Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме, факт смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] на тимчасово окупованій території України у місті Голубівка (колишня назва місто Кіровськ) Луганської області. В обґрунтування заяви посилається на те, що він, [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , [INFO] . [INFO] на тимчасово окупованій території України у місті Голубівка (колишня назва місто Кіровськ) Луганської області [PERSON] помер. Після смерті, [PERSON] заявником було отримано лікарське свідоцтво про смерть № 258 від 21.09.2020 року, яке видане Державною Установою «Кіровської Центральної Міської Багатопрофільної Лікарні», довідка про смерть № 258 від 20.09.2020 року, видана Державною Установою «Кіровської Центральної Міської Багатопрофільної Лікарні», свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 22.09.2020 року, видане Відділом запасу актів цивільного стану Кіровського міського управління юстиції Міністерства юстиції ЛНР, актова запис № 377. Між тим, вказані документи не відповідають вимогам законодавства України, оскільки видані на тимчасово окупованій території України, визначеній відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями». У зв`язку з цим наявні документи не можуть бути прийняті Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Харківському району та місту Люботину Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) для здійснення реєстрації смерті відповідно до підпункту 1 пункту 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», що підтверджується відмовою відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Харківському району та місту Люботину Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 125-22-13-09 від 27.01.2021 у проведенні державної реєстрації смерті. Встановлення факту смерті особи [PERSON] необхідно для державної реєстрації смерті [PERSON] та отримання відповідних документів. Тому заявник вимушений звернутись з цією заявою до суду за захистом своїх законних інтересів. Учасники судового процесу в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомили. Від заявника до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Заінтересована особа у справі про день, час та місце судового засідання повідомлена, в судове засідання не з`явилась, надали до суду заяву про розгляд справи за відсутністю їх представника. Враховуючи, що в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши всі матеріали справи, суд вважає, що заява про встановлення факту смерті особи підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень частини другої статті 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи; згідно з положеннями частинами третьої і четвертої цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до статей 315, 317 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Статтею 317 ЦПК України\~передбачені особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхнім представником до суду за межами такої території. З матеріалів справи вбачається, що заявник [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , [INFO] . Відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть № 258 від 21.09.2020 року, яке видане Державною Установою «Кіровської Центральної Міської Багатопрофільної Лікарні», [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у місті Кіровськ Луганської області. Згідно копії довідки про смерть № 258 від 20.09.2020 року, виданої Державною Установою «Кіровської Центральної Міської Багатопрофільної Лікарні» [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Відповідно до копії свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 22.09.2020 року, видане Відділом запасу актів цивільного стану Кіровського міського управління юстиції Міністерства юстиції ЛНР, актова запис № 377 [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у місті Кіровськ Луганської Народної Республіки. \~ \~ \~ \~Факт смерті [PERSON] , [INFO] відбувся на тимчасово окупованій території - у місті Кіровськ Луганської Народної Республіки. З 2016 року в рамках політики декомунізації місто Кіровськ властями України перейменований в місто Голубівка. Документом, який засвідчує факт смерті [PERSON] є лікарське свідоцтво про смерть № 258 від 21.09.2020 року, яке видане Державною Установою «Кіровської Центральної Міської Багатопрофільної Лікарні», довідка про смерть № 258 від 20.09.2020 року, видана Державною Установою «Кіровської Центральної Міської Багатопрофільної Лікарні» та свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 22.09.2020 року, видане Відділом запасу актів цивільного стану Кіровського міського управління юстиції Міністерства юстиції ЛНР, актова запис № 377, що видані на тимчасово окупованій території, де органи державної влади України не здійснюють своїх повноважень. Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», що підтверджується відмовою відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Харківському району та місту Люботину Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 125-22-13-09 від 27.01.2021 у проведенні державної реєстрації смерті. Наведені документи\~відповідно до\~інформаційного листа\~ВССУ з\~розгляду цивільних\~і кримінальних\~справ щодо\~окремих питань\~застосування ЗУ\~від 04.02.2016\~року «Про\~внесення змін\~до ЦПК\~України щодо\~встановлення факту\~народження або\~смерті на\~тимчасово окупованій\~території» беруться\~до уваги\~під час\~розгляду даної\~справи,\~проте відповідно\~до ч.\~ч.\~2,\~3\~ статті\~9\~ ЗУ\~«Про забезпечення праві свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. За пунктом 8 частини 1статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. За частиною 2 статті 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно до статті 17 ЗУ «Про\~державну реєстрацію\~актів цивільного\~стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Документи, які видані органом, що створений на тимчасово окупованій території у порядку, не передбаченому законами України, відповідно до частини 3 статті 9 «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсними і не створюють правових наслідків. Відповідно до частини 1 статті 18 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим тимчасово окупованій території України»\~громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених\~Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Відповідно до пункту 1 Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до\~Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей»\~запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Проте, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). З огляду на наведене, суд приймає до уваги: лікарське свідоцтво про смерть № 258 від 21.09.2020 року, видане Державною Установою «Кіровської Центральної Міської Багатопрофільної Лікарні», довідку про смерть № 258 від 20.09.2020 року, видану Державною Установою «Кіровської Центральної Міської Багатопрофільної Лікарні» на ім`я [PERSON] , [INFO] та визнає їх в даному випадку достатніми доказами на підтвердження факту смерті [PERSON] . Відповідно до п. 1 Постанови ПВС України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] породжує юридичні наслідки для заявника, при цьому, чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту смерті. Задоволення заяви має для заявника юридичне значення, оскільки необхідне для отримання відповідного документу - свідоцтва про смерть, згідно чинного законодавства України. Відповідно до правил статті \~317, пункту 8 частини 1 статті\~430 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту смерті допустити до негайного виконання.

Outcome: approved