Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом в суд та просить стягнути з [PERSON] на його користь 82239 гривень, мотивуючи свою заяву тим, що свого часу відповідач позичив в нього грошові кошти в розмірі 29000,00 гривень та зобовязався їх повернути до 29.09.2010 року, проте їх так і не повернув. Виконати свої боргові зобовязання в добровільному порядку відмовляється. А тому, крім боргу в розмірі 29000 гривень, він просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 11022 гривні, інфляційний збиток - 25075,49 гривень, 3% річних - 4136 гривень, проценти за користування коштами - 14005,76 гривень, а всього - 83239,00 гривень. Водночас, [PERSON] просить поновити йому строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, мотивуючи причину його пропуску тим, що довгий період часу тяжко хворіє, що позбавило його можливості своєчасно звернутися з позовом до суду та належним чином відстоювати свої права. Крім того, аналогічний позов був ним поданий в межах строків позовної давності, однак через хворобу та неможливість зявитися до суду він змушений був залишити свій позов на той час без розгляду. В судовому засіданні [PERSON] та його представники позовні вимоги підтримали в повному обємі, з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач позов не визнав мотивуючи тим, що він будь-яких боргових зобовязань перед [PERSON] не має. Розписку писав дійсно він власноручно, однак не для [PERSON], а для іншої особи. Як розписка опинилася у позивача пояснити не може. Суд, заслухавши сторони по справі, свідків, вивчивши матеріали справи, рахує, що позов обґрунтований та підлягає до часткового задоволення із наступних підстав. Позивач [PERSON] просить поновити йому строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, як пропущений з поважних причин, мотивуючи тим, що хворів та хвороба позбавляла його можливості зявитися до суду та належно захищати свої права. В свою чергу відповідач звернувся із заявою до суду та просить у відповідності до вимог ст.ст. 257, 261, 265, 265 ЦК України, застосувати позовну давність у справі за позовом [PERSON] до нього про стягнення боргу. В даному випадку, суд рахує за можливе поновити для [PERSON] строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, як пропущений з поважних причин, виходячи з наступних обставин. Відповідно до розписки від 13.08.2010 року, борг в сумі 29000 гривень, мав бути повернутим до 29.09.2010 року. Таким чином трирічний строк позовної давності сплив 29 вересня 2013 року, так як статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. 06 серпня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми борги. Ухвалою суду від 06.08.2013 року було відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом. Однак, 04 листопада 2013 року [PERSON] подав суду заяву з проханням залишити його позовні вимоги без розгляду, так як через хворобу він не може взяти особисту участь у справі. На підтвердження своєї заяви позивач надав суду виписки з історії хвороби та епікризи. На його особистій участі в справі, на той час, наполягав також відповідач [PERSON] Ухвалою суду від 04 листопада 2013 року заяву [PERSON] про залишення позовних вимог без розгляду було задоволено. Таким чином, в даному випадку наявне порушене право позивача на витребування суми боргу від відповідача, і за захистом цього права він звернувся до суду. Той факт, що позивач тяжко хворів та не міг сам захищати свої інтереси в суді підтверджується консультативним висновком від 29.05.2013 року, в якому зазначається, що в лівій частині головного мозку [PERSON] є крововилив. А в доданій до матеріалів справи індивідуальній програмі реабілітації інваліда № 1611 від 19.09.2013 року вказується, що [PERSON] потребує стороннього догляду. Крім того, долучено цілий ряд інших медичних документів підтверджуючих факт хвороби позивача з травня місяця 2013 року, втрату ним 90% працездатності та його потреби в сторонньому догляді за ним. Як вбачається з долученого до матеріалів справи посвідчення інваліда війни серії Б №569910- [PERSON] являється інвалідом першої групи. Посвідчення видане 15 вересня 2013 року та дійсне до 01 жовтня 2014 року. Таким чином, суд рахує обґрунтованими доводи позивача про те, що через довготривалу хворобу він не мав змоги належним чином захищати свої порушені права. А тому причину пропуску строку позовної давності рахує поважною. Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В ч.1,2 статті 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В даному випадку на підтвердження своїх доводів позивач надав суду оригінал розписки, відповідно до котрої [PERSON] власноручно вказав, що - «зобовязується віддати до 29.09.2010 року суму в розмірі 29000 гривень. В разі не повернення грошей віддає машину сітроєн берлінго 2005 року випуску». Розписка датована 13.08.2010 року. Відповідач підтвердив той факт, що писав таку розписку власноручно, однак заперечує, що ця розписка написана для [PERSON], а стверджує, що писав її для [PERSON], котрому був винен гроші в сумі 29 000 гривень. Свідок [PERSON] підтвердив, що в 2009 році [PERSON] позичив у нього 29000 гривень і обіцяв їх повернути, або віддати замість грошей земельну ділянку. Однак, так як не повертав гроші, то написав для нього розписку. З часом гроші повернув, однак на той час він розписку втратив (викинув чи загубив не знає), а тому розписку для [PERSON] не повернув. На підтвердження сплати боргу він дав [PERSON] розписку від свого імені. Чи розписка, яка є в матеріалах справи, є тою розпискою про яку він розповідає, чи можливо це якась інша розписка, стверджувати не може. Таким чином, суду не надано достовірних доказів зі сторони відповідача про те, що розписка котра фігурує в матеріалах справи як доказ позовних вимог, надавалася не [PERSON], а [PERSON] Наявність у відповідача боргу перед іншими кредиторами (зокрема [PERSON]В.) не свідчить про відсутність у нього боргу перед іншим кредитором, зокрема [PERSON] [PERSON], не зважаючи на свій стан здоровя, зявився в судове засідання та у доступній йому формі підтримав свої позовні вимоги. Свідок по справі [PERSON] показала, що була присутня коли [PERSON] писав для її чоловіка [PERSON] розписку за позичені в нього гроші. Розписку писав в офісі чоловіка, котрий знаходиться в м. Острозі по вул. Яворницького, 20. Після того як її чоловік тяжко захворів вона неодноразово зверталася до [PERSON] з проханням повернути гроші, котрі були потрібні на лікування чоловіка, однак він її прохання ігнорував. Вона зверталася за допомогою до [PERSON], і той приводив [PERSON] до них додому. [PERSON] обіцяв повернути гроші, однак знову свою обіцянку не виконав, а тому вони змушені були звернутися до суду. Свідок [PERSON] показав, що був присутній коли [PERSON] писав для його батька [PERSON] розписку за позичені в нього гроші. Розписку писав в офісі за адресою: м. Острог по вул. Яворницького, 20. Так як він не рахував за можливе контролювати справи батька, то сумою позики не цікавився, а лише бачив факт написання розписки для позивача по справі відповідачем [PERSON] Свідок [PERSON] показав, що так як добре знайомий з [PERSON] та перебуває з ним у хороших стосунках, то по проханню [PERSON] звернувся до того з пропозицією прийти додому до подружжя [PERSON] та владнати питання боргу. [PERSON] погодився, та вони разом ходили до [PERSON] за місцем їх проживання. Там [PERSON] та [PERSON] вираховували суму боргу та [PERSON] пообіцяв повернути борг, котрий визнав в його присутності. Згідно частини другої статті 207 ЦК України, розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, є лише борговим документом, що підтверджує укладання договору позики. Розписка або інший документ (акт приймання-передачі, рахунок-фактура на товари тощо), якщо вони знаходяться у позикодавця, засвідчують факт отримання грошей або речей позичальником. Таким чином, боргові документи повинні підтверджувати дві обставини: по-перше, факт отримання боржником грошей або речей, їх кількість, рід та якість, по-друге, волевиявлення боржника у певний строк - точно визначений чи визначений моментом витребування - повернути речі. Обов?язковим реквізитом боргового документа є власноручний підпис боржника (позичальника) чи його уповноваженого представника, а факультативними - дата, місце видачі, вказівка про свідків тощо. В даному випадку борговий документ знаходився у позивача [PERSON], що засвідчує факт отримання грошей у нього, а не будь-якої іншої особи, позичальником [PERSON] Представник позивача обґрунтовано звернула увагу суду на те, що розписка знаходиться в задовільному стані, не помята, не брудна, не піддавалася будь-яким іншим факторам зовнішнього впливу, що свідчить про те, що вона не могла бути втрачена або викинута свідком [PERSON] В даному випадку можна зробити лише висновок, що так як розписка знаходиться в позивача і ніхто не довів його неправомірне володіння такою, відповідно він є власником боргової розписки яку предявив до суду, а не будь-яка інша особа. В цьому борговому документові (розписці) вказана конкретна сума позики 29000 гривень, дата їх повернення до 29.09.2010 року та наявний підпис боржника, котрого він не заперечує. Таким чином суд рахує доведеним факт позики відповідачем [PERSON] в позивача [PERSON] грошей в сумі 29000 гривень та не повернення їх в установлений в розписці строк. Відповідно до вимог закону договір позики може бути укладений в усній формі. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами, телеграмами, за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв?язку (ч. 1 ст. 207 ЦК). В даній конкретній ситуації сторони не дотримались письмової форми, а обмежились складанням позичальником боргового документа - розписки і передачею її позикодавцеві. Однак розписка не є письмовою формою договору позики і не замінює її. При таких обставинах суд рахує необґрунтованими вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на його користь пені в розмірі 11022 гривні, інфляційного збитку - 25075,49 гривень, 3% річних - 4136 гривень та процентів за користування коштами в розмірі 14005,76 гривень. Умови правової відповідальності за порушення строків виконання боргового зобовязання сторонами під час написання розписки не обговорювалися та письмово ніде не закріплені. При таких обставинах до стягнення підлягає лише сума боргу в розмірі 29000 гривень.

Outcome: partial