Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» - про стягнення страхового відшкодування та визнання недійсним певного пункту договору добровільного страхування наземного транспорту. Позивач при зверненні до суду мотивує свої вимоги тим, що 15 червня 2012 року між позивачем та ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» було укладено договір страхування транспортного засобу № 982/12-Тз/К. Об'єктом страхування є автомобіль MITSUBISHI PAJERO, реєстраційний номер [NUMBER], який належить позивачу на праві власності. 25 грудня 2012 року автомобіль позивача було викрадено. Після чого, позивач, у передбачений договором строк, звернувся до страховика із заявою про виплату йому страхової суми у зв'язку з настанням страхового випадку, надавши при цьому необхідний перелік документів. Проте виплату страхового відшкодування відповідачем не було здійснено. Позивач зазначає, що задля здійснення страхового відшкодування йому було запропоновано, на виконання п. 27.6 договору страхування, укласти угоду про передачу права власності на автомобіль (Абандон). Проте, детально ознайомившись з умовами угоди, позивач виявив, що остання суперечить його інтересам, умовам договору та вимогам законодавства. За умовами п. 4 договору предметом договору страхування є майнові інтереси позивача, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим транспортним засобом - автомобілем MITSUBISHI PAJERO, реєстраційний номер [NUMBER]. Згідно п. 22.1 договору, страховик взяв на себе зобов'язання здійснити страхувальнику виплату страхового відшкодування у разі настання страхового випадку. 25 грудня 2012 року із застрахованим транспортним засобом стався передбачений п. 22.2.1 договору, страховий випадок, який, кваліфікується за ризиком як незаконне заволодіння транспортним засобом - угон (викрадення). За фактом викрадення автомобіля 25 грудня 2012 року було відкрито кримінальне провадження. У відповідності до умов договору, позивачем з метою отримання страхового відшкодування були направлені страховику усі необхідні документи. 08 квітня 2013 року ПРАТ «СК «Арсенал Страхування», шляхом надіслання електронного листа, повідомило позивача про те, що для отримання страхового відшкодування йому потрібно оформити відмову від права власності на застрахований автомобіль на користь страховика (абандон), надавши для підписання проект угоди про передачу страховику права власності на застрахований автомобіль (Абандон). Позивач зазначає, що умови викладені в угоді про передачу права власності суперечать його інтересам та умовам договору страхування. Зокрема, п. 27.6 договору страхування визначено, що витрати на переоформлення транспортного засобу сторони несуть порівну. В той же час, п. 2.5 угоди про передачу права власності встановлено, що у разі отримання від компетентних органів повідомлення про відсутність обмежень щодо реалізації права власності щодо автомобіля, страхувальник зобов'язаний протягом трьох робочих днів з моменту отримання такого повідомлення звернутись до РЕП ДАІ МВС України для переоформлення передачі права власності на транспортний засіб на користь страховика, отримати переоформлені на страховика документи та здійснити фактичну передачу страховику переоформленого і зареєстрованого на страховика транспортного засобу не пізніше одного місяця з дати повернення транспортного засобу компетентними органами. Також, умовами угоди про передачу права власності визначено ряд інших застережень для страхувальника, які не були обумовлені у договорі страхування. Зокрема, штрафні санкції за невиконання умов угоди про передачу права власності, покладення на страхувальника обов'язків по відновленню пошкодженого транспортного засобу, здійснення процедури дублювання ідентифікаційних номерів, стягнення зі страхувальника на користь страховика витрат по розшуку застрахованого майна. Позивач вважає, що підписання угоди про передачу права власності порушує інтереси страхувальника. Позивач зазначає, що п. 27.6 договору страхування є несправедливим для страхувальника, нечітким та двозначним, що суперечить вимогам законодавства. В зв'язку із зазначеним, позивач з урахуванням уточнень просив суд: - стягнути з Приватного акціонерного товариства «СК «Арсенал Страхування» на користь [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 57000 грн.; - стягнути Приватного акціонерного товариства «СК «Арсенал Страхування» на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн.; - визнати недійсним п. 27.6 договору добровільного страхування наземного транспорту №982/12Тз/К від 15. 06. 2012 року. Позивач в судовому засіданні уточнену позовну заяву підтримав та просив суд про задоволення позову. Представник позивача в судовому засіданні просив суд про задоволення позову. Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог позивача заперечував в повному обсязі, подавши до суду письмові заперечення проти позову, відповідно до яких представник відповідача посилаючись на те, що відповідачем було виконано всі умови договору страхування, просив відмовити в задоволенні позову повністю. Суд, заслухавши пояснення сторін присутніх в судовому засіданні, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що 15 червня 2012 року між [PERSON] та ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» було укладено договір страхування транспортного засобу № 982/12-Тз/К (а.с. 10-14). Об'єктом страхування за вказаним договором є автомобіль MITSUBISHI PAJERO, реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON] на праві власності. Вбачається, що 25 грудня 2012 року автомобіль [PERSON] MITSUBISHI PAJERO, реєстраційний номер [NUMBER] було викрадено (а.с. 15). Після викрадення автомобіля, [PERSON] 27. 12. 2012 року, звернувся до страховика із заявою про виплату йому страхової суми у зв'язку з настанням страхового випадку, надавши при цьому необхідний перелік документів. Вбачається, що задля здійснення страхового відшкодування позивачу було запропоновано, на виконання п. 27.6 договору страхування, укласти угоду про передачу права власності на автомобіль (Абандон). Однак позивач, ознайомившись з умовами угоди виявив, що остання суперечить його інтересам, умовам договору та вимогам законодавства, в зв'язку з чим відмовився від укладення угоди. Таким чином, виплата страхового відшкодування позивачу здійснена не була. Позивач вважаючи, що умови п. 27.6 договору добровільного страхування наземного транспорту №982/12Тз/К від 15. 06. 2012 року є не справедливими, просив суд про задоволення позову, на що слід зазначити наступне. Згідно зі ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків, має право на їх відшкодування у розмірі витрат, які вона зробила чи мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до умов договору страхування (п.27.6.) обов'язковою умовою для виплати страхового відшкодування за ризиком «викрадення» є укладення між страховиком і страхувальником угоди, відповідно до якої страхувальник зобов'язується у разі якщо викрадений транспортний засіб буде пізніше знайдено, передати право власності на нього страховику або представнику (оформити абандон). Витрати на переоформлення транспортного засобу сторони несуть порівну. Вбачається, що на підставі вказаного пункту договору [PERSON] була надана типова форма абандону угоди про передачу права власності, у якій викладено процедуру виконання зобов'язань страхувальника, передбаченого п 27.6 договору, а також містяться гарантії для ПРАТ «СК Арсенал Страхуванння», які повинні мінімально забезпечити виконання страхувальником зазначеного зобов'язання. Судом встановлено, що позивачем не було надано відповідачу підписаної з боку позивача угоди про передачу права власності. Окрім того, судом встановлено, що позивачем не було виконано обов'язок щодо передачі другого комплекту ключів від транспортного засобу страховику, що відповідно до п. 28.4.16 договору, є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування не залежно від причин невиконання такого обов'язку (втрата, тощо). Крім того вбачається, що позивачем не було виконано умови договору, щодо повідомлення страховика про втрату цих ключів до настання страхового випадку, не зважаючи на те, що вказана обставина суттєво збільшує ступінь страхового ризику. Повідомлення про втрату комплекту ключів було здійснено позивачем після викрадення автомобіля, що фактично скасовує його здійснення. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про страхування», підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є: інші випадки, передбачені законом. Так, згідно листа №111213-4736/К від 11. 12. 2013 року, відповідачем було відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування, на підставі 28.4.16 договору страхування (а.с. 45). Згідно вимог ст. ст. 27-30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відмова відповідача у здійсненні страхового відшкодування вмотивована, оскільки відсутні підстави для здійснення виплати страхового відшкодування [PERSON], в зв'язку з не виконанням останнім умов договору, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині. Щодо вимоги позивача про визнати недійсним п. 27.6 договору добровільного страхування наземного транспорту №982/12Тз/К від 15. 06. 2012 року, слід зазначити наступне. Договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Відповідно до ст. 998 ЦК та ст. 29 Закону договір страхування визнається недійсним і не підлягає виконанню у разі: 1) якщо його укладено після страхового випадку; 2) якщо предметом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації на підставі судового вироку або рішення, що набуло законної сили. Вбачається, що будь-які з вищевказаних підстав були відсутні при укладанні договору страхування. Крім того, згідно із п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 6, відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 -210, 640 ЦК (435-15 ) тощо). Так, згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Вбачається, що договір страхування був укладений з додержанням положень ст. ст. 205-210 ЦК України, з дотриманням вимог щодо письмової форми правочину та відповідає вільному волевиявленню, про що свідчать підписи сторін. Позивач вказує, що умови договору є несправедливими, мають дисбаланс договірних прав та обов'язків на його шкоду, а також те, що він не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням договору з п. 27.6 договору та умовами абандону. Дані твердження позивача не відповідають дійсності та свідчать про відсутність бажання з його боку виконувати належним чином свої обов'язки при отриманні страхового відшкодування за ризиком «викрадення». Відповідно до п. 1.1 угоди про передачу права власності (абандону) предметом цієї угоди є обов'язок страхувальника передати страховику право власності на застрахований транспортний засіб, в разі його знайдення після виплати страхового відшкодування. Таким чином, всі обов'язки згідно із угоди про передачу права власності (абандону) виникають у позивача лише після знайдення застрахованого транспортного засобу за викрадення якого позивач отримав страхове відшкодування. Позивач отримує страхове відшкодування за ризиком «викрадення», а у разі знайдення застрахованого автомобіля повинен передати право його власності відповідачу, оскільки вже отримав кошти які покрили його збитки. Договір страхування був підписаний позивачам та відповідає його вільному волевиявленню. Позивач перед підписанням договору мав реальну можливість ознайомитись з усіма його умовами, в тому числі з умовами угоди про передачу права власності (абандону). Крім того позивач просив визнати недійсним п. 27.6 договору страхування залишивши в силі інші умови договору, в тому числі щодо виплати страхового відшкодування. Однак, відповідно до ст. 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Проте, кожна страхова компанія в Україні відмовить у страхуванні автомобіля за ризиком «викрадення» за відсутності умови про передачу права власності на застрахований автомобіль в разі його знайдення, що пояснюється можливим фіктивним заявленням страхового випадку за ризиком «викрадення» з подальшим отриманням страхового відшкодування, розрахунком по кредиту. В такому разі, позивач несе подвійну вигоду, а саме отримує гроші від страхової компанії та після знайдення автомобіля залишиться його власником. Зважаючи на викладене вище, суд вважає вимогу позивача про визнання недійсним п. 27.6 договору добровільного страхування наземного транспорту №982/12Тз/К від 15. 06. 2012 року такою, що задоволенню не підлягає. Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З урахуванням того, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, вимога позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed