Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до СТОВ «Карпати» та Чинадіївської селищної ради Мукачівського району про визнання права власності на виробничий будинок кузню, який розташований на вул. Садова, 1/4 в смт. Чинадієво Мукачівського району Закарпатської області. Свої вимоги обґрунтовує тим, що, 16.11.2015 року між ним та [PERSON] був укладений договір дарування права на майнові паї СТОВ «Карпати». На підставі договору дарування йому було видано свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства. В подальшому на підставі акту прийому-передачі майна пайового фонду, позивачу було передано у власність виробничий будинок кузню, який розташований на вул. Садова, 1/4 в смт. Чинадієво Мукачівського району Закарпатської області. Поряд з тим [PERSON] не може зареєструвати у встановленому законом порядку право власності на передане йому нерухоме майно, у звязку з чим просить позов задовольнити. Позивач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву в якій просив розглянути справу за його участі, позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Представники відповідачів СТОВ «Карпати» та Чинадіївської селищної ради Мукачівського району подали до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст. 215ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 16.11.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу [PERSON], [PERSON] подарував, а [PERSON] відповідно отримав у дар право на майнові паї СТОВ «Карпати», що визначені свідоцтвом на суму 1118,00 грн. Зазначене право на майно належало дарувальнику [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії ЗК № VII 065497, виданого Чинадіївською селищною радою Мукачівського району 17.06.2003 року на суму 1118,00 грн. Також встановлено, що позивачу [PERSON] 17.11.2015 року Чинадіївською селищною радою Мукачівського району було видано свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії ЗК № VII 059704. Крім того, відповідно до акту прийому-передачі майна, укладеного між СТОВ «Карпати» та [PERSON], позивачу на підставі рішення зборів членів СТОВ «Карпати» (протокол № 3 від 17.11.2015 року) було передано у власність виробничий будинок кузню, який розташований на вул. Садова, 1/4 в смт. Чинадієво Мукачівського району Закарпатської області. Відповідно до технічного паспорту на виробничий будинок від 22.09.2015 року до складу останнього входить кузня, яка розташована на вул. Садова, 1/4 в смт. Чинадієво Мукачівського району Закарпатської області. Згідно з ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право власності є непорушним. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України). Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Право позивача на звернення з даним позовом передбачено ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України, згідно з якими власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. Як передбачено ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Закон України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» визначає правові, економічні, соціальні та організаційні умови діяльності колективного сільськогосподарського підприємства. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» обєктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Обєктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та обєднань, учасником яких є підприємство. Майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам. Субєктом права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени - в частині майна, яку вони одержують при виході з підприємства. При цьому в ч. 2 ст. 8 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» зазначено право колективної власності здійснюють загальні збори членів підприємства, збори уповноважених або створений ними орган управління підприємства, якому передано окремі функції по господарському управлінню колективним майном. Частинами 2, 3 ст. 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» визначено, що пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. Пай може успадковуватися відповідно до цивільного законодавства України та статуту підприємства. У разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі. Спори, що виникають при здійсненні цього права, розглядаються судом. Відповідно до п. 13 Порядку визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2001 року № 177, майновий пай члена підприємства документально підтверджується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена підприємства за зразком згідно з додатком. У разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, а також спадкування видається нове свідоцтво. Крім того, суд також враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції! № 475/97-ВР від 17.07.1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно з ст. 1 Першого протококу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07.12.1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.01.1986 року). Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обовязок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності та враховуючи те, що в ході судового розгляду встановлено, що позивач має право власності на майновий пай члена СТОВ «Карпати», набув таке на підставі цивільно-правової угоди, в подальшому на підставі наданих Законом України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» повноважень збори членів СТОВ «Карпати» передали майновий пай позивачу у власність, при цьому виділивши його в натурі як виробничий будинок кузня, який розташований на вул. Садова, 1/4 в смт. Чинадієво Мукачівського району Закарпатської області, що дає можливість ідентифікувати обєкт нерухомості для його реєстрації, у звязку з чим суд приходить до висновку, що право позивача підлягає захисту та слід визнати за позивачем право власності на виробничий будинок кузня, який розташований на вул. Садова, 1/4 в смт. Чинадієво Мукачівського району Закарпатської області.

Outcome: approved