Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до ПАТ «ОТП Банк» про розірвання кредитного договору № ML-801/050/2008 від 12.05.2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк». Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору кредиту № ML-801/050/2008 від 12.05.2008, [PERSON] отримав кредит у розмірі 30000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,49 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12.05.2034 року. Відповідно до умов кредитного договору кредит наданий в тому числі і на споживчі цілі. Також позивач заначає, що кредитним договором порушено його права споживача посилаючись на те, що при укладені вищевказаного кредитного договору ПАТ «ОТП Банк» неналежним чином виконав свій обовязок щодо надання письмової інформації про продукцію, в тому числі про умови кредитування, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» без конкретизації виду ненаданої інформації, передбаченої в Постанові Правління Національний банк України № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Крім того також його не попередженого у встановленому законом порядку про валютні ризики. Не отримавши вказану інформацію він не був повідомлений про те, що несе валютні ризики у звязку з коливанням курсу валют, а тому ним фактично було отримано кредит, який не має споживчої властивості, оскільки у звязку з різким підвищенням вартості іноземної валюти він позбавлений можливості повертати у повному обсязі щомісячні платежі, визначені умовами договору. Вважає, що така бездіяльність відповідача спричинила укладення кредитного договору та отримання кредиту, який не має необхідних споживчих властивостей, а тому він має право звернутись до суду з вимогою про розірвання кредитного договору з підстав передбачених п. 1 ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів». В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав наведних у позові. При цьому додатково пояснив, що про порушення свого права укладеним кредитним договором [PERSON] дізнався тільки у 2014 році в період різкого знецінення гривні по відношенню до долара США. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити в його задоволенні. Додатково пояснив, що банк виконав свій обовязок щодо розяснення всіх умов кредитування про, що свідчить підпис позивача в анкеті-заяві про отримання інформації в письмовій формі, передбаченої п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом з тим пояснив, що як правило письмова памятка з підписом позичальника про ознайомлення такого з положеннями п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» має зберігатися в кредитній справі в банку, проте в цьому випадку з невідомих причин така відсутня. Крім того пояснив, що йому не відомо про те чи попереджався [PERSON] перед укладенням кредитного договору про тягар несення валютних ризиків. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як передбачено положеннями ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Разом з тим принцип свободи договору не є абсолютним, межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору № ML-801/050/2008 від 12.05.2008, [PERSON] отримав кредит у розмірі 30000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,49 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12.05.2034 року. Відповідно до п. 2 частини № 1 кредитного договору кредит наданий в тому числі і на споживчі цілі. В свою чергу позичальник зобовязався прийняти, належним чином використати й повернути позивачу вказані кредитні кошти у строки, зазначені в кредитному договорі (зокрема п. 1.6. частини № 2 кредитного договору), та в порядку та на умовах, що визначені в кредитному договорі (зокрема п. 1.5. частини № 2 кредитного договору). Отже, з умов кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях. Таким чином оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту. Відповідно до рішення Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. При цьому зазначено, що у разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями15 і 23 цього Закону. На виконання в тому числі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з метою захисту прав споживачів на час укладення договорів про надання споживчих кредитів, запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Відповідно до п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту банки зобовязані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобовязаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Пунктом 2.2 цих Правил передбачено, що інформація про платежі споживача, які зазначені в пункті 2.1 цієї глави, надається з обовязковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо). Згідно з п. 2.4 Правил зазначається, що банки зобовязані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Дійсно в судовому засіданні встановлено, що відповідно в представленій відповідачем анкеті-заяві [PERSON] на отримання іпотечного кредиту міститься підпис позивача про те, що такий підтверджує надання банком інформації в письмовій формі, передбаченої п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом з тим як пояснив в судовому засіданні представник відповідача, що як правило письмова памятка з підписом позичальника про ознайомлення такого з положеннями п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» має зберігатися в кредитній справі в банку, а тому суд з метою перевірки та зясування такої обставини витребовував у банку відповідну письмову довідку з підписом позивача про розяснення та відповідно про отримання такої перед укладенням кредитного договору. Разом з тим така суду представлена не була. Одночасно судом також зверталася увага представника відповідача і на те, що відповідно до з п. 2.5 зазначених вище Правил банки зобовязані були розробити форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. В той же час суду так і не була представлена розроблена форма надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту з метою її перевірки відповідності вимогам Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Одночасно суд також звертає увагу також і на наступне. Згідно з п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобовязані під час укладення кредитного договору, зокрема, попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе споживач. Вказані положення закріплюють гарантії захисту прав споживачів, як осіб, яким об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання. З огляду на відсутність спеціальних знань, особистого досвіду, споживач є слабким субєктом економічних відносин, у звязку з чим у нього виникає ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. При цьому судом враховується, що п. 11.1 частини № 2 кредитного договору містить виключно застереження стосовно валюти платежів, тобто інформацію про щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. В той же час як про це визначає Національний банк України, що валютний ризик це наявний або потенційний ризик для надходжень і капіталу, який виникає через несприятливі коливання курсів іноземних валют і цін на банківські метали. Тобто це ймовірність виникнення можливих збитків унаслідок несприятливих змін курсів іноземних валют. Таким чином п. 11.1 частини № 2 кредитного договору жодним чином не містить положень, які б відповідали зазначеній суті поняттю «валютний ризик», а тим більше, що у випадку настання таких обставин, такі покладаються на позивача. Таким чином слід прийти до висновку про те, що відповідачем в порушення вказаних положень, при укладенні договору кредиту не було попереджено позивача (як слабкого субєкта економічних відносин) про ризики отримання кредиту в іноземній валюті, повязані із збільшенням/коливанням курсу долару США у співвідношенні до гривні, що позбавило останнього можливості за допомогою відповідної інформації оцінити ризики укладення спірного договору. З огляду на зазначене, зважаючи на принцип змагальності цивільного процесу, а також положення ч. 4 ст. 60 ЦПК України, відповідно до якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати належним чином виконаний обовязок ПАТ «ОТП Банк», передбачений ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту перед укладенням договору кредиту з [PERSON] В своєму рішенні від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 Конституційний суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Також відповідно до ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобовязання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Вирішуючи спір суд також враховує правову позицію, зроблену Верховним Судом України в Постанові від 18.09.2013 р. у справі № 6-75цс13 відповідно до якої однією з підстав розірвання договору за рішенням суду є істотне порушення стороною цього договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абз. 2 ч. 2 ст. 651 ЦК України). Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені зазначеною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. До того ж як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 16 Постанови № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору. При цьому суди повинні зясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, де передбачено обовязок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за цим договором несе споживач. Як вже було зазначено вище, що у разі ненадання зазначеної у ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями15 і 23 цього Закону. Відповідно до п. 1 ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення договору) у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Згідно ч. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу), суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Згідно з ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Положеннями ст. 60 ЦПК України закріплено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином суд приходить до висновку, що в судовому засіданні на встановлено належними та допустимими доказами в їх сукупності факту надання необхідної, достовірної та своєчасної інформацію про отриману продукцію, та відповідні валютні ризики позивачу банком, що свідчить пре те, що [PERSON] було поставлено у нерівні з банком умови, які в подальшому призвели до подальшого подорожчання продукції за кредитним договором, яку позивач отримав у банку. З приводу застосування заявленої представником відповідача позовної давності суд враховує наступне. В ст. 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якої це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати свої право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, суд зобовязаний застосувати позовну давність лише за заявою сторони у спорі, причому така заява має бути подана до винесення судового рішення. Відповідач заявив про застосування позовної давності до виниклих правовідносин та просив відмовити з цих підстав у позові. При цьому як про це зазначає Верховний Суд України, що для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (правова позиція у справі № 6-152цс14 від 29.10.2014 року). З огляду на вказане суд приходить до висновку, що обєктивна можливість [PERSON] знати про обставини порушення його прав виникла тільки у 2014 році в період різкого знецінення гривні по відношенню до долара США, що свідчить про відсутність підстав вважати про сплив позовної давності. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності та враховуючи те, відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б спростували заявлені позовні вимоги, при цьому обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню у звязку з чим слід розірвати кредитний договір № ML-801/050/2008 від 12.05.2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк».

Outcome: approved