Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватофис» про визнання права власності за набувальною давністю на нежитлове приміщення - гараж площею 20,8 кв. м., який розташований за адресою: Полтавська область, м. Миргород, вул. Сорочинська, 2-Б. В позові посилається на те, що у 1998 році він придбав у [PERSON] металевий гараж, який був встановлений в дворі будинку № 2 по вул. Сорочинській в м. Миргороді за місцем його проживання. В 2005 році до нього звернувся знайомий [PERSON], який повідомив про намір Полтавського регіонального управління «ПриватБанк» збудувати ряд гаражів для свого Миргородського відділення за місцем розташування його офісу по вул. Сорочинська, 2 в м. Миргороді і запропонував для цього звільнити земельну ділянку від його металевого гаража, (для дотримання норм ДБН) з тим, що після закінчення будівництва йому буде передано гараж уже в будівлі. Протягом 2005-2006 років було здійснено в кінцевому результаті будівництво двоповерхової адміністративної будівлі з гаражем за адресою: Полтавська область, м. Миргород, вул. Сорочинська, 2-6, а саме будівля «А-ІІ». Після закінчення будівництва позивач став користуватися гаражем «1» цієї будівлі площею 20,8 кв.м. і користується ним до сьогодні. Рішенням Третейського суду при Асоціації підприємств альтернативної енергетики «Альтернатива» від 07 травня 2007 року по справі № 2-28 за позовом [PERSON] до ЗАТ «КБ «ПриватБанк» в особі філії «Полтавське головне регіональне управління» про визнання права власності на нерухоме майно визнано право власності за позивачем на нерухоме майно, а саме: будівля під літ: «А-ІІ», яка знаходиться за адресою: Полтавська область, м. Миргород, вул. Сорочинська, 2-6. Ухвалою Октябрського районного суду м Полтави від 21 травня 2007 року зобовязано Миргородське підприємство інвентаризації та експертиз зареєструвати право власності за [PERSON] на нерухоме майно: будівля під літ: «А-ІІ», яка знаходиться за адресою: Полтавська область, м. Миргород, вул. Сорочинська, 2-6. Згідно Договору купівлі-продажу від 30 грудня 2010 року [PERSON] продав, а ТОВ «ПРИВАТОФИС», від імені та в інтересах якого діяв [PERSON], придбало нежитлову будівлю, яка знаходиться за адресою: 37600, Полтавська область, місто Миргород, вулиця Сорочинська, будинок № 2-Б. Зазначені власники ніколи не претендували на гараж. Починаючи з 2006 року він добросовісно, відкрито та безперервно володіє гаражем, площею 20,8 кв.м. в приміщенні «А-ІІ», яке знаходиться за адресою: Полтавська область, м. Миргород, вул. Сорочинська, 2-Б, експлуатував його, вживав заходів для утримання майна в належному стані. Посилаючись на п. 13 Постанови пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року та положення статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої ст. 344 ЦК України просив визнати за ним право власності на вищезазначений гараж за набувальною давністю. Ухвалою суду від 15 вересня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучено ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПРИВАТБАНК» (а.с.92). Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що у 1998 році він придбав у [PERSON] металевий гараж, який був встановлений в дворі будинку № 2 по вул. Сорочинській в м. Миргороді за місцем його проживання. В 2005 році до нього звернувся знайомий [PERSON], який повідомив про намір Полтавського регіонального управління «ПриватБанк» збудувати ряд гаражів для свого Миргородського відділення за місцем розташування його офісу по вул. Сорочинська, 2 в м. Миргороді і запропонував для цього звільнити земельну ділянку від його металевого гаража, для дотримання норм ДБН. Він погодився, і не тільки звільнив земельну ділянку від свого гаража, але й допомагав забудовнику в оформленні документів та вирішенні інших питань з приводу будівництва. Після закінчення будівництва він з 2006 року став користуватися зазначеним гаражем і добросовісно, відкрито та безперервно експлуатує його до цього часу, вживає заходів для утримання цього майна в належному стані. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі довіреності (а.с.42 ) в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, суду пояснила, що ТОВ «ПРИВАТОФИС» є належним власником нерухомості, розташованої за адресою: Полтавська область, м. Миргород, вул. Сорочинська, 2-Б, площею 211,6кв.м., що підтверджує витяг про державну реєстрацію №29054456 від 18.02.2011, копія якого є в матеріалах справи. Дане майно було придбано за договором купівлі-продажу від 30.12.2010 року і відповідач не має наміру від нього відмовлятися, крім того несе тягар утримання нерухомості, а саме: здачі його в оренду, оплата податку на нерухоме майно та податок на землю. При цьому, заборгованість з податків щодо цього обєкту нерухомості відсутня. Наголосила, що позивач не лише не зазначив та не доказав про своє добросовісне володіння нерухомим майном, а навпаки, сам надає докази права власності на нерухоме майно за іншими особами, а саме: що на даний час власником майна є ТОВ «ПРИВАТОФИС». Вважала, що позивач сам стверджує про свою недобросовісність володіння гаражем, оскільки він знав про те, що володіє чужою річчю - нерухомим майном. Крім того не надав належні докази придбання в 1998 році металевого гаражу в [PERSON] та користування ним. Згідно з рішенням третейського суду при Асоціації підприємств альтернативної енергетики «Альтернатива» від 07.05.2007 №2-28 2007р., 10.01.2007 Виконавчим комітетом Миргородської міської ради Полтавської області винесено рішення №19 про надання дозволу Миргородському відділенню Полтавського регіонального управління «ПриватБанк» на будівництво адміністративної будівлі з гаражем за адресою: Полтавська область, м. Миргород, вул. Сорочинська, 2-6, а саме будівлі під літ. А-ІІ загальною площею 206,9кв.м. Вся робоча документація, необхідна для будівництва, а саме: архітектурно-планувальне завдання №7 - для нового будівництва від 26.02.2007, висновок Державного пожежного нагляду Миргородського міського управління УМНС України в Полтавській області від 30.01.2007, робочий проект водопостачання та водовідведення, проект електропостачання, технічний паспорт на виробничий будинок від 23.03.2007 року здійснено на імя замовника, яким виступає Миргородське відділення Полтавського регіонального управління «ПриватБанк». В задоволенні позовних вимог [PERSON] просила відмовити звязку з безпідставністю, необґрунтованістю та не доведеністю, а судові витрати покласти на позивача. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі довіреності (а.с.120) в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав і пояснив, що позивач нічим не підтверджує факт придбання у [PERSON] металевого гаражу, який, як слідує з пояснень наданих позивачем у судовому засіданні мав фундамент і даний договір мав бути нотаріально посвідчений. Посилаючись на пояснення [PERSON] зазначив, що не зважаючи на відсутність письмового договору суборенди, правовідносини між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за своєю суттю мають характер суборенди і отримання позивачем у такий спосіб майна не означає наявність факту добросовісного заволодіння чужим майном та відкрите та безперервне володіння ним протягом 10 років. Вважав, що ТОВ «ПРИВАТОФИС» правомірно володіє своїм нерухомим майном і надало дане майно в оренду ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», за що отримує орендну плату. На підставі чого просив відмовити у задоволенні позову повністю. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 97). Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, свідків, дослідивши письмові матеріали справи суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що Рішенням Третейського суду при Асоціації підприємств альтернативної енергетики «Альтернатива» від 07 травня 2007 року по справі № 2-28 за позовом [PERSON] до ЗАТ «КБ «ПриватБанк» в особі філії «Полтавське головне регіональне управління» про визнання права власності на нерухоме майно визнано право власності за позивачем на нерухоме майно, а саме: будівля під літ: «А-ІІ», яка знаходиться за адресою: Полтавська область, м. Миргород, вул. Сорочинська, 2-6 (а.с. 5). Ухвалою Октябрського районного суду м Полтави від 21 травня 2007 року зобовязано Миргородське підприємство інвентаризації та експертиз зареєструвати право власності за [PERSON] на нерухоме майно: будівля під літ: «А-ІІ», яка знаходиться за адресою: Полтавська область, м. Миргород, вул. Сорочинська, 2-6 (а.с.6). Згідно Договору купівлі-продажу від 30 грудня 2010 року [PERSON] продав, а ТОВ «ПРИВАТОФИС», від імені та в інтересах якого діяв [PERSON], придбало нежитлову будівлю, яка знаходиться за адресою: 37600, Полтавська область, місто Миргород, вулиця Сорочинська, будинок № 2-Б (а.с.12-15). Згідно з технічним паспортом на нежитлову будівлю, що знаходиться по вул.Сорочинській, 2-б в м.Миргороді Полтавської області, до складу приміщень будівлі входить гараж площею 20,8 кв.м., рік побудови будівлі - 2006 (а.с.8-11). 30 грудня 2010 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПРИВАТОФИС» та ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ПРИВАТБАНК» був укладений договір №0123-2-АР оренди вищевказаного нежилого приміщення площею 211,6 кв.м строком до 30 листопада 2013 року (а.с.53-56). Згідно відомостей по рахунку 361 за 2011-2013 роки відповідач отримував орендну плату (а.с.61-63). 03 грудня 2013 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПРИВАТОФИС» та ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ПРИВАТБАНК» був укладений договір №0237-2-АР оренди нежилого приміщення площею 211,6 кв.м строком до 31 жовтня 2016 року (а.с.64-69). Згідно відомостей по рахунку 361 за 2013-2016 роки відповідач отримував орендну плату (а.с.77-79). 01 грудня 2016 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПРИВАТОФИС» та ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ПРИВАТБАНК» був укладений договір оренди нежилого приміщення площею 211,6 кв.м строком до 31 жовтня 2019 року (а.с.80-85). Згідно відомостей по рахунку 361 за 2016-2017 роки відповідач отримував орендну плату (а.с.87-88). Будь яких доказів того, що між позивачем [PERSON] та третьою особою або відповідачем укладалися договори оренди чи будь-які інші договори з приводу користування спірним гаражем, або того, що позивач сплачував власнику чи орендарю кошти за право користування гаражем, суду під час розгляду справи не надано, тому суд вважає безпідставним твердження представника відповідача про те, що правовідносини між позивачем та третьою особою за своєю суттю носять характер суборенди, оскільки в них відсутні такі, встановлені ст.759 ЦК України ознаки найму (оренди) як платність і строковість. Обставини володіння та користування гаражем підтверджені показаннями свідків. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка проживає [INFO], суду пояснила, що металевий гараж, який стояв у дворі цього багатоквартирного будинку, перебував у власності [PERSON], який продав його [PERSON] При укладені договору вона присутня не була, але вона бачить, що позивач користувався цим гаражем, спочатку коли він був металевим, а потім, після побудови офісу «Приватбанку» - цегляним, що знаходиться в будівлі офісу, і користується ним до цього часу. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що коли він проживав у будинку по вул.Сорочинській, 2, у одному підїзді з ним проживав інвалід, якому міська рада дозволила поставити у дворі металевий гараж. Він спілкувався з цим чоловіком, допомагав йому, тому після його смерті спадкоємці віддали йому вказаний гараж, яким він користувався для господарських потреб. Потім до нього звернувся сусід [PERSON], який попросив продати йому цей гараж. Оскільки гараж йому був не дуже потрібен, він погодився і продав [PERSON] гараж за символічну плату. Як слідує з письмових пояснень [PERSON] посвідчених приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу, у 2005 році у звязку з необхідністю виниклою при будівництві Полтавським регіональним управлінням «Приватбанк» нежитлових приміщень для свого Миргородського відділення за місцем розташування офісу по вулиці Сорочинській, 2 в м.Миргороді, останній у 2005 році звернувся до [PERSON] з проханням звільнити територію від свого металевого гаража з фундаментом. Натомість після закінчення будівництва йому буде передано гараж вже в капітальній будівлі площею, що не менша демонтованого стандартного металевого гаража. Будівництво двоповерхової адміністративної будівлі було завершено у 2006 році і з цього часу [PERSON] став відкрито і добросовісно користуватися гаражем (а.с.99). Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. У відповідності до розяснень, які містяться в п. 9, 11 вищезгаданої Постанови, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до ч.3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи викладене посилання представника відповідача на те, що позивач не набув права власності на металевий гараж а отже не мав права ним розпоряджатися, суд вважає безпідставними, оскільки [PERSON] та [PERSON] відповідно до діючого на той час ЦК УРСР домовились щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу гаражу та відбулося фактичне виконання договору, оскільки гараж був переданий позивачу. Згідно з актом приймання-передачі нежилих приміщень від 04.01.2011 року, актом приймання-передачі приміщення від 2 грудня 2013 року до договору № 0123-2-АР від 30 грудня 2010 року, актом приймання-передачі частини приміщення від 31 грудня 2015 року до договору оренди приміщення №0237-2-АР від 03.12.2013 року, актом здачі-прийняття приміщення від 01 грудня 2016 року до договору оренди приміщення від 01 грудня 2016 року представник ТОВ «ПРИВАТОФИС» разом з представником ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» щоразу здійснювали візуальний огляд технічного стану та перевірку нежитлового приміщення загальною площею 211,6 кв.м. (а.с. 57, 60, 76, 86). Отже відповідачу протягом усього часу перебування у його власності нежитлової будівлі по вул.Сорочинській, 2-Б в м.Миргороді було відомо про перебування у володінні позивача приміщення гаражу, що розташований у цій будівлі. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач безперервно протягом визначених законом строків відкрито володіє нежитловим приміщенням гаража площею 20,8 кв.м, що розташований по вулиці Сорочинська, 2-Б в м.Миргороді Полтавської області, очевидно для відповідача і третьої особи, що підтверджується письмовими доказами. Позивач не вживав жодних заходів, спрямованих на приховання факту володіння майном від третіх осіб, у тому числі сумлінно виконував обов'язки, що лежать на власнику приміщень. Протягом всього періоду користування гаражем право позивача на володіння та користування майном ніхто не оспорював. На підставі викладеного суд вважає що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. В звязку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд,

Outcome: approved