Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до ФОП [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] про порушення прав споживача та відшкодування заподіяної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що є інвалідом війни 3 групи і має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, зокрема має право на безплатний проїзд автобусами приміських і міжміських маршрутів. 06 грудня 2016 року близько 16 години позивачу було відмовлено у продажі пільгового квитка на автостанції №2 у м. Золотоноша Черкаської області касиром ФОП [PERSON] - [PERSON], на автобус, який здійснює постійні перевезення пасажирів за маршрутом м. Золотоноша Черкаської області - м. Київ, з посиланням на обмеження продажі пільгових квитків (одне пільгове місце) на рейс через каси автостанцій на міжміських маршрутах на станції формування та транзитних станціях. Внаслідок відмови у продажі йому пільгового квитка та у зв'язку із його хворобою (дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ступеню із епінападами), у позивача стався епінапад через що він знепритомнів, а після того звертався до приймального відділення Золотоніської центральної районної лікарні, де йому було поставлено діагноз: «Реакція на ситуацію. Стан після епінападу». Відмова у продажі квитка на автобус призвела також до того, що він змушений був додатково витратити кошти на лікування та не встиг на потяг сполученням «Київ - Луцьк», у зв'язку з чим даремно витратив кошти на придбання квитка на нього. Крім того, дана ситуація настільки вразила позивача, що його захворювання продовжило прогресувати. Так, 09 грудня 2016 року після чергового епінападу позивач втратив свідомість, впав і отримав забій м'яких тканин голови лівої скроневої області і вимушений був знову звертатися за медичною допомогою до Золотоніської ЦРЛ. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заподіяну йому майнову шкоду в розмірі 514 гривень 57 копійок, яка охопила зайві витрати на придбання медикаментів для лікування та вартість втраченого квитка на потяг, 40000 гривень моральної шкоди та витрати на правову допомогу в розмірі 2000 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі просив позов задовольнити з наведених ним підстав у позовній заяві, поясненнях та доданих документів. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечив повністю. Зазначив, що ФОП [PERSON] у даній категорії спорів є неналежним відповідачем, оскільки надає послуги з обслуговування пасажирів на автостанціях, а послуги безпосередньо із перевезення пасажирів не відноситься до діяльності відповідача. Підставою для відмови у продажі [PERSON] пільгового квитка на рейсовий автобус було не свавільне рішення касира [PERSON], а надана їй інформація від перевізника про відсутність пільгових місць у автобусі. Враховуючи, що м. Золотоноша Черкаської області є проміжним пунктом, обов'язковою умовою надання послуги з продажу квитків є надходження інформації про наявність вільних місць у автобусі від перевізника. Крім того у своїх запереченнях представник відповідача звернув увагу на належність та допустимість доказів, якими позивач обґрунтував свої позовні вимоги, зазначивши, що вони ніякого відношення до справи не мають. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги також заперечила, погодившись із доводами відповідача. В той же час у заперечення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди зазначила, що 06 грудня 2016 року намагалась ввічливо пояснити причини відмови у продажі пільгового квитка позивачу та його брату [PERSON] Однак останні перебували в стані алкогольного сп'яніння і після відмови у продажі пільгового квитка почали поводити себе неадекватно, дуже агресивно, висловлювалися голосно нецензурною лайкою, погрожували знищити автостанцію, намагалися вибити вікно каси. У зв'язку з агресивними діями позивача та його брата, [PERSON] викликала працівників поліції. В ході судового розгляду справи у своїх запереченнях представник відповідача ФОП [PERSON] зазначив, що перевізником у перевезенні на яке було відмовлено позивачу у продажі пільгового квитка, було ТОВ «Автолюкс-Черкаси-Плюс», із яким [PERSON] діє на підставі договору № 41 від 18 березня 2014 року «Про продаж квитків та надання обов'язкових послуг, пов'язаних з перевезенням пасажирів на автобусних маршрутах загального користування». Згідно п. 2.1.14 даного договору, автомобільний перевізник, у відповідності до ст.37 Закону України «Про автомобільний транспорт», здійснює пільгові перевезення на підставі державного замовлення та письмово доводить до відома «Підприємства» визначені види та обсяги пільгових перевезень. У разі відсутності державного замовлення «Автомобільний перевізник» на власний розсуд організовує пільгові перевезення, доводить до відома «Підприємства» інформацію стосовно перевезень та несе за них повну відповідальність. Згідно листа ТОВ «Автолюкс-Черкаси-Плюс» № 02 від 25 січня 2016 року адресованого ФОП [PERSON], з 26 січня 2016 року підприємство за власний рахунок на міжміських маршрутах перевозить інвалідів війни та учасників АТО при наявності у них документів з наданням 1 пільгового місця в автобусах з пасажиромісткістю до 18 місць та 2 пільгових місць в автобусах з пасажиромісткістю більше 19 місць. Вищевказані договір № 41 від 18 березня 2016 року, лист № 02 від 25 січня 2016 року, а також усна інформація від ТОВ «Автолюкс-Черкаси-Плюс» про відсутність пільгових місць на автобус, який слідував 06 грудня 2016 року рейсом сполученням «Черкаси-Золотоноша-Київ» стали підставою для відмови у продажі [PERSON] пільгового квитка на автобус. У зв'язку з такими запереченнями відповідача за клопотанням позивача [PERSON] у даній справі ТОВ «Автолюкс-Черкаси-Плюс» було залучено співвідповідачем. Однак, представник ТОВ «Автолюкс-Черкаси-Плюс» Завалій В.І. в судовому засіданні позовні вимоги до її підприємства повністю заперечила та зазначила, що ТОВ «Автолюкс-Черкаси-Плюс» не має жодного відношення до рейсу на який позивачу було відмовлено у продажу пільгового квитка. Підприємство не виконує, і раніше ніколи не виконувало пасажирські перевезення по маршруту «м. Золотоноша - м. Київ» на час відправлення з автостанції «Золотоноша» близько 16 години та пізніше. Автобус, який здійснює перевезення пасажирів в післяобідню пору доби із станції м. Золотоноша не відноситься до автобусів ТОВ «Автолюкс-Черкаси-Плюс». Яким перевізником здійснюється дане перевезення їй не відомо. Просила визнати ТОВ «Автолюкс-Черкаси-Плюс» неналежним відповідачем та вилучити його з числа відповідачів в даній справі. Із доводами представника ТОВ «Автолюкс-Черкаси-Плюс» Завалій В.І. погодилися представник ФОП [PERSON] [PERSON] та [PERSON], які визнали, що помилково вказали інформацію про те, що рейс на який позивачу [PERSON] було відмовлено у продажі пільгового квитка належав даному перевізнику. На підставі вказаного, за клопотанням позивача [PERSON] та погодженням з іншими сторонами, ТОВ «Автолюкс-Черкаси-Плюс» було виключено з числа відповідачів у справі шляхом заміни первісного відповідача належним відповідачем, залишивши первісного належного відповідача - фізичну особу - підприємця [PERSON] Після заміни відповідача, позивач [PERSON] наполягав на своєму позові саме до ФОП [PERSON], оскільки він безпосередньо звертався не до будь-якого перевізника, а до касира [PERSON], яка перебуває у трудових відносинах із ФОП [PERSON], і саме з вини касира даного підприємця йому було відмовлено у продажі пільгового квитка на автобус. Вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є інвалідом ІІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER], виданого 22 червня 2015 року Управлінням праці та соціального захисту населення Золотоніської РДА Черкаської області. Згідно п.7 ч.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції Закону станом на 06 грудня 2016 року, інвалідам війни та прирівняним до них особам надаються пільги, зокрема на безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання. Пільгове перевезення інвалідів війни та прирівняних до них осіб здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до законодавства про транспорт. Звуження змісту та обсягу прав вказаної категорії осіб на пільговий проїзд транспортом не допускається. 06 грудня 2016 року близько 16 години позивач звернувся в касу автостанції № 2 м. Золотоноша Черкаської області та пред'явив посвідчення ветерана війни - інваліда війни для отримання квитка на пільговий проїзд. Підприємницьку діяльність з надання послуг, в тому числі й продажу квитків, на зазначеній автостанції у м. Золотоноша, здійснює фізична особа-підприємець [PERSON]. Однак касиром [PERSON], яка перебуває у трудових відносинах із ФОП [PERSON], було відмовлено позивачу у продажі пільгового квитка на автобус, оскільки за цим маршрутом вже були продані пільгові квитки. Вказана обставина відповідачем не заперечується. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» (надалі Закон), автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб'єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону. Частинами 1, 2 ст. 32 Закону передбачено, що відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із власниками автостанцій визначаються договором. Предметом договору автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, з власниками автостанцій є надання послуг та виконання робіт, пов'язаних з відправленням і прибуттям пасажирів. Згідно з ч.ч. 2 та 5 ст. 36 Закону, до обов'язкових послуг, що повинні надаватися автостанціями пасажирам, належать, зокрема, продаж квитків. Власники автостанцій несуть відповідальність за якість та безпеку послуг, що надаються автостанціями пасажирам та автомобільним перевізникам, технічний та санітарно-гігієнічний стан будівель, споруд, обладнання та території автостанції. Пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом (ст. 37 Закону). Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону, документи, на підставі яких виконуються регулярні пасажирські перевезення є, зокрема, для пасажира - квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка чи довідка, на підставі якої надається пільга). Пунктом 115 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою КМ України № 176 від 18.02.1997 року, передбачено, що перевізники відповідно до укладених договорів здійснюють продаж квитків через автостанції, агентства з продажу квитків та/або самостійно. Продаж квитків може здійснюватися водієм автобусу в разі відсутності у населеному пункті автостанції або агентства з продажу квитків, а також після закриття квитково-касової відомості на автостанції. Особи, що користуються пільгами з оплати проїзду автобусами міжміського та/або приміського сполучення, звертаються у квиткову касу автостанції для внесення відповідної позначки до касової відомості та отримання квитка на пільговий проїзд (п. 130 Правил). Позивач звернувся до каси автостанції, яка належить відповідачу, проте працівником каси вимоги вказаних Правил не були виконані. Саме ця обставина стала безпосередньою причиною позбавлення позивача можливості пільгового проїзду. Безпосередньо до перевізника позивач не звертався, а відповідно жодним із перевізників права позивача порушеними не були. У відповідності до ч.1 ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ст.ст. 1, 15 ЦПК України, суд захищає порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи. Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Статтею 4 ЦПК України, визначені способи захисту, які застосовуються судом, зокрема здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Оскільки саме внаслідок неправомірних дій відповідача позивач був позбавлений можливості щодо задоволення своїх законних потреб, суд вважає його вимоги щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди такими, що відповідають Закону. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.58 ЦПК України). Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (п. 1 ст. 212 ЦПК України). На підтвердження своїх позовних вимог щодо заподіяння матеріальної та моральної шкоди позивачем надано суду: - копії документів, якими підтверджується наявність у нього хвороби, а саме: довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 189756 від 22 серпня 2015 року, згідно якої [PERSON] 18 травня 2015 року встановлено ІІІ групу інвалідності з причин травми голови, контузії, захворювання, так, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби; витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 3814 від 03 грудня 2014 року, згідно якого у [PERSON] встановлено наслідком закритої черепно-мозкової травми, контузії - посттравматична і дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ступеню з епіприступами, вираженого астено-невротичного і астено-вегетативного, атаксичного, цефалгічного синдромами, ішемічна хвороба серця, стенокардія, міокардеосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ступеню, ангіопатія сітчатки обох очей, - травма голови, контузія, захворювання, так, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби; копію виписки із історії хвороби № 7911 Золотоніської центральної районної лікарні, згідно якої [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні з 05 жовтня по 15 жовтня 2016 року з діагнозом: стійкі залишкові явища черепно-мозкової травми (1997 рік), забою головного мозку у вигляді посттравматичної енцефалопатії з частими епінападами на фоні п-судомної терапії, вираженого астено-невротичного, цефалгічного помірного атактичного синдромів. Стан після епінападу, та інші. Скарги: напад втрати свідомості із судомами, сильні головні болі, головокружіння, хиткість при ході, загальну слабкість, сонливість, зниження пам'яті, часті напади втрати свідомості з судомами (до 5 раз в місяць). - копію висновку та відповідного листа Золотоніського відділу поліції ГУНП в Черкаській області від 13 грудня 2016 року, згідно яких 06 грудня 2016 року [PERSON] звертався до органів Національної поліції з приводу відмови йому у продажі касиром автостанції «Центр» м. Золотоноша пільгового квитка на автобус. - копію повідомлення Золотоніської центральної районної лікарні № 2046 від 22 грудня 2016 року якою стверджується, що 06 грудня 2016 року о 16 годині 50 хвилин [PERSON] звертався до приймального відділення Золотоніської ЦРЛ. Діагноз: «Реакція на ситуацію. Стан після епінападу». 09 грудня 2017 року о 16 годині 55 хвилин [PERSON] звертався до приймального відділення Золотоніської ЦРЛ. Діагноз: «Забій м'яких тканин голови лівої строменевої області. Стан після епінападу». - копії записів у медичній книжці [PERSON], оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні, згідно яких: 07 грудня 2016 року [PERSON] звертався до лікаря Золотоніської ЦРЛ, який провів його огляд та виписав йому рецепт на вживання лікарського препарату «Гідазепам»; 16 грудня 2016 року [PERSON] звертався до лікаря-терапевта Володимир-Волинського ТМО із скаргами на головний біль, втрату свідомості, судоми. Згідно анамнезу, вночі після психоемоційного перевантаження (затримання поліцейськими для освідування з приводу ДТП, виник напад судом). -копії семи фіскальних чеків з різних аптек м. Золотоноша, якими [PERSON] обґрунтовує заподіяну йому матеріальну шкоду в сумі 455 гривень 22 копійок, пов'язану з необхідністю придбання медикаментів для запобігання наслідків епінападу, який виник внаслідок неправомірних дій відповідача 06 грудня 2016 року. -копію квитка на потяг сполученням «Київ-Луцьк», яким [PERSON] обгрунтовує заподіяну йому матеріальну шкоду в сумі 59 гривень 53 копійок, пов'язану з тим, що внаслідок відмови йому у продажі 06 грудня 2016 року пільгового квитка до міста Києва з міста Золотоноша, він не встиг на вказаний потяг, а тому втратив з вини відповідача кошти витрачені ним на придбання даного квитка. Оцінюючи подані позивачем докази в їх сукупності, судом встановлено, що дійсно позивач вже довгий час, з 1997 року, хворіє. Внаслідок хвороби позивача у нього часто виникають приступи епінападів, поєднаних із судомами (близько 5 разів у місяць). Хворобливий стан позивача потребує постійного систематичного звернення за медичною допомогою до лікарів та постійного вживання медичних препаратів. В якості відшкодування матеріальної шкоди позивач посилається на заподіяні йому матеріальні збитки, які виникли внаслідок: 1.витрати на лікування (необхідності придбання позивачем медичних препаратів на суму 455 гривень 22 копійок); 2.втрата квитка на потяг сполученням «Київ - Луцьк» на суму 59 гривень 53 копійок. Подані позивачем до суду копії семи фіскальних чеків на загальну суму 455 гривень 22 копійок суд не приймає в якості належних та допустимих доказів в даній справі з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача, зранку близько 09 години 07 грудня 2016 року лікарем йому було прописано медичний препарат «Гідазепам». За твердженнями позивача, які відображаються у представлених ним в якості доказів фіскальних чеках, його витрати на придбання медичних препаратів були дещо іншими: -згідно фіскального чеку № 0023 аптеки №3 (м. Золотоноша, вул. Новоселівська, 1Д), було продано «хімічні препарати» на загальну суму 25 гривень 42 копійок о 09 годині 39 хвилин 06 грудня 2016 року, тобто до події, яка мала місце на автостанції близько 16 години цього дня. За таких умов зазначений фіскальний чек не може бути доказом витрат на лікування внаслідок неправомірних дій відповідача; -згідно фіскального чеку № 0006 аптеки №3 (м. Золотоноша, вул. Новоселівська, 1Д), було продано «хімічні препарати» на загальну суму 25 гривень 20 копійок о 07 годині 56 хвилин 06 грудня 2016 року; -через 5 хвилин, згідно фіскального чеку № 302242 аптеки ТОВ «Авіцена» (м. Золотоноша, вул. Шевченка, 968) було продано таблетки «рибоксин» (засіб для лікування коронарної недостатності, пороків серця, церозу печінки) та таблетки «вазар» (препарат для пониження тиску) на загальну суму 49 гривень 13 копійок о 08 годині 01 хвилин 07 грудня 2016 року; -через 22 хвилини, згідно фіскального чеку № 0006 аптеки №3 (м. Золотоноша, вул. Новоселівська, 1Д) було продано «хімічні препарати» на загальну суму 44 гривень 14 копійок о 08 годині 23 хвилин 07 грудня 2016 року; -через 9 хвилин, згідно фіскального чеку № 0016 аптеки №3 (м. Золотоноша, вул. Новоселівська, 1Д) було продано «хімічні препарати» на загальну суму 6 гривень 66 копійок о 08 годині 32 хвилин 07 грудня 2016 року; -через 6 хвилин, згідно фіскального чеку № 302260 аптеки ТОВ «Авіцена» (м. Золотоноша, вул. Шевченка, 968) було продано таблетки «хелпекс антиколд» та льодяники «стрепсілс з медом і лимоном» (засоби для лікування застуди та грипу) на загальну суму 64 гривень 36 копійок о 08 годині 38 хвилин 07 грудня 2016 року; -через 31 хвилину згідно фіскального чеку № 302276 аптеки ТОВ «Авіцена» (м. Золотоноша, вул. Шевченка, 968) було продано «нікоретте жувальну гумку зимову з м'ятою» (засіб для лікування від нікотинової залежності) та комплект гінекологічний на загальну суму 193 гривень 38 копійок о 09 годині 09 хвилин 07 грудня 2016 року. Тобто при доказуванні розміру заподіяної шкоди у вигляді витрат на лікування, позивач посилається на документи щодо придбання ним медикаментів, які зовсім не мають жодного відношення до наявної у нього хвороби, в той же час дані фіскальні чеки отримані або до події заподіяння позивачу шкоди, або вже наступного дня в невеликий проміжок часу у різних місцях. Припускаючи ймовірність прийняття в якості доказу подані позивачем фіскальні чеки, суд повинен визнати, що в проміжку від 08 до 09 години 07 грудня 2016 року позивач по кілька раз переміщався від одної аптеки до іншої, а потім зворотно, та купував медичні препарати, які не мають відношення до його хвороби, що є малоймовірним та не відповідає істині. Вказані обставини в їх сукупності явно ставлять під сумнів достовірність та належність цих документів, а тому суд не приймає подані позивачем фіскальні чеки в якості доказів заподіяної матеріальної шкоди в даній справі. В той же час суд визнав обґрунтованими вимоги позивача щодо відшкодування йому витрат, пов'язаних із втратою з вини відповідача квитка на потяг сполученням «Київ - Луцьк» на суму 59 гривень 53 копійок. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 40000 гривень, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного Кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У позовних вимогах позивачем в обґрунтування розміру моральної шкоди було наголошено про те, що у зв'язку з неправомірними діями касира йому завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни в його житті, отримання ним психологічної травми, перенесений фізичний біль та емоційний стрес, наслідки перенесеної психологічної травми призвели до появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін. В судовому засіданні в обґрунтування моральної шкоди, позивач заявив також і про душевні страждання, приниження його честі та гідності, як громадянина України так і інваліда війни, якому державою забезпечено соціальний захист та певні пільги на законодавчому рівні. Згідно зі ст. 23 Цивільного Кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд приймає до уваги, що неправомірною відмовою відповідача позивачу було заподіяно моральну шкоду, пов'язану з приниженням його честі і гідності, заподіяння неприємних відчуттів, моральних страждань. Однак при визначенні розміру заподіяної моральної шкоди судом також прийняті доводи [PERSON] про агресивну та неадекватну поведінку 06 грудня 2017 року позивача та його брата по відношенню до неї, яка була поєднана із особистими образами та погрозами, у зв'язку з чим вона була змушена викликати наряд патрульної поліції. Вказані обставини підтвердилися письмовими поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] поданими відповідачем разом із письмовими запереченнями, а також в судовому засіданні були визнані та не заперечувалися позивачем [PERSON] В той же час суд критично також оцінює доводи позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди в більшому розмірі, яка була пов'язана із частими епінадами внаслідок неправомірних дій відповідача. В цьому випадку суд не пов'язує в повній мірі причинно-наслідковий зв'язок між такими нападами та неправомірними діями відповідача. При огляді медичної книжки позивача встановлено, що він систематично та постійно звертається за медичною допомогою до лікарів з причин епінападів, часто, зокрема для фіксації самого факту такого звернення. Зокрема, серед доказів таких звернень позивач в даній справі аргументує, що внаслідок відмови йому у продажі пільгового квитка у нього 16 грудня 2016 року відбувся епінапад. При цьому, як зазначено епікризом звернення за медичною допомогою [PERSON], причиною епінападу було затримання поліцейськими для освідування з причин дорожньо-транспортної пригоди. Вказаний факт був одним із предметів дослідження тим же складом суду при судовому розгляді справи № 154/89/17 про вчинення адміністративного правопорушення, в якій свідок [PERSON] давав пояснення про те, що 16 грудня 2016 року саме незаконні дії поліцейських були причиною його звернення до лікарів Володимир-Волинського ТМО, а в подальшому і до прокуратури. Визначаючи розмір належного позивачу відшкодування завданої моральної шкоди, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості та враховуючи характер, глибину та тривалість моральних страждань, що носили характер душевних переживань з приводу порушення його права на пільговий проїзд, внаслідок чого позивач був вимушений звернутись до суду за захистом порушеного права, вважає, що заявлений [PERSON] позов про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню у розмірі 500 гривень, що на думку суду, є достатнім відшкодуванням понесених позивачем немайнових втрат з ФОП [PERSON], оскільки працівником саме цього підприємця було неправомірно відмовлено позивачу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем не було підтверджено та доведено понесених ним витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial