Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Єврокар Україна» про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що 15 вересня 2017 року між ним та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір Фінансового лізингу № 3599 з метою набуття права власності на автомобіль для особистих потреб, безпосередньо повязаних з підприємницькою діяльністю. В мережі інтернет він знайшов оголошення про продаж авто LADA Пріора 2172, 2015 р.в., вартістю 95000 грн. з розстрочкою на 2 роки, зателефонував за вказаним в оголошенні телефоном. Йому розяснили, що дійсно такий транспортний засіб є в наявності за ціною, вказаною в оголошенні. Він поїхав до офісу компанії в м. Суми і менеджер компанії пояснив, що він повинен спочатку сплатити передплату (аванс) за транспортний засіб в розмірі 23500 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу. Того ж дня він сплатив вказані кошти на рахунок відповідача і з квитанцією повернувся до офісу компанії, де йому надали договір з іншими документами на підписання, розяснивши, що без підписання документів передача йому автомобіля неможлива. Одразу ж після підписання договору він помітив, що в договорі вказаний інший автомобіль і його вартість значно вища ніж та, на яку він розраховував. На це менеджер компанії повідомив, що це їхні внутрішні справи, необхідні для перекриття вартості акційного авто та пообіцяв доставити саме транспортний засіб, вказаний в заяві на отримання. Він чекав до вечора, проте автомобіль йому так і не доставили, пославшись на проблеми з поставкою та завіряючи, що через три-пять днів авто він отримає. Пройшов тиждень, але автомобіль до нього так і не прибув. Він намагався додзвонитися до менеджера, проте всі телефони вимкнені. Тоді він поїхав до офісу компанії за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська 9 корп. 57/1, де йому сказали, що дана компанія виїхала і нової адреси немає. Під час укладення договору лізингу представником відповідача не було розяснено призначення платежу в розмірі 23290 грн. (10 % від вартості предмета лізингу вказаного в договорі), який виявився Комісією за організацію договору, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою, перевірко, розглядом та укладенням договору. Він вважав цю суму частковою оплатою вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії та призначення платежу в рахунку на оплату). В договорі лізингу це передбачено, проте він не мав можливості детально з ним ознайомитися, так як представник відповідача не надав достовірної інформації, завіривши, що всі істотні умови він пояснив та спонукав його підписати договір швидше, мотивуючим тим, що на нього чекають інші особи, бажаючі укласти договір лізингу. Вважає, що представник відповідача навмисно його ввів в оману щодо умов виконання договірних зобовязань. Договір лізингу містить несправедливі умови, а саме виключені та обмежені права споживача стосовно продавця у разі невиконання чи неналежного виконання договору, встановлено жорсткі обовязки споживачу, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, звужені обовязки лізингодавця, передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», повністю виключена відповідальність лізингодавця та значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Договір не містить відомостей про продавця товару, його найменування та місцезнаходження. Крім того, договір лізингу нотаріально не посвідчений. Тому просить визнати договір Фінансового лізингу № 3599 від 15.09.2017 року недійсним. В судове засідання позивач не зявився, надав заяву про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги підтримує і просить задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Єврокар Україна» в судове засідання не зявився. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового засідання відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, оскільки судова повістка направлялася за адресою реєстрації юридичної особи, зазначеній в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, суд вважає за можливе вирішити справу без його участі. Суд, дослідивши матеріали справи, а також докази у їх сукупності дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного: Відносини що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно з статтею 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що 15 вересня 2017 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» укладено договір фінансового лізингу № 3599, за умовами якого ТОВ «Єврокар Україна» зобов'язалося придбати транспортний засіб у власність та передати транспортний засіб у користування позивачу на строк та на умовах, передбаченим договором, а [PERSON] зобовязався користуватися транспортним засобом на умовах даного договору та згідно з положенням чинного законодавства (а.с. 11-18). Відповідно до п. 8.2 договору Фінансового лізингу вартість предмету лізингу на момент укладання договору становила 8821,97 доларів США, в гривневому еквіваленті - 232900 гривень. Згідно з п. 1.7, п. 4.1, п. 9.1- п.9-3, п. 9.6 договору, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця: комісії за організацію Договору в розмірі 10%; авансового платежу в розмірі 23% від вартості предмета лізингу; Комісії за передачу предмета лізингу одноразовий платіж в розмірі 3% від вартості транспортного засобу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст. 9 даного Договору. 15.09.2017 року позивачем були сплачені кошти в розмірі 23500 грн. з призначенням платежу - авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 3599 від 15.09.2017 року, що підтверджується квитанцією № NOMP546181 від 15.09.2017 року (а.с. 20). Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16.12.2015 року по справі № 6-2766цс15, вбачається, що договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до п. 3.12 глави 5 розділу ІІ «Поря док вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року по справі № 6-2766цс15. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 3599 від 15 вересня 2017 року, укладений між позивачем та ТОВ «Єврокар Україна», нотаріально посвідчено не був. Крім того, у правовому висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16.12.2015 року по справі № 6-2766цс15, зазначено, що стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-330цс16. Суд, аналізуючи зміст спірного договору фінансового лізингу від 15 вересня 2017 року, укладеного між сторонами, прийшов до висновку, що в договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження. В договорі встановлена жорстка відповідальність лізингоодержувача, як споживача, за порушення умов договору, усувається відповідальність лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, не надані права лізингоодержувача як споживача вимагати дострокового розірвання договору, передбачено покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Таким чином, умови договору фінансового лізингу від 15 вересня 2017 року є такими, що суперечать нормам ЦК, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Аналогічна правова позиція викладена у правовому висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16.12.2015 року по справі № 6-2766цс15. В договорі фінансового лізингу від 15 вересня 2017 року відсутні відомості про те, що ТОВ «Єврокар Україна» здійснює свою фінансову діяльність на підставі відповідного дозволу (ліцензії), що суперечить нормам законодавства, викладеним вище. Враховуючи викладене, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі та застосувати правові наслідки недійсності правочину відповідно до статті 216 ЦК України. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача судовий збір у розмірі 640 грн. на користь держави.

Outcome: approved