Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

[PERSON] звернулась в Кам`янський районний суд Черкаської області із позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Кам`янська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування (вул. Г. Майдану, б. 37 в м. Кам`янка Черкаської області) про визнання втраченим права користування житлом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником 3/4 частини житлового будинку по [ADDRESS] , в якому зареєстровані відповідачка по справі- невістка позивача та її малолітня дитина [PERSON] , [INFO] . Відповідачка з дня реєстрації місця проживання та по даний час в зазначеному будинку не проживає та не з`являється, вихованням дитини та її утриманням не займається. На даний час дитина проживає разом з позивачем та відвідує комунальний заклад « Кам`янський ліцей № 1 Кам`янської міської ради Черкаської області». Оскільки відповідач добровільно знятися з реєстрації місця проживання із своєю донькою відмовляється, а їхня реєстрація місця проживання створює для позивача проблеми зі сплатою надмірних комунальних платежів, позивач звернулась до суду та просить визнати відповідача та її малолітню доньку такими, що втратили право користуванням житлом. Ухвалою Кам`янського районного суду Черкаської області від 01.06.2020 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою Кам`янського районного суду Черкаської області від 04.08.2020 року закрите підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні, позовні вимоги підтримала наполягала на їх зодоволенні. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, про час, день та місце судового засідання була повідомлена у встановленому законом порядку належним чином відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, про що свідчить виклик відповідача на офіційному веб-сайті Кам`янського районного суду Черкаської області від 02.09.2020 року. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечувала в частині визнання [PERSON] такою яка втратила право на користування житловим приміщенням, щодо визнання неповнолітньої [PERSON] такою яка втратила право на користування житловим приміщенням заперечувала. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 3/4 частини будинковолодіння [ADDRESS] .Дане підтверджено витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 квітня 2007 року, реєстраційний номер 18454552 . У даному будинку місцем проживання, окрім позивача зареєстровано [PERSON] та її малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою № 491 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб, виданої виконавчим комітетом Кам`янської міської ради від 28.02.2020 року . З довідки та акту «Про відсутність проживання особи за місцем реєстрації» від 15.01.2020 та 13.05.2020 року, посвідченого сусідами позивача та завіреними головою вуличного комітету Железняком А. вбачається, що за адресою місця проживання позивача, ще місце проживання зареєстроване [PERSON] та її малолітньої доньки [PERSON] ..Також зазначено, що з 2012 року [PERSON] не проживає та не з`являється, оскільки проживає та працює у місті Києві. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Звертаючись до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, [PERSON] зазначила, що окрім неї у її житловому будинку зареєстровані ще двоє осіб, її невістка [PERSON] , яка з дня реєстрації місця проживання, та по даний час в зазначеному будинку не проживає та не з`являється, та її донька [PERSON] , яка тривалий час проживає з позивачем по справі та навчається в комунальному закладі «Кам`янський ліцей №1 Кам`янської міської ради Черкаської області» . На даний час, як встановлено в судовому засідання неповнолітня [PERSON] [INFO] , менше ніж шість місяців проживає разом зі своєю матір`ю у м.Києві . Та оскільки питання визначення проживання малолітніх та неповнолітніх врегульовані ст.29 ЦК України, також просить визнати неповнолітню дитину такою, яка втратила право на житло. На обгрунтування правових підстав вказала статті 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина перша та друга статті 319 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (частина перша статті 383 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ця норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За змістом ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік. За змістом ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право на житло внаслідок відсутності понад встановлені строки проводиться у судовому порядку. Як вбачається з відповіді служби у справах дітей Святошенської районної у місті Києві державної адміністрації № 40-1741 від 02.07.2020 року про надання інформації, що [PERSON] проживає в [ADDRESS] разом з цивільним чоловіком [PERSON] в орендованій двокімнатній квартирі, яка облаштована необхідними меблями та побутовим приладдям, в помешканні чисто, прибрано. Для дитини облаштовано окрему кімнату, де створено належні умови для нормального проживання, навчання та розвитку. Тобто все, що зазначила позивач по справі відносно відповідача [PERSON] знайшло підтвердження в ході розгляду справи, а тому суд вважає, що [PERSON] втратила право на житло за адресою : [ADDRESS] . Разом з тим вирішуючи питання про визання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право на користування житлом по [ADDRESS] суд виходить з наступного. Право дитини на житло та його недоторканість закріплені у ст.ст.16, 27 Конвенції про права дитини, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Дане знайшло своє підтвердження у постанові Верховного Суду , справа № 206/3425/18 від 25.08.2020 року. Суд не бере до уваги посилання відповідача на ч. 3 ст. 29 ЦК України відповідно до якої місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, оскільки ст. 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Зважаючи на вік дитини, можна зробити висновок про неможливість нею самостійно обирати місце проживання, і не проживання її на час подання позову до суду разом зі своєю матір`ю обумовлене поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування даним житлом. Також позивачем не надано доказів того, що відповідачка має на праві власності інше житло, в якому вона зможе зареєструвати дитину, також не надано доказів того, що сама малолітня забезпечена житлом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи викладене суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання [PERSON] такою яка втратила право на користування житловим приміщенням підлягає до задоволення, що стосується визнання неповнолітньої [PERSON] такою яка втратила право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] - слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial