Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою, в якому просить стягнути з [PERSON] борг на його користь в сумі 17043,81 доларів США, що становить еквівалент 478 760,62 грн. (за курсом НБУ 28,09 грн. за 1 дол. США станом на 12.09.2018) та судові витрати. Позов обґрунтовано тим, що між ним з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику на загальну суму 12 500 доларів США, відповідно до розписки від 25.04.2016 він надав 7500 доларів США та розписки від 27.04.2016 - 5000 доларів США, за якими 05.07.2018 настав строк оплати, оскільки направлено вимогу, щодо сплати вказаних коштів. Розмір відсотків (процентів) від суми позики за розпискою від 25.04.2016 за існуючою обліковою ставкою НБУ за період користування позикою, а саме з 25.04.2016 по 12.09.2018 склав 2686,25 доларів США, а за розпискою від 27.04.2016 за період користування позикою, а саме з 27.04.2016 по 12.09.2018 склав 1785,64 доларів США. Розмір пені за невиконання зобов`язань відповідачем (3% річних) за розпискою від 25.04.2016 за період з 05.07.2018 по 12.09.2018 склав 43,15 доларів США, а за розпискою від 27.04.201 за період з 05.07.2018 по 12.09.2018 склав 28,77 доларів США. Сума боргу за розпискою від 25.04.2016 становить 10229,40 доларів США, що становить еквівалент 287 343,85 грн. (за курсом НБУ 28,09 грн. за 1 дол. США станом на 12.09.2018), а саме: 7500 дол. США - загальна сума боргу, 2686,25 дол. США - проценти за користування позикою, 43,15 дол. США - 3% річних. Сума боргу за розпискою від 27.04.2016 становить 6814,41 доларів США, що становить еквівалент 191 416,78 грн. (за курсом НБУ 28,09 грн. за 1 дол. США станом на 12.09.2018), а саме: 5000 дол. США - загальна сума боргу, 1785,64 дол. США - проценти за користування позикою, 28,77 дол. США - 3% річних. Загальна сума боргу становить 17043,81 доларів США, що становить еквівалент 478 760,62 грн. (за курсом НБУ 28,09 грн. за 1 дол. США станом на 12.09.2018), До початку судового засідання представник позивача подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судові засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. Зважаючи на це та враховуючи ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, суд 08.10.2020 постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом достовірно встановлено, що між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику на загальну суму 12 500 доларів США, відповідно до розписки від 25.04.2016 він надав 7500 доларів США та розписки від 27.04.2016 - 5000 доларів США, що саме підтверджує факт передачі вказаних грошових коштів (а.с. 4, 5). [PERSON] зобов`язалася повернути кошти за першою вимогою. Позивач 05.07.2018 надіслав вимогу щодо повернення коштів, але відповідач зобов`язання повернути кошти не виконала (а.с. 6,7). Причиною спору між сторонами стало невиконання відповідачем в добровільному порядку свого обов`язку з повернення грошових коштів отриманих на підставі договору позики, що підтверджено відповідною розпискою у визначений строк. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено, що між сторонами виникли цивільні правовідносини на підставі договору позики. Ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд України, розглянувши справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Отже, факт передачі грошових коштів від позивача та відповідача підтверджено відповідною розпискою. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідачем не було до суду подано жодного доказу, який би спростував обставини позову та факту наявності боргу. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу знайшли своє підтвердження матеріалами справи та підлягають задоволенню в сумі 7500 доларів США, за розпискою від 25.04.2016 та 5000 доларів США за розпискою від 27.04.2016. Крім суми основного боргу позивач просить суд також стягнути на його користь 3% річних за період користування відповідачем грошовими коштами. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних за розпискою від 25.04.2016 за період з 05.07.2018 по 12.09.2018 в сумі 43,15 доларів США, а за розпискою від 27.04.201 за період з 05.07.2018 по 12.09.2018 в сумі 28,77 доларів США. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача 3% річних за розпискою від 25.04.2016 за період з 05.07.2018 по 12.09.2018 в сумі 43,15 доларів США, а за розпискою від 27.04.201 за період з 05.07.2018 по 12.09.2018 в сумі 28,77 доларів США. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Окрім того, позивач просить суд стягнути на його користь проценти за користування позикою за розпискою від 25.04.2016 за існуючою обліковою ставкою НБУ за період користування позикою, а саме з 25.04.2016 по 12.09.2018 в сумі 2686,25 доларів США, а за розпискою від 27.04.2016 за період користування позикою, а саме з 27.04.2016 по 12.09.2018 в сумі 1785,64 доларів США, на підставі ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. (ч. 2 ст. 1048 ЦК України). З наданої до суду розписки вбачається, що розмір процентів в ній не встановлено, а відтак розрахунок процентів за користування позикою має бути визначений на рівні облікової ставки Національного банку України за кожен місяць користування грошовими коштами. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування позикою за розпискою від 25.04.2016, за період користування позикою, а саме з 25.04.2016 по 12.09.2018 в сумі 2686,25 доларів США, а за розпискою від 27.04.2016 за період користування позикою, а саме з 27.04.2016 по 12.09.2018 в сумі 1785,64 доларів США. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved