Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

[PERSON] звернувся у серпні 2019 року до Яремчанського міського суду з позовом до [PERSON] про стягнення з останнього 1850 доларів США боргу за договором позики, сплачених судових витрат та витрат на правову допомогу. Позов обґрунтував тим, що 18.08.2018 р. дав в борг відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 2 400 доларів США, що за курсом НБУ станом на 18.08.2018 року становило 66 240 гривень. Вказані кошти відповідач зобов`язувався повернути таким чином: половину суми -1200 доларів США - до 18.11.2018 року, а наступну половину суми - 1200 доларів США - до 18.02.2019 року, в будь-якому випадку всю суму в розмірі 2400 доларів США - 18.02.2019 року. Проте, відповідач в грудні 2018 року повернув тільки 550 доларів США і пояснив, що йому не доплатили за виконану роботу, що більше грошей він зараз немає і всю суму поверне в лютому 2019 року, як домовлялися. Однак з грудня 2018 року і до теперішнього часу відповідач не повернув борг в повному обсязі. Він неодноразово приїжджав з-за кордону, але уникав та уникає позивача, не відповідає на телефонні дзвінки. З такої поведінки відповідача стало зрозуміло, що борг він добровільно так і не поверне, тому з врахуванням повернутої різниці, позивач просить позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала у повному обсязі й просила їх задовольнити з вищевказаних підстав. Пояснила, що після подачі позову до суду відповідач ніяких коштів позивачу не сплачував. Відповідач в судові засідання 30.09., 24.10. та 09.12.2019 року не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений відповідно до вимог закону, повістку отримав особисто (а.с.23, 36, 46), від нього не надійшло клопотання про перенесення слухання справи, відзив на позовну заяву не надав суду, а тому вважаю за можливе розглянути справу у його відсутності на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінюючи всі докази в сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. За змістом положень ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. В правових позиціях, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі №6-63цс13, від 11 листопада 2015 року по справі №6-1967цс15, зроблено висновок, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з оригіналу дослідженої судом боргової розписки від 18.08.2018 року (а.с.10), [PERSON] позичив у [PERSON] гроші в сумі 2400 доларів США й зобов`язувався їх таким чином: половину суми -1200 доларів США - до 18.11.2018 року, а наступну половину суми - 1200 доларів США - до 18.02.2019 року, всю суму в розмірі 2400 доларів США - 18.02.2019 року. Зазначену письмову розписку можна віднести до боргового документа, який з огляду на вищевказані правові висновки Верховного Суду України, засвідчує факт отримання відповідачем від позивача визначеної у розписці суми грошових коштів, містить зобов`язання про їх повернення та дату отримання коштів. Однак, [PERSON] свої договірні зобов`язання своєчасно не виконав, отримані позикові кошти в повному обсязі у визначений строк до 18.02.2019 року не повернув, що підтверджується знаходженням оригіналу боргового документа у позивача та узгоджується з приписами ст.545 ЦК України. Крім того, відповідачем всупереч положенням ст.12, 81 ЦПК України не було надано суду жодних доказів на підтвердження належного виконання ним своїх договірних зобов`язань, оскільки за ч.3 ст.1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч.1 ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. При цьому, позивач у своїй заяві та представник позивача в судовому засіданні вказали, що відповідач повернув позивачу тільки 550 доларів США. Постановою Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі 373/2054/16-ц зазначено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18. Відтак, оскільки відповідачем не спростовано жодним чином наведені розрахунки, то вимоги позову в частині стягнення 1850 доларів США за договором позики підлягають до задоволення. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Оскільки відповідачем не повернуто позивачеві суму боргу в обумовлений строк в розписці, оригінал якої міститься в матеріалах справи, то право позивача невиконанням зобов`язання з боку відповідача порушено, а тому підлягає судовому захисту. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов щодо стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню, оскільки наявність боргового документа - розписки у позивача, свідчить про існування невиконаного відповідачем зобов`язання перед позивачем. За змістом вимог ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати у розмірі судового збору становлять 768,40 грн. (а.с.1-2), тому з відповідача слід стягнути на користь позивача даний розмір судового збору. Що стосується вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 5000 грн. витрат на правову допомогу, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог ч.3 ст.133, ч.2 ст.137, ст.141 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження вищевказаних обставин, стороною позивача надано суду квитанції про переказ коштів за надані послуги адвоката від 18.08.2019 р., 20.08.2019 р. та акт наданих послуг від 09.12.2019 року. Тому вимога про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу також підлягає задоволенню. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.6, 526, 527, 549-550, 625, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: approved