Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-29 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в якому зазначив, що він навесні 2014 року уклав з відповідачем договір позики, відповідно до якого [PERSON] було передано грошові кошти у розмірі 4000 грн. Відповідач взяв на себе зобовязання повернути борг до 30.12.2014 року. Відповідач обовязок по поверненню грошових коштів не виконав, тому просив стягнути з нього 4000 грн. боргу за договором позики, судові витрати по оплаті судового збору в сумі 487,20 грн. та інші судові витрати в сумі 850 грн. У судове засідання позивач не зявився, його представник просив розглянути справу у відсутності позивача. Представник позивача у судовому засіданні вимоги уточнив, просив стягнути заборгованість за договором у розмірі 4000 грн., 487,20 грн. судового збору, 850 грн. витрат на правову допомогу. Належним чином повідомлений відповідач у судове засідання не зявився, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 3 вказаної статті, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено письмовий договір позики у формі розписки, відповідно до якої [PERSON] позичив грошові кошти у розмірі 4000 грн. і зобовязався повернути їх 30.12.2014 року. (а.с.18). Відповідачем не надано доказів повернення боргу, тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача 4000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому витрати на сплату судового збору, які підтверджені квитанцією (а.с. 1) у розмірі 487,20 грн. підлягають стягненню з відповідача. 15.12.2015 року позивач та адвокат [PERSON] уклали договір про надання адвокатських послуг за яким останній надає юридичну допомогу та представляє інтереси [PERSON] в судових органах України (а.с.15,16). На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано суду квитанцію №12 від 15.12.2015 року на 350 грн. (а.с.7), квитанцію №13 від 15.12.2015 року на 500 грн. (а.с.8) та розрахунок вартості судових витрат (а.с.22). Приймаючи до уваги кількість судових засідань, що проведені за участю представника відповідача, тривалість часу надання адвокатом правової допомоги [PERSON], кількість підготовлених та складених ним процесуальних документів, граничний розмір компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, який згідно додатку до постанови КМ України №590 від 27.04.2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи, суд вважає, що вимоги про стягнення витрат на правову допомогу підлягають задоволенню на підставі ст. ст. 79, 84, 88 ЦПК України в сумі 350 грн.

Outcome: approved