Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з уточненим позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі ? частини її заробітку (доходу), мотивуючи свої вимоги тим, що до 04.06.2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі [INFO] у них народилася дитина - [PERSON], яка перебуває на його повному утриманні. Відповідно до рішення суду місце проживання неповнолітньої [PERSON] визначено разом з батьком [PERSON] Батько дитини, [PERSON] має можливість забезпечити навчання неповнолітньої [PERSON] за кордоном в Польщі, так як остання має здібності до вивчення іноземних мов. В зв'язку з неможливістю отримати згоду [PERSON] на виїзд неповнолітньої [PERSON] за кордон, позивач вимушений звернутися до суду за захистом інтересів неповнолітньої дитини. Позивач, представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, заява про розгляд справи за її відсутності та відзив на позовну заяву до суду не надходили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що до 04.06.2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення Южного міського суду Одеської області від 04.06.2014 року (а.с.9). [INFO] у них народилася дитина - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.4). Відповідач є матір'ю [PERSON]. Місце проживання неповнолітньої [PERSON] визначено з батьком [PERSON], що підтверджується копією рішення Южного міського суду Одеської області від 26.01.2017 року (а.с.5-8). Згідно ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ч.3, 4 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2 ст.154 СК України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Стаття 155 СК України змістує, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до положень ч.2 ст.3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (абз. 8 ч. 2 п. 4 Правил). Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (Заява N 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у Справі Olsson v. Sweden (N 2) від 27 листопада 1992 року), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Відповідно до ст.6 Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. На суспільстві і на органах публічної влади повинен лежати обов'язок здійснювати особливе піклування про дітей. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За таких обставин суд, враховуючи, що надання дозволу [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини [PERSON] без згоди та супроводу матері дитини, [PERSON], відповідає виключно охоронюванім законодавством інтересам неповнолітньої дитини [PERSON], є необхідним для повного і гармонійного розвитку її особи, вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу матері дитини необхідно задовольнити.

Outcome: approved