Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області, треті особи: Регіональний сервісний центр МВС у Вінницькій області та Залізничний відділ поліції ГУ НП у Львівській області про зняття арешту з майна та усунення перешкод у здійсненні права власності, в якому просить суд зняти арешт та усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом зняття заборони на проведення реєстраційних операцій (реєстрація, перереєстрація, зняття з обліку) на транспортний засіб марки VOLKSWAGEN Т4. кузов [NUMBER]. 2002 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], належний на праві власності [PERSON], накладеної постановою старшого слідчого прокуратури Львівської області Сапуцького Р.Я. від 23.05.2011 року у кримінальній справі № 181-0311. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 2009 року є власником вищевказаного автомобіля, який був придбаний на законних підставах. Позивач вирішив перереєструвати, належний йому на праві власності автомобіль на іншу особу, однак з'ясувалося, що постановою слідчого накладено заборону на проведення реєстраційних операцій у рамках розслідування кримінальної справи. Просить позов задовольнити. 04 вересня 2018 року Регіональним сервісний центр у Вінницькій області МВС України скеровано на адресу суду відзив до позову, в якому останні зазначили, що Регіональний сервісний центр МВС у відповідності до Положення про регіональний сервісний центр МВС у Вінницькій області, що затверджене наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 року №1401 у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України від 19.05.2017 року №403 не наділене повноваженнями приймати рішення як про накладення обтяжень на майно, так і про його скасування. Окрім того, вважають, що даний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Просили врахувати дане пояснення при вирішенні справи. Учасники в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча належно були повідомлені про час та місце слухання справи, а тому згідно ст.223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у їх відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено наступні обставини. [PERSON] є власником автомобіля марки VOLKSWAGEN Т4, кузов [NUMBER], 2002 року випуску, вантажопасажирський, колір білий. 30 грудня 2002 року [PERSON] зареєстрував наведений автомобіль у Вінницькому відділі ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію серії [NUMBER] /а.с. 14/ У зв'язку з тим, що у [PERSON] виник намір перереєструвати належний йому на праві власності транспортний засіб на іншу особу, та з'ясував, що постановою старшого слідчого прокуратури Львівської області Сапуцького Р.Я. від 23.05.2011 року накладена заборона на проведення реєстраційних операцій (реєстрація, перереєстрація, зняття з обліку) в рамках розслідування кримінальної справи № 181-0311 на належний йому автомобіль марки VOLKSWAGEN Т4, кузов [NUMBER]. Як вбачається із змісту постанови, слідчим відділом прокуратури Львівської області розслідується кримінальна справа №181-0311, порушена щодо службових осіб Львівського ВРЕР УДАІ ГУМВС України у Львівській області за фактом зловживання службовим становищем та перевищенням службових повноважень за ознаками злочинів, передбачених ст.ст. 364 ч.3, 365 ч.1 КК України, та за фактом підроблення документів та використання невстановленими особами підроблених документів за ознаками злочинів передбачених ст. 358 ч.ч. 1, 3 КК України. В ході досудового слідства у справі встановлено, що у період 2008-2010 років у Львівському відділі реєстраційно-екзаменаційної роботи УДАІ ГУМВС України у Львівській області, проведено реєстрацію транспортних засобів у 235 випадках частково без сплати податку з власників транспортних засобів, що реєструються вперше в Україні, а у 1711 - повністю без сплати, внаслідок чого до місцевого бюджету не сплачено податок з власників транспортних засобів на загальну суму 45 578 100 грн., чим спричинено тяжкі наслідки державним інтересам. Судом також встановлено, що [PERSON] зареєстрував транспортний засіб на своє ім'я 30 грудня 2002 року, набувши право власності на автомобіль ще до порушення кримінального провадження. Позивач не був та не є підозрюваним, обвинуваченим чи цивільним позивачем у кримінальній справі № 181-0311, належний йому на праві власності автомобіль не був визнаний речовим доказом у наведеній справі. Позивач сплатив всі передбачені законом платежі за перереєстрацію автомобіля на своє ім'я. Вважає, що державою, в особі її правоохоронних органів, безпідставно обмежене його право власності на придбаний ним транспортний засіб. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності на наведений автомобіль набуто [PERSON] у спосіб, визначений законом. Правовий режим власності, відповідно до ст.92 Конституції України визначається виключно законами України. Відповідно до положень ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] є добросовісним набувачем автомобіля марки VOLKSWAGEN Т4, кузов [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], а накладена слідчим заборона на проведення реєстраційних операцій щодо належного йому майна є грубим порушенням права власності. Статтею 386 ЦК України закріплено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону. Положеннями ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Обмеження у здійсненні прав конкретного власника полягає у звуженні того обсягу прав яким загальна норма закону наділяє усіх власників. Це не є загальна норма, а виняткова ситуація, яка може бути наслідком неправомірної поведінки власника. В даному випадку в діях [PERSON] не встановлено неправомірної поведінки при купівлі автомобіля; майно придбане у законний спосіб; належним чином оформлено правовстановлюючі документи, сплачено відповідний податок за проведення перереєстрації вищевказаного транспортного засобу та проведено всі інші, передбачені законом платежі, тобто, автомобіль марки VOLKSWAGEN Т4, кузов [NUMBER], позивачем у власність набуто правомірно. Згідно установленої судової практики Верховного Суду України, висловленої в постанові від 15 травня 2013 року, прийнятій за наслідками розгляду справи № 6-26 цс-13, предметом якої був спір за позовом власника про звільнення майна з-під арешту, накладеного в процесі кримінального провадження, при розгляді якої Верховний Суд України надав правовий висновок, відповідно до якого, «право власності особи, яка не є учасником кримінального провадження, має захищатися шляхом звільнення цього майна з-під арешту, тобто законодавство про захист права власті поширюється на ці відносини». Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити, а відтак скасувати заборону на проведення реєстраційних операцій (реєстрація, перереєстрація, зняття з обліку) з автомобілем марки VOLKSWAGEN Т4, кузов [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON], накладену постановою старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Сапуцького Р.Я. від 23 травня 2011 року по кримінальній справі №181-0311, оскільки в іншому випадку будуть порушені права власника. Окрім того, суд вважає за необхідне сплачений судовий збір залишити за позивачем відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки питання щодо розподілу судових витрат позивачем не ставилося.

Outcome: approved