Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 03.04.2008 року між ним та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір, одними із істотних умов якого були: загальна сума кредиту - 11 881,19 доларів США та відсотки за користування кредитом - 13,5 % на місяць. Протягом усього часу дії кредитного договору позивачем було виконано всі його умови, сплачувались необхідні платежі. Проте, до позивача стали надходити листи із повідомленнями про підвищення відсотка за користування кредитом з 13,5% до 16,5% річних. Таке рішення банк мотивував тим, що у кредитному договорі існує відповідний пункт - в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку при зміні кон'юктури ринку тощо. Позивач зазначає, що підвищення процентної ставки не відповідає вимогам ст. 651 ЦК України відповідно до якої зміни до договору вносяться лише за згодою сторін, а також положенням ст. 11 та 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також позивач вважає, що укладений між ним та банком договір - є договором приєднання , оскільки під час його підписання кредитні установи, в тому числі і відповідач, працювали на підставі стандартних типових кредитних договорів, а отже позичальник бува позбавлений можливості запропонувати свої умови. Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» встановлено заборону на право банку в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку. За таких обставин [PERSON] просить суд визнати кредитний договір договором приєднання, визнати недійсним п. 6.2. кредитного договору № 700004529 від 03.04.2008 р. щодо права банку змінити розмір процентів за користування кредитом. В судовому засіданні [PERSON], його представник в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги, просили задовольнити в повному обсязі. Представник ПАТ «Альфа-Банк» заперечував щодо задоволення вимог. Пояснив, що включення до договору пункту, що передбачає підняття процентної ставки з боку банку в односторонньому порядку цілком відповідало вимогам законодавства, що діяло на момент укладання договору. Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника ПАТ «Альфа-Банк», суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено, і не оспорюється сторонами, що 03 квітня 2008 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 700004529 за умовами якого позивач отримав грошові кошти у розмірі 11 881,19 доларів США строком до 04.04.2015 р. Згідно положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як свідчать умови договору позивач взяв на себе зобов'язання сплачувати банку процентну ставку за користування кредитом на рівні 13,5%. При цьому, як вбачається з п. 6.2. Розділу № 2 договору - загальні умови кредитування фізичних осіб, який є невід'ємною частиною останнього, сторони домовились, що банк має право змінити розмір процентів за користування кредитом в разі зміни ситуації на світових фінансових ринках або на фінансовому ринку України, облікової ставки НБУ, індексу інфляції (споживчих цін), загальновизнаних внутрішньодержавних та/або міжнародних грошових та/або фондових індексів, змін в діючому законодавстві тощо. Встановлено і не заперечується сторонами, що в серпні 2008 року відсоткова ставка за користування кредитом [PERSON] була підвищена до 16,5%. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позивач, його представник стверджує, що умова спірного договору щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку банком не відповідає положенням ст. 651 ЦК України, ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів». За приписами ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Як свідчить текст спірного договору, позивач погодився із можливістю зміни процентної ставки за користування кредитом банком в односторонньому порядку, тобто така зміна умов є такою, що передбачена самою угодою і свідчить про дотримання сторонами в момент укладання договору вимог ст. 651 ЦК України. Положеннями ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені права споживача в разі придбання ним продукції у кредит. В даній нормі матеріального права, в редакції що діяла на момент укладання договору, зокрема в ч. 4, зазначено - у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Таким чином положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладанні договору не порушені. В свою чергу положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначають, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. На думку суду, позивачем, його представником не доведено, що в розумінні положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» спірна умова договору є несправедливою, оскільки, підвищення процентної ставки пов'язується лише з настанням певних обставин, викладених у кредитному договорі. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згідно положень ч.1 ст.58 Конституції України та ч.2 ст.5 ЦК України, закони та інші нормативно-правові акти (в тому числі, акти цивільного законодавства) не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Кредитний договір укладався сторонами 03.04.2008 р. Цивільний Кодекс України доповнено ст. 1056-1 згідно із Законом України № 661-VІ від 12.12.2008 р. із доповненнями внесеними згідно із Законом України № 1822- VІ від 21.01.2010 р. За таких обставин положення ст. 1056-1 ЦК України не можуть регулювати відносини, які виникли на момент укладання сторонами кредитного договору і бути підставою для визнання пункту договору недійсним. Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони фінансовим установам в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів та інших платежів, передбачених кредитним договором» встановлено, що положення цього Закону застосовуються до усіх кредитних договорів, або продовжують діяти після набрання чинності даним законом. Дана обставина є ще однією підставою для визнання договору недійсним. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони фінансовим установам в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів та інших платежів, передбачених кредитним договором» прийнятий 21.01.2010 р. Як встановлено в судовому засіданні відповідачем було підвищено процентну ставку за кредитним договором в серпні 208 року. Доказів того, що після введення в дію даного нормативного акту банк вчиняв дії по підвищенню процентної ставки за договором під час розгляду отримано не було. Таким чином, підстави для визнання пункту кредитного договору № 700004529 від 03.04.2008 р. відсутні. Позивач, його представник також просять визнати укладений між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» кредитний договір договором приєднання на підставі ст. 634 ЦК України. Положеннями ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Способами захисту цивільних прав та інтересів, згідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) припинення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання зобов'язання в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення, 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Зважаючи на те, що позивач обрав спосіб захисту, який не передбачений чинним законодавством, підстави для задоволення позову і в цій частині відсутні. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed