Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, за вимогами якого просить визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] , яка є спільною власністю з відповідачем, відповідно якого у його користування виділити житлову кімнату площею 14,9 кв.м., у користування [PERSON] виділити житлову кімнату площею 8,10 кв.м., в загальному користування залишити: кухню площею 7,0 кв.м, вбиральню, ванну кімнату, коридор та інші побутові приміщення, а також розділити особові рахунки на оплату комунальних та інших послуг і стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги мотивовано тим, що право власності по Ѕ частці квартири [ADDRESS] за сторонами по справі визнано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2017 року, яке набрало законної сили. Квартира має дві кімнати площами 8,10 та 14,9 кв.м. та місця загального користування. Позивач зазначає, що не встановлення належності кімнат сторонам, як співвласників житла, та відсутність окремих рахунків для оплати квитанцій по нарахуваннях комунальних послуг лише за частину квартири позивача створює додаткові суперечки та унеможливлює користування власним майном. [PERSON] вказує, що зважаючи на постійні судові розгляди та ігнорування відповідачем його вимог щодо належного користування власним майном - частиною квартири мирним шляхом вирішити спір неможливо (а.с. 23-26). Ухвалою суду від 28.03.2019 року відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 56-58). Ухвалою суду від 12.04.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с. 63, 64). 18.04.2019 року до суду надійшов відзив на позов у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з посиланням на відсутність технічної можливості поділу квартири, також зазначає, що виділ позивачу великої кімнати 14,9 кв.м., яка є прохідна, погіршить умови користування житловим приміщенням для малолітніх дітей, які зареєстровані та мають право на користування квартирою. До цього часу малою кімнатою 8,10 кв.м. користувалися позивач та старший син [PERSON] . Підстав змінювати такий порядок користування не вбачається (а.с. 69, 70). 02.05.2019 року позивачем подана відповідь на відзив з проханням задовольнити позов, зазначає, що у відзиві відповідач виклала неправдиву інформацію, намагається спотворити факти і ввести всіх в оману. Інші мешканці квартири, окрім двох співвласників, не мають до квартири ніякого відношення, дві малолітні онуки та їх матір [PERSON] у квартирі жодного дня не мешкали (а.с. 74-76). Ухвалою суду від 03.05.2019 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації (а.с. 83, 84). Ухвалою суду від 29.05.2019 року відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про витребування доказів. У відповідності ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Частини 2, 3 вказаної статті регламентують, що у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує ціну позову, значення справи для сторін. При цьому згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Таким чином, суд з урахуванням предмету спору, наданих сторонами відзиву, відповіді на відзив, заяв, письмових доказів, вважає за доцільне проведення спрощеного позовного провадження у даній справі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2017 року, ухваленим у цивільній справі № 755/1525/15-ц, яке залишене в силі постановою Верховного Суду від 03.10.2018 року, в порядку поділу майна подружжя за позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] визнано право власності по Ѕ частині квартири [ADDRESS] за кожним зі сторін у справі (а.с. 5-13). На підставі вказаного рішення суду позивач зареєстрував на своє ім`я право власності на Ѕ частку спірної квартири, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 3). Відповідачем суду надана довідка по формі № 3 видана ЖРЕО № 403 за № 1312, з якої убачається, що станом на 15.05.2015 року у квартирі [ADDRESS] були зареєстровані сторони по справі, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та неповнолітня [PERSON] , [INFO] (а.с. 61). Згідно витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва станом на 08.04.2019 року за вказаною адресою зареєстровано сім осіб, з яких дві особи неповнолітні (а.с. 72). Позивачем заперечується факт проживання зареєстрованих осіб в квартирі, при цьому надав інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 28.11.2016 року, відповідно яких [PERSON] є власником 2/3 частки, а [PERSON] є власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 80, 81). При цьому суд враховує наступні обставини. Предметом спору є встановлення між сторонами у справі, як співвласниками у рівних частках квартири, порядку користування квартирою [ADDRESS] , та поділ особових рахунків. Відповідно поверхового плану, спірна квартира складається із двох кімнат, з яких: відокремлена кімната площею 8,1 кв.м. та прохідна кімната площею 14,9 кв.м., також місць загального користування: кухні площею 7,4 кв.м.; ванної кімнати площею 2,1 кв.м.; вбиральні площею 1,1 кв.м.; трьох коридорів, у тому числі площами 3,0 кв.м. та 0,9 кв.м; комори площею 0,3 кв.м. (а.с. 29). Отже, житлова площа квартири становить 23 кв.м. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця норма закону свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Вищевказана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 17 лютого 2016 року в справі №6-1500цс15. Відповідно ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Враховуючи, що позивач та відповідач є власниками по Ѕ частки квартири, належна їм частка квартири складає по 11,5 кв.м. житлової площі. При цьому позивач просить виділити йому у користування кімнату площею 14,9 кв.м., яка є прохідною, а відповідачу - кімнату площею 8,1 кв.м. Отже, кімнати не відповідають ідеальним часткам сторін, як власників спільної часткової власності. Крім того, розмір площі кімнати, яку позивач просить виділити відповідачу, менший від належної останній частки житлової площі квартири, до того ж кімнатою позивача (відповідно позовних вимог), яка є прохідною до відокремленої житлової кімнати, буде також користуватись відповідач, що унеможливлює визначення окремого порядку користування житлом. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 155 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Позовні вимоги у частині розподілу особових рахунків є похідними від основних вимог про визначення порядку користування квартирою, тому задоволенню також не підлягають. До того ж, за нормою ст. 63 Житлового кодексу УРСР, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо). Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За викладених обставин суд прийшов до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, тому позов задоволенню не підлягає. В порядку ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed