Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Першої вінницької нотаріальної контори, за участю третіх осіб - [PERSON] та Вінницького виконавчого комітету ВМР про встановлення факту набуття права власності спадкоємця від спадкодавця, витребування 1/4 набутого майна від добросовісного набувача. Позов мотивований тим, що рідний батько позивача [PERSON] був одружений з матір`ю позивача [PERSON] . Підчас шлюбу [PERSON] придбаний у власність житловий будинок спільно з [PERSON] , що знаходився в [ADDRESS] , незакінченого будівництва (на даний час [ADDRESS] , який зареєстровано 07.01.1952 року за № 6475, в рівних долях по 1/2 частках між співвласниками. Згідно схематичного плану на придбаний житловий будинок по договору купівлі-продажу квартал № 296, домоволодіння [ADDRESS] була передана земельна ділянка, загальною площею 897.00 кв.м., виділена на підставі рішення Вінницької міської ради Депутатів Трудящих № 28/1063 від 27.08.1953 року, в подальшому зареєстрована за [PERSON] і [PERSON] 24.05.1977 року між співвласниками укладено та нотаріально посвідчено Договір про порядок користування реальними частками будинку [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] . За даним договором [PERSON] перейшла в користування кімната 1-5, житловою площею 8.33 кв.м., кімната 1-6, житловою площею 12,9 кв.м., а [PERSON] : кімната 1-7,житловою площею 16,1 кв.м., кімната 1-4, житловою площею 12,4 кв.м., кухня 1-1, времянка 1-2. Санвузол 1-3 перебуває у спільному користуванні. Господарськими будівлями, земельною ділянкою включаючи сад, за винятком двору - користується [PERSON] . Двір перебуває в спільному користуванні. [PERSON] перейшла в постійне користування земельна ділянка в розмірі 481.80 кв.м. яка використовувалась як сад та на якій було заплановано збудувати новий житловий будинок. [INFO] помер [PERSON] . 04.06.1985 року [PERSON] склав заповіт, в якому зазначив, що на належну йому частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходяться у [ADDRESS] під літерою «А» та автомобіль марки ВАЗ-2103, двигун [NUMBER] , шасі № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] заповів [PERSON] . По заповіту [PERSON] заповів своїй дружині [PERSON] 10 тисяч карбованців для будівництва нового житлового будинку. Державний нотаріус Першоївінницькоїдержавної нотаріальної контори Грабовська Т.А., видала свідоцтво про право власності від 24.01.1995 року, на 1/2 частки будинку [ADDRESS] [PERSON] 29.04.2002 року Реєстраційним посвідченням виданим Вінницьким обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації також підтверджено, що 1/4 домоволодіння [ADDRESS] , зареєстрована за [PERSON] з правом сумісної спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні нажитого подружжям, виданого першою Вінницькою державною конторою 24.01.1995 року за №5-419, дублікат якого виданий 16.04.2002 року першою Вінницькою державною конторою за №4-915; договору про порядок користування частинами будинку, посвідченого нотаріусом Вінницької міської державної нотаріальної контори 24.11.2001 року за №3008. Записано в реєстрову книгу за №6066, книга №71, домоволодіння [ADDRESS] , що в цілому складається з двох житлових будинків з господарськими будівлями. Позивач зазначає, що вказаний запис не відповідає дійсним обставинам, оскільки його мати [PERSON] не була власником двох житлових будинків, а була власником ј спільної сумісної власності набутої під час шлюбу на житловий будинок під літ. [ADDRESS] у виданому Свідоцтві не значиться та у власність не входив, оскільки був збудований в 1994 році, після смерті [PERSON] . Свідоцтво на право власності на новозбудований окремий житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] не отримала та власність не зареєструвала. [PERSON] зазначає, що він по заповіту набув права власності від Спадкодавця на ј придбаного під час шлюбу на підставі Договору купівлі - продажу від 02.11.1951 року [PERSON] з [PERSON] . Тобто став співвласником з [PERSON] , від 1/2 частки домоволодіння по [ADDRESS] в рівних частках по 1/4 домоволодіння. В період з 1990-1994 роки мати позивача - [PERSON] закінчила заплановане будівництво окремого житлового будинку (як домоволодіння) [PERSON] будинку [ADDRESS] в саду на раніше погодженій між співвласниками земельній ділянці по договору від 24 травня 1977 року укладеного [PERSON] . 24.06.1999 року матір`ю позивача [PERSON] , розпочате будівництво прийнято до експлуатації . Актом № 246 приймальною комісією прийнято до експлуатації індивідуальний окремо збудований [PERSON] в [ADDRESS] , під літерою «Е» з господарськими спорудами. З наведених підстав за твердженням позивача, ј частка права спільної сумісної власності [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] не розповсюджувалась на новозбудований житловий будинок по [ADDRESS] . Будь яке відчуження 1/4 частки права спільної сумісної власності [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] , означає протиправне позбавлення її права власності та позбавлення житла тобто є незаконним. Мати позивача - [PERSON] була інвалідом І групи, важко хворіла, її доглядали та надавали необхідну допомогу і постійно з нею проживали, як одна сім`я, позивач, його дружина - [PERSON] , та онука - [PERSON] [PERSON] перебуваючи важко хворою та в знак вдячності за доброзичливе ставлення до неї та належний догляд її з боку [PERSON] , вирішила передати співвласнику свою частину житлового будинку у постійне користування частку власності у будинку [ADDRESS] позивачу - [PERSON] та з цією метою було укладено договір від 24.11.2001 року про порядок користування житловим будинком. В наслідок чого співвласникам, які проживали в будинку під літерою «А» [ADDRESS] в користування перейшли: - [PERSON] переходить в будинку «А»; тамбур 2-1, веранда 2-2, кухня 2-3, санвузол 2-4, кімната 2-5,2-6, загальною площею 21.2 кв. м.; гараж «Д». Самовільно зведений сарай «З»; - [PERSON] переходять в будинку «А» : коридор 1-1, кухня 1-2, санвузол 1-3, кімнати 1-4, 1- 5, 1-6, загальною житловою площею 41.5 кв. м., тамбур 1, гараж «В», сарай «Б». Самовільно зведені прибудова А-1.2; тамбур а-2; - [PERSON] в будинку «Е»: коридор 3-1, санвузол 3-2, кімнати 3-3, 3-5, загальною житловою площею 64.0 кв. м., кухня 3-4. Тобто, [PERSON] прийняла в постійне користування 100% збудоване окреме домоволодіння під літерою «Е» по [ADDRESS] . ј частка власності залишилась в домоволодінні під літерою [ADDRESS] . 24.11.2001 року зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського приватного округу Павлюк І.І. та зареєстровано в реєстрі за № 3008. Відповідно до даного договору позивачу перейшло в постійне користування Ѕ частина будинку [ADDRESS] він став співвласником в рівних долях на вказаний будинок зі співвласником [PERSON] , а на теперішній час - з [PERSON] , в рівних частках по Ѕ частці. Крім того, позивач зазначає, що разом зі спадкодавцем [PERSON] проживала неповнолітня [PERSON] , 1989 року народження, яка доглядала покійну і надавала її всіляку допомогу, а тому вважається такою, що також прийняла спадщину від спадкоємця - покійної баби [PERSON] . [INFO] [PERSON] - померла. Після її смерті відкрилась спадщина, і спадкоємцем був її син - [PERSON] , який помер [INFO] . 23.06.2017 року Апеляційним судом Вінницької області по справі № 127/14737/16-ц в мотивувальній частині судового рішення зроблено висновок про те, що відповідно до положення частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 26.03.2019 року Вінницьким міським судом Вінницької області прийнято рішення у справі № 127/10173/18, яким встановлено факт постійного проживання спадкоємця - [PERSON] разом зі спадкодавцем - [PERSON] на час відкриття спадщини - [INFO] . Також, позивач зазначає, що ним доведено, що станом на 01.07.2005 року він набув право власності від спадкодавця [PERSON] на 1/4 частку власності на будинок під літерою [ADDRESS] і став власником 1/2 спільної сумісної власності домоволодіння під літерою [ADDRESS] і набув право на інші майнові і немайнові права які спадкодавцю належали та були відомі і не були відомі. Під час життя [PERSON] проживав окремо від Спадкодавця, заяву на прийняття спадщини від спадкодавця на ј частки спільної сумісної власності на домоволодіння під літерою [ADDRESS] , яка належала його матері - [PERSON] не подавав, свої права на спадкування не використав не бажав її приймати. Згідно договору купівлі - продажу від 25.11.2003 року серії ВВА № 291874, [PERSON] придбав у власність цілий житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] . Даний договір нотаріально посвідчений і зареєстрований в реєстрі № 8710. Крім того, згідно договору купівлі - продажу від 07.09.2004 року серії ВВК № 943883, [PERSON] придбав у власність цілий житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] . Даний договір нотаріально посвідчений і зареєстрований в реєстрі № 4570. Він був забезпечений житлом та не потребував його поліпшення. Рішенням Виконавчого комітету ВМР № 971 від 1999 року про прийняття в експлуатацію новозбудованого окремого житлового будинку [ADDRESS] зобов`язано ВОБТІ зробити перерахунки долей по домоволодіннях, в тому числі і по [ADDRESS] . Зареєструвати прийняті до експлуатації будинки та господарські будівлі і внести необхідні зміни в документацію житлових будинків згідно з цим рішенням. Зазначене рішення не було виконане. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] постійно використовували недійсні документи, та відділи нотаріату для протиправного заволодіння 1/4 частки спільної сумісної власності, яка належала [PERSON] на будинок під літерою [ADDRESS] , набутого права власності під час шлюбу 1951 року достовірно знали, що діють протиправно, не законно. Позивач зазначає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] по суті викрали у нього спадкове майно шляхом обману, за допомогою організованої групи осіб причетних до протиправного заволодіння 1/4 частки власності нерухомості домоволодіння придбаного в 1951 році під час шлюбу подружжям, під літерою «А» по [ADDRESS] та своїми діями [PERSON] і [PERSON] спричинили моральну шкоду позивачу, яку він оцінює в 170 000 грн., та просить стягнути на його користь. Моральну шкоду позивач обгрунтовує тим, що з боку відповідачів [PERSON] та [PERSON] вбачаються відкриті протиправні дії на викрадення у нього найціннішого, що у нього є в житті про пам`ять його рідних батьків від протиправного заволодіння власністю ј частки, така поведінка відповідачів призвела позивача та його стан здоров`я: - до стійкої дестабілізації внутрішнього стану з проявами психологічно руйнівних почуттів; - до проявів гострого емоційного стресу; - до набуття «руйнівного» характеру на психологічному, фізичному та соціальному рівнях; - до негативної динаміки рис характеру у вигляді підвладності психотравмуючими почуттям безпорадності, гніву, зневаги за стан здоров`я; - до стійкого внутрішнього напруження з приводу порушеного відчуття впевненості, стабільності у житті до втрати цінності залишених моїми батьками. З урахуванням наведених страждань, і мук позивач постійно відчуває те, що ніхто не може відчути: ті пекучі страждання, нестерпний біль, відчуття неповноцінності здорового способу життя, фізичної та матеріальної обмеженості у пам`яті рідних батьків викраденої власності у брехні та обмані, наклепів на нього. Що спонукало до психолого - емоційних перевантажень. Моральна шкода для позивача є неоціненною, але на даний час моральну шкоду оцінює в сумі позбавленої власності його та його рідних в ј частині, яка оцінена ТОВ «Подільський Експертний центр № 15 від 09.10.2017 року» в сумі 170 000 грн. Крім того позивач зазначає, що на неодноразові його звернення до першої державної нотаріальної контори видати Свідоцтво про прийняття спадщини як такого, що набув права власності, йому було відмовлено. На думку позивача, дії державного нотаріуса Першої державної вінницької нотаріальної контори по реєстрації права власності 1/4 частки спільної сумісної власності від Спадкодавця на покійного [PERSON] щодо реєстрації права власності є незаконними. У зв`язку із викладеним вище, позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту прийняття ним спадщини станом на 01.07.2005 року, права власності на спадкове майно ј частки спадщини після смерті рідної матері Спадкодавця [PERSON] та визнання за ним права власності на ј частки спільної сумісної власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель двох житлових будинків з прибудовами домоволодіння під літерами «Е» та [ADDRESS] . Скасувати державну реєстрацію права власності проведеної Першою вінницькою державною нотаріальною конторою об`єктів нерухомого майна домоволодіння з двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , проведеного запису 28 грудня 2012 року на ім`я померлого [PERSON] , на приватну спільну власність ј частки на підставі рішення суду, справа №2-706/05, 28.04.2005 Ленінського районного суду м. Вінниці, справа № 2-6781/07 від 10.06.2009 року. Додаткового рішення Ленінського районного суду м. Вінниці та ліквідувати даний запис. Вилучити в [PERSON] приватну спільну сумісну власність на нерухомість домоволодіння під літ. «Е» та [ADDRESS] ј частки набутої на підставі неправомірно застосованих рішень суддів справа №2-706/05, 28.04.2005 Ленінського районного суду м. Вінниці, справа № 2-6781/07 від 10.06.2009 року. Додаткового рішення Ленінського районного суду м. Вінниці. Зобов`язати Першу вінницьку державну нотаріальну контору видати Свідоцтво про право власності спадкового майна нерухомості від Спадкодавця [PERSON] на ј частку спільної сумісної власності домоволодіння під літ. «Е» та «А» за [ADDRESS] . Стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] моральну шкоду на користь позивача в сумі 170000 грн. та судові витрати. Ухвалою суду від 29.10.2020 року позовну заяву залишено без руху та позивачу визначено строк для усунення виявлених недоліків. 11.11.2020 року позивач надав до суду заяву про усунення недоліків відповідно до ухвали суду. Ухвалою суду від 17.11.2020 року у даній справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 01.02.2021 року витребувано матеріали інвентаризаційної справи. Ухвалою суду від 01.03.2021 року продовжено строки підготовчого засідання. В подальшому, 23.03.2021 року, представником позивача - адвокатом Семенюком І. В. подано заяву про уточнення та зміну позовних вимог. Поясненнями представника позивача [PERSON] підтверджено, що дана заява є тотожною за змістом з предмету та підстав первісного позову, містить аналогічні позовні вимоги. Вимоги позову мотивовані тим, що позивачу [PERSON] належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першою вінницькою державною нотаріальною конторою від 24.01.1995 р. ј частка будинку з відповідними господарськими будівлями, що розташовані за [ADDRESS] . [INFO] померла його мати - [PERSON] , а тому він має право на спадкове майно, тобто на ј частку зазначеного житлового будинку та господарських споруд, що належало спадкодавцю. При цьому ј частка зазначеного вище житлового будинку з господарськими спорудами була зареєстровано на ім`я [PERSON] на підставі судових рішень від 28.04.2005 р. та 10.06.2009 р.. Спадкове майно померлого [INFO] [PERSON] було прийнято та зареєстровано за добросовісними набувачами - відповідачами [PERSON] та [PERSON] .. Позивач вважає, що зазначені відповідачі своїми протиправними діями спричинили позивачеві моральну шкоду, яка має бути відшкодована, а вказане нерухоме майно витребуване у відповідачів. Ухвалою суду від 08.04.2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] вимоги первісного позову та заяви про уточнення і зміну позовних вимог підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] - дружина позивача, заявлені позовні вимоги визнала в повному обсязі та суду пояснила, що в будинку [ADDRESS] вона проживає з часу одруження з позивачем. З ними також проживала свекруха [PERSON] , яка через добрі відносини за життя подарувала їй належну їй ј частку у даному будинковолодінні. Вона та представник позивача (на той час) - [PERSON] хотіли оформити спадщину померлої в грудні 2004 р. [PERSON] на її сина - [PERSON] , але документів на підтвердження даного факту немає. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Аліфанова Л.І. в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечила, посилаючись на відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів стосовно того, що померла [PERSON] на час відкриття спадщини мала у власності об`єкти нерухомого майна. Зазначила, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Право кожного виникло на відповідних законних підставах, відповідно до обсягу та розміру прав попередніх власників. Житловий будинок «Е» на праві власності належить співвласникам [PERSON] та [PERSON] . Представник вважає, що позов є новою спробою скасувати чинне судове рішення Ленінського районного суду м. Вінниці, ухвалене в 2005 р., яким визнано право власності на житловий будинок «Е» за [PERSON] . Згідно із свідоцтвами про право на спадщину за заповітом зазначена нерухомість належить спадкоємцям померлого в 2007 р. [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій позовні вимоги визнала, та зазначила, що в даному будинку [ADDRESS] проживає неповнолітня дитина. Не заперечила проти задоволення заявлених вимог. Представник відповідача Першої державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій зазначила, що при вирішенні даного позову покладається на думку суду. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій при вирішенні позову поклався на думку суду. Представник третьої особи - виконавчого комітету ВМР в судове засідання не з`явилась, щодо винесення рішення поклалась на думку суду. Суд, заслухавши учасників, які з`явились в судове засідання, дослідивши наявні у справі матеріали та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Судом встановлено наступні обставини, якими обґрунтовувались вимоги та заперечення позову, інші фактичні дані, що мають значення, та докази, на їх підтвердження. Згідно Свідоцтва про смерть [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено актовий запис № 3536 від 30.12.2004 року. Довідкою Першої вінницької Державної нотаріальної контори (№368/02-14) з посиланням на відомості спадкового реєстру, а також поясненнями в судовому засіданні представника позивача [PERSON] встановлено, що після смерті [PERSON] , що мешкала за адресою: [ADDRESS] , спадкова справа не заводилась. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником ј частки житлового будинку на підставі Свідоцтва про спадщину за заповітом, виданого Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 24.01.1995 р., зареєстровано ВООБТІ 11.08.1998 р. Договором про порядок користування частинами будинку від 24.11.2001 р. власниками цілого житлового будинку [ADDRESS] (володіє Ѕ частки), [PERSON] (володіє ј частки) та [PERSON] (володіє ј частки) визначено порядок користування житловим будинком та господарськими будівлями, а саме, що в користування власників переходять: - власника [PERSON] приміщення [ADDRESS] ; - власника [PERSON] в будинку «А» приміщення № [NUMBER] , гараж В, сарай Б та самовільно зведені прибудови; власника [PERSON] - будинок «Е»: коридор 3-1, санвузол 3-2, кімнати 3-3, 3-5, житловою площею 64,0 кв.м, кухня 3-4. Згідно договору купівлі-продажу частини будинковолодіння від 27.12.2001 р. [PERSON] продала, а [PERSON] придбав Ѕ частину будинку [ADDRESS] з відповідною часткою господарських будівель. Рішенням Ленінського райсуду м. Вінниці від 28.04.2005 р. , наявним в матеріалах оглянутої в судовому засіданні Інвентаризаційної справи №207, за [PERSON] визнано право власності на металевий гараж та новостворений будинок «Е», до складу якого входять: коридор 3-1, санвузол 3-2, кухня 3-4, кімнати 3-3, 3-5, житловою площею 64,0 кв.м, загальною площею 82,3 кв.м. Рішення набрало законної сили 22.02.2010 р. згідно ухвали Апеляційного суду Вінницької області. Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.06.2009 р., наявним в матеріалах оглянутої в судовому засіданні Інвентаризаційної справи №207, визначено, що за [PERSON] визнано право власності на металевий гараж під літерою «Г» та розмір частки у праві власності в будинковолодінні - 1/4: приміщення житлового будинку Е: коридор 3-1, санвузол 3-2, кухня 3-4, кімнати 3-3, 3-5, житловою площею 64,0 кв.м. Рішення набрало законної сили згідно ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 24.05.2012 р. Згідно Свідоцтва про смерть [NUMBER] [PERSON] - помер [INFO] , про що зроблено актовий запис № 55 від 05.02.2008 року. Згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, житловий будинок [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності, з визначенням часток: [PERSON] - Ѕ частка на підставі Договору купівлі-продажу від 27.12.2001 р., [PERSON] - 1/8 частка на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 04.07.2013 р.; [PERSON] - 1/8 частка на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 04.07.2013 р. Згідно роз`яснень в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.08 року № 7 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються ЦК, законами України «Про нотаріат», «Про міжнародне приватне право», іншими законами, за правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Розділ ІІІ ЦК України визначає види об`єктів цивільних прав, відповідно, диспозицією ст. 177 ЦК України встановлено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги тощо, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно з ч.1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 328 ЦК України право власності на майно набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною третьою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, що постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо не заявив про відмову від неї. Як вбачається із роз`яснень, викладених ВССУ в листі «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування від 16.05.2013 р. - у випадках, якщо встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК, суди не повинні задовольняти вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Крім того, при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках коли спадщина була прийнята, слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини, і пов`язує із виникненням майнових прав різні правові наслідки (лист від 16.05.2013 р.). При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до чинного законодавства на час виникнення права власності та підставі спадкування майна, що визначаються на час відкриття спадщини. Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних i кримінальних справ в інформаційному листі від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» - умовою для перехову в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в т.ч. житловий будинок - є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини (п.3.1 лист № 24-753/0/4-13 від 16.05.13 р.). За вимогами ЗУ «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, а також Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затверджено наказом МЮУ від 22.02.2012 р.) спадкова справа заводиться посадовою особою органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини на підставі поданої першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, визначених у ст. 1261,1262, 1266 ЦК України. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на кожну із сторін. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У відповідності до ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню: обставини, які визнаються учасниками справи (ч.1), які визнані судом загальновідомими (ч.3), а також обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини (ч.4). Виходячи з вищенаведеного, суд робить висновок про те, що позивач - [PERSON] , як спадкоємець І черги, місце проживання якого зареєстровано в [ADDRESS] , тобто за місцем проживання спадкодавця [PERSON] , від прийняття спадщини не відмовлявся, а тому, відповідно, прийняв спадщину у встановлений законом строк. Даний висновок міститься також у рішенні Апеляційного суду Вінницької області від 23.06.2017 р.: «колегія суддів прийшла до висновку, що [PERSON] , в силу встановлених судом обставин та в силу вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України є таким, що прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини», заяву про відмову від прийняття спадщини не подавав. При цьому вказаним рішенням суду апеляційної інстанції скасовано рішення Вінницького міського суду від 26.05.17 р., яким відмовлено в задоволені позову, та ухвалено нове рішення, яким відмовлено [PERSON] в задоволені позову до Першої вінницької державної нотаріальної конториі за участю третіх осіб, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Крім того, аналогічні висновки містяться в рішенні Вінницького міського суду Вінницької області від 26.03.2019 р. про задоволення позову [PERSON] та встановлення факту проживання спадкоємця [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини. Виходячи з зазначених фактичних обставин, [PERSON] прийнято в цілому спадщину померлої [PERSON] , до якої входили усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві і не припинилися внаслідок її смерті відповідно до ст. 1216, ст. 1218, ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Враховуючи положення ст.1223, ст. 1220 ЦК України, право на спадкування виникло у позивача у день відкриття спадщини, тобто в день смерті особи, а саме: [INFO] , що встановлено за Свідоцтвом про смерть [PERSON] , а не [INFO] , як це зазначено у вимогах позову в даній справі. Відтак, відсутні підстави для задоволення вимоги позову про встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] на спадкове майно ј частини спадщини після смерті рідної матері спадкодавця [PERSON] , оскільки дана обставина встановлена законом, ніким не оспорюється, підтверджена висновками судових інстанцій. Одночасно позивачем заявлено вимогу про визнання за ним права власності на ј частку спільної сумісної власності на житловий будинок з відповідною частиною господарських будівель двох житлових будинків з прибудовами домоволодіння під літерами «Е» та [ADDRESS] . При цьому позивачем не було наведено обґрунтування зазначеної вимоги позову, не надано жодних доказів на підтвердження цієї вимоги, а наявні докази та встановлені обставини спростовують таке. При вирішенні даного питання суд виходить з того, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст. 317 ЦК України), право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України), до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливо без їх знецінення та зміни їх призначення (ст. 181 ЦК України), право власності на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ст. 182 ЦК України). Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає з моменту державної реєстрації (ст. 321 ч.2 ЦК України). Крім того, спадкуванням є перехід до спадкоємців усіх прав та обов`язків, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1216, ст. 1218 ЦК України). Між тим, встановлені обставини, підтверджені належними достатніми доказами, свідчать про наступне: Право власності на ј частку у спірному житловому будинкові належить позивачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про спадщину за заповітом, виданого Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 24.01.1995 р. та 11.08.1998 р. зареєстровано ВООБТІ. Відповідно до Договору про порядок користування частинами будинку від 24.11.01 р., укладеного між співвласниками зазначеного будинковолодіння - власнику [PERSON] , який володіє Ѕ часткою даного будинку, належить право користування приміщеннями № 1 будинку «А», гараж В, сарай Б. При цьому право власності на іншу Ѕ частку в даному житловому будинку [ADDRESS] належить власникові - [PERSON] , що виникло та зареєстровано на підставі Договору купівлі-продажу від 27.12.2001 р., реєстр. № 6066 від 09.01.2002 р, підтверджено даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно. Згідно договорів купівлі-продажу від 27.12.2001 р. та про порядок користування частинами будинку від 24.11.2001 р. в користування співвласника [PERSON] передано приміщення № 2 будинку «літерою «А». Відповідно, наявні правовстановлюючі документи, докази щодо виникнення та реєстрації прав власності на нерухоме майно, а саме - житловий будинок літ. «А», безперечно свідчать, що даний житловий будинок літ. «А» перебуває у власності, володінні та користуванні 2-х співвласників, відповідно до належних їм часток у праві спільної часткової власності, та розмежуванням приміщень будинку «А» на приміщення №1 та № 2. Стосовно вимоги позову [PERSON] щодо визнання права за позивачем права власності у будинку «Е», то суд зазначає наступне. Станом на 29.04.2002 р. [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, виданого Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою від 24.01.1995 р., належало ј частка житлового будинку [ADDRESS] , що відповідно до укладеного співвласниками будинку договором про порядок користування частинами будинку від 24.11.2001 р., визначено користування цією власницею житловим будинком « Е» . Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 28.04.2005 р. встановлено, що державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори від 12.06.2002 р. за реєстраційним № 3-869 посвідчено договір, за яким [PERSON] через повіреного [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар Ѕ частку будинковолодіння з відповідною часткою господарських будівель, розташованого в [ADDRESS] до складу, якого увійшли приміщення в житловому будинку «Е»: коридор 3-1, санвузол 3-2, кухня 3-4, кімнати 3-3, 3-5, житловою площею 64 кв. м. Даний факт підтверджено в судовому засіданні за визнанням відповідачем [PERSON] 28.04.2005 р. рішенням Ленінського райсуду м. Вінниці визнано недійсним вищевказаний договір дарування, укладений 12.06.2002 р. між [PERSON] та [PERSON] , а також визнано за [PERSON] право власності на металевий гараж, розташований на території будинковолодіння [ADDRESS] та на новостворений будинок, позначений літерою «Е», до складу якого входять: коридор 3-1, санвузол 3-2, кухня 3-4, кімнати 3-5, 3-3, житловою площею 64 кв.м, загальною площею 82,3 кв.м. Дане рішення суду набрало законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 22.02.2010 р., та на даний час є чинним. Відповідно до зазначеного 28.11.2012 р. на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 28.04.2005 р. та додаткового рішення від 10.06.2009 р. здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] - ј частку у праві приватної спільної часткової власності домоволодіння з двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] . За інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, висновками судових рішень доведено, що право власності на житловий будинок «Е» належить, спадкоємцям померлого [PERSON] - по 1/8 частці [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 04.07.2013 р., які є співвласниками (по 1/8 частці) у приватній спільній часткові власності, що становить ј частку домоволодіння, яке складається з приміщень житлового будинку «Е», а саме: коридору 3-1, санвузла 3-2, кухні 3-4, кімнат 3-3, 3-5, житловою площею 64 кв.м. Аналіз правових норм та встановлених обставин дає суду підстави для висновку про відмову в позовних вимогах щодо встановлення факту набуття права власності спадкоємця від спадкодавця, витребування 1/4 набутого майна від добросовісного набувача. Щодо позовної вимоги про скасування державноїреєстрації права власності на ім`я померлого [PERSON] , вилучення нерухомості домоволодіння під літерою «Е» та «А» на підставі неправомірно застосованих рішень суддів, тощо - є похідними - отже не підлягають задоволенню. Крім того є безпідставними, спростовуються наявними доказами, безперечно встановленими обставинами . Позивачем також заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача заподіяної моральної шкоди у розмірі 170 000 гривень. Вирішуючи питання щодо вказаної вимоги, суд зазначає, що згідно ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення основної вимоги. Таким чином, вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною, оскільки залежить від вимоги про визнання за позивачем права власності на спадкове нерухоме майно, вилучення ј частки нерухомості домоволодіння, набутого на підставі неправомірно застосованих судових рішень тощо та встановлення обставин заподіяння моральної шкоди позивачу. Відтак, враховуючи відсутність підстав для задоволення заявлених основних вимог позову, не підлягають задоволенню також і похідні вимоги про відшкодування моральної шкоди. Крім того, суд враховує, що право фізичної особи на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення її прав (ст. 23 ЦК України). Постановою Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі, незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п. 4, 5 зазначеної постанови в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, повинен, зокрема, з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, з яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінує заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Натомість доводи позивача в цій частині позовних вимог мають загальний характер, фактично лише обмежуються загальними висловами на заподіяння такої шкоди. До того ж згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Заявляючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, обов`язок доказування факту заподіяння такої шкоди несе сам позивач. Водночас під час розгляду справи суду не надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між такою шкодою і протиправними діями заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Враховуючи наведене суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Вищевказане свідчить про відсутність доказів на підтвердження позовних вимог, у відповідності до ст. ст.74-82 ЦПК України. Разом з тим представник відповідачів - [PERSON] подала заяву про застосування строків позовної давності, яка мотивована тим, що обставини позову відбулись поза межами визначеного законом строку позовної давності. Позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутись за захистом свого права або інтересу до суду (ст. 256 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі - є підставою відмови у позові. За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права, а ,відтак, обґрунтованості вимог позову. Отже при застосуванні позовної давності необхідно з`ясувати чи порушене право або охоронюваний інтерес позивача за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи інтерес не порушені суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Виходячи з наведеного вище, суд відмовляє в задоволенні позову в зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю, не застосовуючи строк позовної давності, як самостійну підставу для відмови в позові, оскільки враховуючи що суду не надано позивачем доказів про наявність в складі спадщини, тобто докази на підтвердження позовних вимог - відсутні. Відповідно до статті 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Положеннями статей 10, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими статті 212 ЦПК України з врахуванням положень статей 57-66 ЦПК України. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що доводи позивача щодо встановлення факту набуття права власності спадкоємця від спадкодавця, витребування 1/4 набутого майна від добросовісного набувача, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відтак оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, в задоволенні позову слід відмовити. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, враховуючи: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у раді відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно задоволених вимог. Відповідно до ч. 8 с. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Оскільки відсутні підстави для задоволення позову, то позовні вимоги про відшкодування судових витрат позивача пов`язаних зі сплатою судового збору не підлягають задоволенню. В той же час, представником відповідача адвокатом Аліфановою Л.І. в судовому засіданні заявлено клопотання про стягнення з позивача на користь відповідача 6 000,00 грн. судових витрат за надані адвокатом юридичні послуги. Інтереси відповідача у даній справі представляла адвокат Аліфанова Л.І. на підставі договору про надання правничої допомоги від 30.11.2020 року. Згідно з пунктом 48 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року. витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Представником відповідача в судовому засіданні було надано розрахунок вартості послуг за надану правову допомогу, відповідно до якого адвокатом надано відповідачам послуги на суму 6 000 грн., а також копію договору про надання правничої допомоги та квитанцію від 07.12.2020 року про оплату гонорару на суму 6 000 (шість тисяч) грн. З огляду на зазначене, суд вважає, що вимоги представника відповідачів про відшкодування витрат на правову допомогу слід задоволити. Куруючись ст.ст. 3, 4, 10, 12, 43, 49, 16, 82, 57-66, 152, 175, 176, 177 212 ЦПК України, ст.ст. 16, 312, 328, 392, 1216, 1217, 1268 ЦК України, суд -

Outcome: dismissed