Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] з участю третіх осіб про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання та примусове виселення з квартири [ADDRESS]. [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] з участю третіх осіб, уточнивши позовні вимоги, просить встановити факт проживання сторін однією сім'єю як подружжя з листопада 2009 року по 05 лютого 2011 року, визнати за [PERSON] право власності на 3/8 частини квартири [ADDRESS], вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] та встановлення порядку користування вказаною квартирою, шляхом виділення у користування [PERSON] кімнати площею 10 м.кв. [PERSON] свої вимоги мотивує тим, що він, [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS]. 05.02.2011р. він одружився з [PERSON] та прописав її у вищевказаній квартирі. Однак спільне життя у подружжя не склалося та 23.10.2012р. [PERSON] звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу. Оскільки на даний час сторони фактично не є подружжям, реєстрація [PERSON] у спірній квартирі позбавляє позивача можливості належним чином користуватися та розпоряджатися належним йому майном, просить позов задовольнити. [PERSON] уточнені позовні вимоги мотивує тим, що з кінця жовтня - початку листопада 2009 року сторони проживали як повноцінна сім'я в одному помешканні, були пов'язані спільним побутом, мали спільний бюджет, разом вели домашнє господарство, мали взаємні права та обов'язки, тобто у них склалися фактичні шлюбні відносини, які офіційно були зареєстровані 05.02.2011 року. 16.11.2010р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, на підставі якого 19.11.2010р. [PERSON] зареєстрував за собою право власності на 3/4 спірної квартири. Оскільки на той час сторони уже перебували у фактичних шлюбних відносинах, вважає, що вищевказане майно є їхньою спільною сумісною власністю. Не зважаючи на це, [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, а тому просить позов задовольнити. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, проти позовних вимог [PERSON] заперечили з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях. Додатково пояснили, що спірна квартира є родинною власністю, [PERSON] набув право власності на частку у квартирі ще до реєстрації шлюбу з відповідачем на підставі договору довічного утримання. У фактичних шлюбних відносинах сторони на той час не перебували. Враховуючи вищенаведене просять первісний позов задовольнити, в задоволенні позовних вимог [PERSON] - відмовити. В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали, проти задоволення позовних вимог [PERSON] - заперечили. Додатково пояснили, що сторони знайомі з 2007 року, з вересня 2009 року - почали зустрічатися, з жовтня 2009 року - почали жити разом на [ADDRESS] в тітки [PERSON] На початку листопада 2010 року подзвонив сусід [PERSON] та повідомив, що остання поламала руку, після чого сторони відвезли її в лікарню, та з того часу переїхали проживати до неї у квартиру [ADDRESS], оскільки вона потребувала догляду. [PERSON] постійно здійснювала догляд за [PERSON] за кошти, що їй давали її батьки. Однак сторони прийняли спільне рішення про укладення договору довічного утримання з [PERSON] Одружилися сторони 05.02.2011р., хоча довгий час до цього спільно проживали. Враховуючи вищенаведене просять позов [PERSON] задовольнити, в задоволенні позовних вимог [PERSON] - відмовити. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав, проти позову [PERSON] заперечив. Вважає, що квартира є родинною власністю, а тому [PERSON] жодних прав на неї не має. Пояснив, що в кінці 2010 року [PERSON] захворіла і [PERSON] переїхав проживати до неї, а [PERSON] переселилася проживати у вказану квартиру лише незадовго до смерті [PERSON], однак на той час сторони одруженими ще не були. Третя особа [PERSON] в останнє судове засідання не з'явилася у зв'язку з поїздкою за кордон, розгляд справи просить проводити за її відсутністю та в задоволенні позову [PERSON] - відмовити, з підстав, викладених у поданих до суду письмових поясненнях (а.с.178-181). Представник третьої особи Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області Сагайдак Д.М. у вирішенні справи покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, третіх осіб, покази свідків, оглянувши матеріали справи та матеріали справи №2/463/646/13, дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, суд встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 05.02.2011р. в міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис №129 (а.с.56). Разом з тим, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він є батьком [PERSON] Сторони познайомилися у 2008 році, а у 2009 - почали проживати разом на Рясне у двоюрідної сестри свідка. У квітні 2010 року [PERSON] приїхав просити руки дочки, а у вересні 2010р. сторони переїхали проживати на квартиру до [PERSON] на [ADDRESS]. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є троюрідною сестрою [PERSON] В жовтні 2009 року остання переїхала жити до тітки на Рясне, де проживала разом з [PERSON] та 2 дівчатами. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду показали, що вони разом з [PERSON] проживали на квартирі у її тітки на [ADDRESS]. З жовтня 2009 року у кімнаті з [PERSON] проживав також [PERSON] Восени 2010 року [PERSON] з [PERSON] переїхали до бабці [PERSON], оскільки остання потребувала догляду. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він є батьком [PERSON] Син привів [PERSON] на спірну квартиру близько року після смерті батька свідка [PERSON], який помер [INFO] Сторони почали там разом проживати лише після розписки. Разом з тим, такі покази свідка суперечать показам третьої особи [PERSON], який в судовому засіданні пояснив, що сторони почали проживати разом на [ADDRESS] до смерті [PERSON] та на той час ще не були одружені. При цьому, такі не спростовують вищевказаних показів свідків про проживання сторін з 2009 року на [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. У Постанові Верховного Суду України від 20.02.2012р., прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, зазначено, що за положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Разом з тим згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що факт проживання однією сім'єю як подружжя [PERSON] та [PERSON] з листопада 2009 року до реєстрації шлюбу - 05.02.2011р., є доведеним та ухвалює рішення про встановлення цього факту. Відповідно до ч.1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Як вбачається з роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.24 Постанови від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК) . Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Як вбачається з копії договору довічного утримання, укладеного 16.11.2010р. між [PERSON] та [PERSON] (а.с.5) [PERSON] передала останньому у власність 3/4 частини квартири [ADDRESS]. Право власності на вищевказане майно було зареєстроване ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 19.11.2010р., що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав (а.с.4). Враховуючи вищенаведене, оскільки право власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS] [PERSON] набув 19.11.2010р. в час спільного проживання сторін, при цьому жоден із них не перебував у будь-якому іншому шлюбі, суд приходить до висновку, що вказане майно є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на 3/8 частини квартири [ADDRESS] також є підставними та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та право власності є непорушним. За змістом ст.ст. 321, 391 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 3 ст. 358 ЦК України визначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року N7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснено, що якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Враховуючи те, що на даний час у спірній квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.21), судом визнано за [PERSON] право власності 3/8 частка квартири [ADDRESS], що становить 19,88 кв.м. від загальної площі та 11,47 кв.м. від житлової площі, суд вважає, що є правильним та законним встановити порядок користування спірною квартирою, виділивши у користування [PERSON] кімнату площею 10 м.кв. Разом з тим, як вбачається з пояснень [PERSON] [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні квартирою шляхом заміни замків у вхідних дверях та винесенням речей у підвал, що останній не заперечив, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у такий спосіб порушується право [PERSON] на проживання у квартирі, а тому таке слід відновити шляхом задоволення позовних вимог в частині вселення її у спірну квартиру. При цьому, оскільки задоволення позовних вимог [PERSON] повністю виключає задоволення позову [PERSON], тому в його задоволенні слід відмовити. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути понесені нею та документально підтверджені судові витрати по справі, що становлень 114 грн. 70 коп. судового збору (а.с.62).

Outcome: approved