іпотеку, внесення до статутного капіталу тощо. 07.06.2021 ухвалою Харківського апеляційного суду вищевказану ухвалу суду першої інстанції від 30.12.2020 про забезпечення позову скасовано, заяву [PERSON] про забезпечення позову залишено без задоволення. 02.02.2021 від представника відповідача до суду надійшов відзив на заяву про уточнення позовних вимог, у якому просив у задоволенні уточнених позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування заперечень додатково зазначив, що експертом у експертному дослідженні неповно досліджено всіх матеріалів справи, зокрема, експертом не враховано особливості щодо першої дати погашення кредиту, внаслідок чого графік платежів, побудований експертами, відрізняється від графіку платежів, який є додатком до кредитного договору у зв`язку з помилково побудований першим платежем, а дані, зазначені в додатку 1 до інформаційного листка «Розрахунок орієнтованої сукупної вартості», є орієнтовними та мають інформативний характер. 02.02.2021 протокольною ухвалою суду до розгляду справи залучено третю особу - [PERSON] 11.03.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив на уточнену позовну заяву, у якій позивач просив позов задовольнити; додатково зазначив, що у банківських спорах, якщо умови договору викладені банком, їх тлумачення здійснюється на користь слабшої сторони; висновками 2?х судово?економічних експертиз підтверджується, що банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту, чим фактично ввів позичальника в оману. Висновки експертиз відповідачем не спростовані. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити з урахуванням уточнень. Наголошував на тому, що не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням кредитного договору з його обов`язковими умовами, свідомо був введений банком в оману, наслідком чого став істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків щодо розподілу коштів заявленого щомісячного платежу на погашення суми кредиту та нарахування процентів у період з 21.07.2008 по 21.01.2009 на шкоду споживача, які не відповідають ануїтетній схемі погашення кредиту. Представник позивача позов підтримала, просила задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві в останній редакції з урахуванням обставин та обґрунтування у відповіді на відзив від 11.03.2021. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, просила у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників та їх представників, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини з урахуванням положень законодавства в редакції, станом на момент укладення 05.06.2008 спірного договору. Судом встановлено, що 05.06.2008 між позичальником [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступник - ПАТ «ОТП Банк») було укладено Кредитний договір № ML 700/1189/2008 (надалі - Кредитний договір) у виді 2?ох частин кредитного договору, за яким позичальнику було надано кредит на споживчі цілі та на сплату комісії, згідно тарифів Банку, в сумі 1 159 130, 00 грн, строком до 05.06.2023 (т. 1, а.с. 11?15). Відповідно до п. 3 кредитного договору сторони погодили плаваючу процентну ставку з розрахунку: фіксований відсоток + FIDR, де фіксований відсоток = 4,99 % річних, FIDR - процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валютою кредиту, що розміщені в Банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів Банку ставка FIDR може змінюватися Банком (збільшуватися або збільшуватися) в порядку, передбаченому цим договором. Відповідно до п. 4 кредитного договору сторони погодили сплату процентів шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів - сума кредиту та нарахованих процентів щомісяця погашається рівними частинами протягом всього строку дії кредитного договору. Відповідно до п.п. 1.7.2. частини №2 Кредитного договору кредит надається однією сумою чи траншами шляхом дебетування позичкового рахунку Позичальника та перерахування кредитних коштів за реквізитами, вказаними в Кредитній/их заявці/ках Позичальника, зменшених на утриману комісію Банку у відповідності до Тарифів та умов цього договору. Додатком № 1 до договору сторонами погоджено % ставку на рівні 18,99 %, кількість місяців (періодів) - 180 (т. 1, а.с. 16?19). Відповідно до Додатку № 1 від 05.06.2008 (Графік платежів) до Кредитного договору розрахунково-касове обслуговування за рахунок кредиту 1,5% в сумі 17130,00 грн. Відповідно до графіку № 3 від 20.06.2009 до кредитного договору від 03.06.2009 % ставка встановлена на розмірі 20,99 % при кількості місяців -169 (т. 1, а.с. 23?25). Відповідно до додатку № 4 від 02.06.2011 сторони змінили % ставку на рівні 15,99 %, кількість місяців (періодів) - 145 (т. 1, а.с. 27?28). Відповідно до додатку № 1 в редакції від 13.02.2012 сторони погодили щомісячний платіж у сумі 21 103,91 грн (т. 1, а.с. 29?33). 21.10.2013 сторони уклали додатковий договір № 2 до кредитного договору яким на період з 21.10.2013 до 19.01.2014 для розрахунку процентів за користування кредиту сторони погодили використання фіксованої процентної ставки на рівні 9,5% (т. 1, а.с. 36?39). При укладенні кредитного договору позичальник ( [PERSON] ) був також під підпис ознайомлений з Інформаційним листком «Умови кредитування «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі)» від 20.05.2008 та Розрахунком орієнтовної сукупної вартості кредиту (іпотечні кредити) (Додаток № 1 до Інформаційного листка) (т. 1, а.с. 132?134). 05.06.2008 для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником боргових зобов`язань за Кредитним договором № ML 700/1189/2008 між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений Договір іпотеки № PML 700/1189/2008 від 05.06.2008. 05.06.2008 відповідно до квитанції ЗАТ «ОТП БАНК» № 86 [PERSON] було сплачено Банку комісію за кредитне обслуговування згідно діючих тарифів банку в розмірі 17 130,00 грн. 05.06.2014 між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» було укладено Договір факторингу, за яким відступлено право грошової вимоги на Кредитний портфель, який включає в себе права грошової вимоги за кредитними договором з [PERSON] . З висновку судової економічної експертизи № 11195 від 19.02.2016 вбачається, що 1) сума наданого кредиту за кредитним договором підтверджується в розмірі 1 159 130, 00 грн; 2) загальна сума грошових коштів, сплачена [PERSON] на користь Банку за кредитним договором становить 1 267 001, 85 грн; 3) суми ануїтетних платежів, що підлягали сплаті [PERSON] за кредитним договором не відповідають сумам щомісячних платежів, розрахованих за формулою ануїтенту відповідно до умов кредитного договору (т. 1, а.с. 206?219). З вказаного висновку також вбачається, що за початковими умовами Кредитного договору щомісяця необхідно було сплачувати суму у розмірі 19 498, 27 грн, а відповідно до Графіку Платежів (Додаток №1 від 05.06.2008 (Графік платежів) до Кредитного договору) останній, починаючи зі сплати першого платежу за Кредитним договором, сплачував 19 654, 38 грн, що на 156,11 грн більше необхідного; за умовами Кредитного договору від 03.06.2009 щомісяця необхідно було сплачувати суму у розмірі 21 300, 12 грн, а відповідно до Графіку Платежів (Додаток №3 від 03.06.2009 (Графік платежів в редакції від 03.06.2009) до Кредитного договору) останній сплачував 21 311, 39 грн, що на 11, 27 грн більше необхідного. З висновку судової економічної експертизи № 11361 від 28.09.2018 вбачається, що розмір відсоткової ставки, за якою фактично розраховані суми щомісячних платежів, зазначені в Додатку №1 до кредитного договору №ML-700 1189/2008 від 05.06.2008 в розмірі 19654,38 грн, виходячи з математичної формули розрахунку ануїтетного платежу та наступних умов Кредитного договору: сума кредиту 1 159 130,00 грн, кількість місяців кредитування, 180 складає - 19.17442% річних. Розмір процентної ставки зазначеної в кредитному договорі відрізняється від процентної ставки, за якою фактично розраховані суми щомісячних платежів, зазначені в Додатку №1 від 05.06.2008 (Графік платежів) до Кредитного договору №ML700/l 189/2008 від 05.06.2008, на 0,18442%. Підсумок в графі 5 Додатку №1 від 05.06.2008 (Графік платежів) до Кредитного договору № ML 700/1189/2008 від 05.06.2008, визначений виходячи з суми щомісячних платежів розрахованих за математичною формулою ануїтетного платежу та наступних умов Кредитного договору: сума кредиту 1 159 130,00 грн, кількість місяців кредитування 180, процентна ставка 18,99% складає - 3 591 862,44 грн. Підсумок графи 5, розрахований в ході дослідження за математичною формулою розрахунку ануїтетного платежу та наступних умов кредитного договору: сума кредиту 1 159 130,00 грн., кількість місяців кредитування 180, процентна ставка 18,99%, відрізняється від фактично зазначеного в Додатку №1 від 05.06.2008 (Графік платежів) до Кредитного договору № ML 700/1189/2008 від 05.06.2008 підсумку графи 5 на 28 099,59 грн (т. 1, а.с. 241?255). Тобто, відповідно до висновку експерта, різниця між обрахунком сукупної вартості кредиту, здійсненим експертом у висновку, та здійсненим банком в графіку платежів, становить 28 099,59 грн. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За правилами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1?3, 5?6 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, станом на момент укладення спірного кредитного договору, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною 2 вищевказаної статті передбачено перелік інформації, яка надається споживачу кредитодавцем перед укладенням кредитного договору. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону (абз. 2 ч. 2 ст. 11 Закону). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Невиключний перелік несправедливих умов визначено у ч. 3 вищевказаної статті. Наслідки включення до договору несправедливих умов встановлені ч. 5, 6 цієї статті, відповідно до яких, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. За змістом ч. 5 ст. 11, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, станом на момент укладення спірного кредитного договору, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Як роз`яснив Верховний Суд України у постанові від 02.12.2015 № 6?1341цс15 Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 в справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. У постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункту 4 частини третьої статті 18 Закону). Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що «доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17, у постанові Верховного Суду від 22.02.2021 у справі № 754/14531/16-ц. Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 03.03.2020 по справі № 490/905/16-ц при оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. З урахуванням положень Закону України «Про захист прав споживачів» за загальним правилом, посилання на несправедливість окремих умов договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 06.05.2020 по справі № 629/37/16-ц. Із змісту оспорюваного кредитного договору встановлено, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на час укладення кредитного договору не заявляв додаткових вимог щодо його умов та у подальшому виконував його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, в утому числі щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу. Так, позичальник був ознайомлений з існуючими умовами кредитування банку, отримав інформаційний листок та додаток до нього, в якому зазначений орієнтовний розрахунок сукупної вартості кредиту, і на власний розсуд обрав більш прийнятні умови - ануїтетний графік погашення кредитної заборгованості, позичальник був ознайомлений з інформацією про вартість оформлення кредиту, сукупну орієнтовну вартість, розмір платежів на корить третіх осіб за надані супутні послуги, реальну процентну ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту (додаток № 1 до кредитного договору). Графік платежів до кредитного договору містить про суми платежів за розрахунковими періодами протягом всього строку кредитування із зазначенням розподілу коштів щомісячного платежу на погашення основної суми кредиту та процентів за користування кредитом, на яку позивач погодився при укладенні спірного кредитного договору. Враховуючи обізнаність позивача про розмір щомісячного погашення за користування кредитом, при підписанні договору, він мав об`єктивну можливість обрахувати загальну вартість кредиту та оцінити доцільність отримання кредиту на запропонованих банком умовах. При цьому за умови дотримання позичальником усіх положень кредитного договору, ануїтетні (фіксовані) платежі є незмінними. Крім того, позивач шляхом підписання у 2008 році спірного кредитного договору, у 2013 році додаткових угод до нього, графіків платежів у різних редакціях підтверджував суму залишку непогашених кредитних коштів та заборгованості по відсоткам (зокрема станом на 05.02.2009, на 03.06.2009, на 02.06.2011, на 13.06.2016, на 21.10.2013) про будь-які порушення пунктів 3?4 кредитного договору № ML 700/1189/2008 від 05.06.2008 не заявляв, а також не вказував про невідповідність зарахування платежів ануїтетному методу погашення заборгованості. За таких обставин суд вважає, що банк надав визначену законом інформацію про умови надання споживчого кредиту, а позивач мав реальну можливість ознайомитися з умовами кредиту та не погодитися чи відмовитися від укладення договору, проте таких дій не вчинив. Натомість позивач підписав договір, отримав кредитні кошти та вносив грошові кошти на погашення боргу, тобто договір виконувався сторонами, а поведінка позивача, який через значний проміжок часу заявляє про невідповідність зарахування платежів методу повернення кредиту, не відповідає підписаним ним же у 2009?2016 роках графіках платежів. Більш того, у висновках судово-економічної експертизи графік платежів побудований з урахуванням дати першого платежу відмінної від дати погодженої сторонами у договорі з урахуванням додатків. Відповідно до висновку судової економічної експертизи № 11361 від 28.09.2018 скласти графік платежів, виходячи з розміру ануїтетного платежу розрахованого за математичною формулою із застосуванням усіх умов договору не надається за можливим. Натомість графік платежів розраховано виходячи з платіжного періоду, який дорівнює одному місяцю (аркуш висновку 9). Доводи позовної заяви про те, що факт введення його банком в оману підтверджується висновком експерта, в яких зазначено, що розраховані у графіку суми ануїтетних платежів не відповідають сумам платежів, розрахованих за методом ануїтету, який враховує як погашення суми кредиту так і відсотків, не стосуються порушення умов дійсності кредитного договору. Суд також зазначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 03.03.2021 у справі № 643/12702/15-ц висновок експертизи може свідчити лише про можливість зміни розміру кредитної заборгованості позичальника, і не може бути в силу вимог закону правовою підставою для визнання кредитного договору недійсним. Схожого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.04.2020 по справі № 760/15078/15-ц, зазначивши, що висновки експерта, у цьому випадку, можуть бути підставою лише для правильного обрахування суми заборгованості позичальника перед банком. З огляду на що, визнати вказаний висновок повним та об`єктивним в сукупності із іншими наявними в матеріалах справи доказами та обставинами встановленим судом суд не може, а тому відноситься до викладених в ньому висновків критично. Крім того, суд зазначає, що незгода позичальника з порядком зарахування коштів щомісячного платежу в рахунок погашення основного боргу та процентів, а також щодо розміру залишку заборгованості сама по собі не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. В такому випадку позичальник може оскаржувати здійснений банком розрахунок -залишку заборгованості по кредиту та вимагати його зменшення на відповідну частину. Всі інші суперечності, нечіткі або двозначні положення договору споживчого кредиту, за загальним правилом мають тлумачитися на користь споживача, в тому числі при перевірці правильності здійсненого банком розрахунку заборгованості на відповідну дату у випадку виникнення між сторонами спору з цього приводу. Отже, матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману, а посилання позивача на те, що при укладенні кредитного договору він не був в достатньому обсязі ознайомлений з умовами надання кредиту спростовуються змістом кредитного договору з додатками, який був підписаний позичальником без зауважень і заперечень. Оскільки посилання позивача на обставини введення його банком в оману стосовно ціни або способу розрахунку а також щодо ненадання банком необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації щодо ціни кредитного договору спростовується доказами по справі, судом також не встановлено фактів стверджуваної позивачем нечесної підприємницької діяльності банку, що виражалася в таких діях. За таких обставин суд вважає, що позивач не довів умислу банку, спрямованого на введення клієнта в оману щодо умов кредитування. Таким чином, доводи позивача про необхідність визнання недійсним кредитного договору в цілому є безпідставними, оскільки під час розгляду справи судом не встановлено достатніх доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, позивачем не спростовано, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту він діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши характер правочину і узгодивши всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору він без заперечень отримав кредитні кошти, тривалий час виконував свої зобов`язання з повернення цих коштів та сплати відповідних відсотків. Отже, судом не встановлено наявність передбачених ст.ст. 203, 2015, 230 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання спірного кредитного договору недійсним вцілому, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю. Щодо вимог про визнання недійсною умови договору про сплату позичальником на користь банку комісії про розрахунково?касове обслуговування в сумі 17 130,00 грн суд зазначає наступне. Згідно з абз. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, станом на укладення спірного кредитного договору, споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Відповідно до ч. 5, 8 ст. 18 Закону нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно з ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції, станом на момент укладення спірного кредитного договору, банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено законом. Однак, включення в кредитний договір умов про комісію у розмір 17 300,00 грн не може бути підставою для визнання спірного кредитного договору недійсним вцілому. У той же час, заперечуючи проти задоволення позову, представник АТ «ОПТ Банк» просив застосувати позовну давність. Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи те, що порушення сторонами вимог статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було допущено саме в момент укладення оспорюваного договору - 05.06.2008, то саме в цей момент позичальник був обізнаний про умови кредитного договору, якими установлено сплату комісійної винагороди за розрахунково-касове обслуговування, однак з позовом до суду [PERSON] звернувся у червні 2016 року З урахуванням наведеного у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору в частині умов про сплату позичальником на користь банку комісії про розрахунково?касове обслуговування в сумі 17 130,00 грн, слід відмовити саме у зв`язку з пропуском позовної давності. Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 27.05.2020 по справі № 200/15626/15-ц. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29?30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Таким чином, суд вважає, що у задоволення позову про визнання недійсним кредитного договору № ML 700/1189/2008 від 05.06.2008 та Додаток №1 від 05.06.2008 (Графік платежів) до Кредитного договору слід відмовити. Оскільки позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки № PML 700/1189/2008 від 05.06.2008 та стягнення коштів є похідними від вимоги про визнання недійсним основного договору, то суд доходить висновку про задоволенні позову в цій частині також. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed