Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. Позивач зазначив, що є власником житлового приміщення, в якому зареєстрована відповідачка, але не проживає у ньому протягом чотирьох років. Факт реєстрації місця проживання відповідача у згаданому будинку обмежує позивача у здійсненні права користування та права розпоряджання цим майном. У зв`язку з наведеним, позивач просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування належним йому житловим приміщенням. У судове засідання з`явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги. З огляду на те, що в справі є достатньо матеріалів стосовно прав та взаємовідносин сторін, зі згоди позивача суд, на підставі наявних доказів, ухвалює заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони з 24 липня 2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 30 вересня 2019 року, яке набрало законної сили 31 жовтня 2019 року (а.с. 20). Позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 7), в якому зареєстрована відповідачка (а.с. 15). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила той факт, що відповідачка протягом чотирьох років не проживає у житловому будинку [ADDRESS] . Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачене право власника житлового будинку, квартири використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Можливість встановлення права користування чужим майном (сервітут) щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом, передбачена також ч. 1 ст. 401 ЦК України. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку (ч.ч. 1, 2 ст. 403 ЦК України). Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що непроживання відповідачки, яка не пов`язана спільним побутом з позивачем, у належному останньому житловому приміщенні протягом чотирьох років має істотне значення, оскільки здійснює перешкоди позивачу у здійсненні ним права користування та розпоряджання майном, у зв`язку з чим вважає за потрібне, визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . Також суд, з огляду на положення ст. 141 ЦПК України, вважає за потрібне стягнути з відповідача на користь позивача 768,40 грн судового збору.

Outcome: approved