Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, які були прийняті судом, просить позбавити відповідача права користування будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що йому на праві особистої приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] . З відповідачем [PERSON] він перебував у зареєстрованому шлюбі з 07 вересня 2002 року по 09 лютого 2012 року. З 21.02.2006 року [PERSON] була зареєстрована в будинку як член сім`ї власника будинку. Позивач зазначає, що в нього є інша родина. Від зареєстрованого шлюбу з [PERSON] народилась донька, але він та його родина проживають в орендованому житлі, оскільки відповідачка створила неможливі умови для проживання в будинку, відрізавши частково опалювальні труби, довела будинок у занедбаний стан, не сплачувала за комунальні послуги, замінила замки в будинку. На сьогоднішній час [PERSON] є стороньою людиною для нього, проживає у м.Харкові, тому реєстрація місця проживання відповідачки в належному йому будинку є перешкодою для нього у користуванні та розпорядженні його власністю. 19.02.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 19.03.2020 року від відповідача [PERSON] надано відзив на позовну заяву, відповідно якого вона просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що в період шлюбу з позивачем його мати [PERSON] «подарувала» [PERSON] будинок [ADDRESS] . Вказаний будинок було придбано 19 січня 2006 року за сумісні з [PERSON] грошові кошти. Оскільки коштів не вистачало вони позичили частину коштів в [PERSON] . Головною умовою отримання позики від [PERSON] було оформлення права власності на будинок за нею. Після розірвання шлюбу вона з позивачем [PERSON] підтримує дружні стосунки. За домовленістю з [PERSON] вона залишилась проживати в будинку, іншого житла в неї намає. Зі свого боку вона ніколи не чинила перешкоди [PERSON] у праві користування та розпорядження своїм майном.Будинок [ADDRESS] є місцем проживання її та її дітей, а необхідність мати іще одне місце проживання в м.Харкові є вимушеною та поважною. До будинку вона разом із дітьми приїжджає регулярно, неменше двох разів на місяць для утримання та ведення господарства по будинку. 08 квітня 2020 року задоволено клопотання про виклик свідків. 12 листопада 2020 року клопотання представника відповідача про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження задоволено. 09 березня 2021 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. [PERSON] подала до суду заяву з проханням відкласти судове засідання без зазначення поважності причини відкладення судового засідання. Враховуючи, по-перше, надання відповідачем відзиву на позов, по-друге, повторну її неявку в судове засідання, по-третє, відсутність доказів поважності причин неявки в судові засідання, суд вважає за можливе провести судовий розгляд без її участі . У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , свідок [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що будинок [ADDRESS] належить її сину. Після розірвання шлюбу з [PERSON] її син переїхав жити до неї, а [PERSON] залишилась жити у будинку разом із онучкою. [PERSON] прожила у будинку з 2016 по 2017 роки. За цей час народила дитину від іншого чоловіка. Під час проживання у будинку [PERSON] здійснила обрізку газу, спалила електрику, крім того не пускала її у будинок. У серпні 2017 року вона бачила, що сусід допомагає відповідачу вантажити речі з будинку. З тих пір [PERSON] у будинку не проживає. Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснив, що він проживає по сусідству з [PERSON] та [PERSON] . Він був присутній у будинку [ADDRESS] , в той момент коли [PERSON] вивозила все майно. Також був присутній депутат та інші люди. Він заходив в будинок та там ніяких речей не було. [PERSON] знаходилась у будинку, але її речей також не було. Все це відбувалось приблизно три роки потому. На сьогоднішній час у будинку ніхто не проживає. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що допомогав [PERSON] вивозити речі з будинку [ADDRESS] . При цьому [PERSON] не казала, що її хтось виганяє, вона за власною волею переїжджала з будинку. Ці події відбувались приблизно три роки назад, після цього він не бачив [PERSON] .. Зараз у будинку ніхто не проживає. Свідок [PERSON] пояснила, що вона близько чотирьох років назад була присутня у якості свідка при складанні акту про вивезення речей [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Також був присутній депутат та сусід [PERSON] . Коли вони зайшли до будинку, то побачили, що будинок пустий, речей в ньому не було ніяких. У будинку знаходилась [PERSON] . Після цього [PERSON] уїхала та більше вона її не бачила за вказанною адресою. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 07.09.2002 року по 09.02.2012 року, який рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 09.02.2012 року було розірвано (а.с.19,20). [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування житлового будинку від 25.04.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєвим В.І. (а.с. 14-15). Так, у будинку [ADDRESS] зареєстровані: з 22 лютого 2006 року [PERSON] , з 21 лютого 2006 року [PERSON] , з 14.11.2006 року [PERSON] , [INFO] . (а.с.17). З акту про фактичне не проживання осіб від 23.01.2020 року вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зареєстровані особи фактично не проживають з 2017 року по сьогодні. (а.с.18) Відповідачкою [PERSON] до відзиву на позов було подано диск з відеозаписом, який було досліджено у судовому засіданні та встановлено, що на відеозаписі у будинку [ADDRESS] присутній батько позивача, який робить ремонт у будинку, а саме переробляє опалення. В цей час [PERSON] разом з чоловіком, який робив відеозапис конфліктує з батьком [PERSON] та намогається вигнати його з подвір`я. (а.с.176) Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] зареєстрована з 21 лютого 2006 року у спірному житловому будинку за згодою власника і набула право користування майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини першої статті 402, частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Таким чином, на період спільного проживання позивача з [PERSON] та проживання їх у шлюбі, відповідач набула особистого сервітуту, що полягав у праві користування будинком позивача. При цьому, такий сервітут є тимчасовим. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту був факт спільного проживання позивача з [PERSON] та реєстрації їх шлюбу у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідача до будинку позивача, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки особи, що проживають у будинку, що належить іншій особі втратили статус членів сім`ї власника. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. При цьому,\~матеріали справи\~не містять\~доказів того,\~що позивач\~з відповідачем\~по справі\~пов`язані спільним\~побутом, ведуть спільне господарство. Показаннями, які є послідовними та узгоджуються між собою, допитаних в судовому засіданні свідків підтверджується, що відповідач добровільно в 2017 році виїхала з будинку [ADDRESS] , її речей там не має, що свідчить про втрату\~відповідачем інтересу\~до такого\~житлового приміщення. Таким чином, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року в справі № 702/101/18, від 04 грудня 2019 року в справі № 235/9835/15-ц та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17. Отже, реєстрація відповідача у спірному будинку порушує право [PERSON] як єдиного власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном, а відтак є підстави для задоволення позову. Доводи відповідача щодо придбання спірного будинку за спільні кошти є необгрунтованими та відхиляються судом, оскільки не підтверджені жодними доказами. Позиція відповідача щодо застосування до спірних правовідносин положень ч.4 ст. 156 ЖК України, судом відхиляється, оскільки спростовується встановленими обставинами на підставі досліджених доказів та правовому висновку, викладеному у постанові ВП ВС від 13.10.2020 у справі № 447/455/17. Так, за положеннями\~статті 156 ЖК УРСР\~члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Водночас ВП ВС звернула увагу на те, що\~ЖК УРСР\~був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Законодавець при прийнятті\~ЦК України\~не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються\~ЖК УРСР,\~у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами\~ЦК України. Частиною першою статті 401 ЦК України\~передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно\~ч. 1 ст. 402 ЦК України\~сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За положеннями\~ст. 406 ЦК України\~сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Положення\~статті 406 ЦК України\~у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі\~статті 402,\~частини першої статті 405 ЦК України. Посилання відповідача на правові позиції викладені у постановах ВС від 23.01.2019 у справі № 727/10731/16-ц та від 26.06.2019 у справі № 676/905/16-ц судом відхиляються на користь правових позицій Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, які викладені судом вище (постанова від 14 серпня 2019 року в справі № 702/101/18, від 04 грудня 2019 року в справі № 235/9835/15-ц, постанова від 13.10.2020 у справі № 447/455/17) та які були ухвалені пізніше ніж ті, які були наведені відповідачем. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved