Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, заявивши вимогу визнати за ним право власності на житловий будинок по вул. Жовтнева, 1 в с. Карабіївка Теофіпольського р-ну з господарськими будівлями та спорудами, успадкований за заповітом після смерті батька [PERSON], який помер 01 вересня 2004 року. Необхідність визнання права власності на спадковий будинок через суд викликана неможливістю отримання свідоцтва про право на спадщину, так як спадкодавець за життя не виготовив правовстановлюючих документів на будинок. Позивач подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання своїх позовних вимог. Відповідачем та третьою особою подано до суду заяви про визнання позовних вимог та розгляд справи за відсутності їх представника. Справа розглянута за відсутністю сторін та без здійснення фіксації судового засідання звукозаписувальним технічним засобом відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд дійшов переконання про наявність підстав для задоволення позову. Позивач прийняв у спадщину за заповітом майно після смерті батька [PERSON], який помер 01 вересня 2004 р. в с. Карабіївка Теофіпольського району. Зазначені обставини підтверджуються: - свідоцтвом про народження серії І-АВ № 436829, виданим 22 травня 1972 року Карабіївською сільською Радою Теофіпольського району, відповідно до якого батьком [PERSON], який народився 30 квітня 1972 року в с. Карабіївка, є [PERSON]; - заповітом [PERSON], посвідченим 29 квітня 2004 року секретарем виконкому Карабіївської сільської ради [PERSON] за № 8, яким спадкодавець свій земельний пай заповів своєму внукові [PERSON], а все своє інше майно сину [PERSON]; - витягом № 41316026 зі Спадкового реєстру про чинність заповіту [PERSON], виданою 26 серпня 2015 р. Теофіпольською державною нотаріальною конторою; - свідоцтвом про смерть серії І-БВ № 246074, виданим 02 вересня 2004 р. Карабіївською сільською радою, відповідно до якого [PERSON] помер 01 вересня 2004 року в с. Карабіївка Теофіпольського району у 67-річному віці; - довідкою Карабіївської сільської ради від 08 квітня 2015 р. № 56, відповідно до якої станом на день смерті [PERSON] разом з ним проживали та вели спільне господарство дружина [PERSON], син [PERSON], невістка та внуки [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]; - довідкою Теофіпольської державної нотаріальної контори від 04 квітня 2015 р. № 430/02-14 про те, що із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] звернулися [PERSON] та [PERSON], а з заявою про відмову від спадщини звернулася [PERSON]; - витягом № 41315805 з Спадкового реєстру про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи після смерті [PERSON], зареєстрованої 11 січня 2005 р. за № 3832509 (у нотаріуса № 1/2005) Теофіпольською державною нотаріальною конторою. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою. Статтями 1216 та 1268 ЦК України встановлено, що спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а також належність спадщини спадкоємцю з часу відкриття спадщини незалежно від часу її прийняття. Статтею 1273 ЦК України передбачено право спадкоємця за заповітом або за законом відмовити від прийняття спадщини протягом строку для прийняття спадщини. Відповідно до п. 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 р. «Про право громадян на придбання і будівництво індивідуальних житлових будинків», побудовані або придбані громадянами на відведених їм земельних ділянках будинки є їх особистою власністю. Порядок правової реєстрації будинків та господарських будівель і споруд, а також домоволодіння в містах та селищах міського типу був врегульований в Україні Інструкцією про порядок реєстрації будівель в містах, робочих, дачних і курортних селищах України від 23/25 грудня 1947 року, Інструкцією про порядок реєстрації будинків і домоволодінь в містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року Мінкомгоспом УРСР. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 13 Закону УРСР «Про сільську Раду депутатів трудящих УРСР» від 2 червня 1968 року, зі змінами від 13 грудня 1979 р., кожна сільська рада вела погосподарські книги, в яких відповідним записом посвідчувалося право землекористування всіх громадян на території сільської ради, в особовому рахунку вказувались прізвище, імя та по батькові глави сім`ї, на імя якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку. Таким чином, запис в реєстраційній книзі про належність домоволодіння на праві особистої власності певній особі є офіційним доказом права власності даної особи на це домоволодіння. Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок, виготовленого Теофіпольським районним бюро технічної інвентаризації, спірний житловий будинок по вул. Жовтнева, 1 в с. Карабіївка Теофіпольського району був побудований в 1971 році. Покійний [PERSON] був главою сімї господарства № 1 по вул. Жовтнева, 1 в селі Карабіївка Теофіпольського району, що підтверджується витягом з погосподарської книги Карабіївської сільської ради від 21 квітня 2015 р. № 43. Згідно довідки Карабіївської сільської ради від 03 квітня 2015 р. № 45 спірний житловий будинок не є обєктом комунальної власності територіальної громади сільської ради. Як вбачається з довідки Теофіпольської державної нотаріальної контори від 07 квітня 2015 р. № 431/02-14, єдиною підставою для відмови у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на будинок після смерті батька є відсутність правовстановлюючого документу на цей будинок. Оцінивши надані докази, суд прийшов до висновку, що батько позивача за життя набув право власності на спірний житловий будинок відповідно до закону, який діяв на час його набуття, проте не зареєстрував це право відповідно до закону, який почав діяти пізніше, зокрема, на час його смерті. Після смерті батька позивач, успадкувавши його майно за заповітом, набув порядку спадкування право власності на будинок, який входить до складу спадщини, а також на господарські будівлі та споруди, як приналежність.

Outcome: approved