Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з позовом до [PERSON], [PERSON], управління Держгеокадастру в Чугуївському районі Харківської області, Чугуївської міської ради Харківської області, в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку та додатки до них, оформлені на ім'я [PERSON] та [PERSON], зобов'язати управління Держгеокадастру в Чугуївському районі Харківської області провести роботи для визначення та встановлення меж земельних ділянок по [ADDRESS] перенесення меж земельної ділянки по [ADDRESS] на три метри від будинку [ADDRESS]. В обґрунтування позову [PERSON] послався на відсутність погодження з ним документації із землеустрою щодо складання Державного акту на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS], що, на думку позивача, є підставою для задоволення заявлених ним вимог відповідно до положень статті 198 Земельного кодексу України. Позивач та його представник адвокат [PERSON] позов підтримали, в судовому засіданні надали пояснення відповідно до викладеного в позовній заяві. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник адвокат Лихачов Р.Б. проти позову заперечували, посилаючись на його необґрунтованість і недоведеність, заявили про застосування позовної давності, у зв'язку з чим просили суд відмовити в задоволенні позову, надавши письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи. Представник Чугуївської міської ради в задоволенні позову просила відмовити, посилаючись на його необґрунтованість, в подальшому подала письмову заяву про розгляд справи без участі даного відповідача. Представник управління Держгеокадастру в Чугуївському районі Харківської області проти позову заперечував, посилаючись на відсутність повноважень управління проводити роботи для визначення та встановлення меж земельних ділянок, оскільки ці питання мають вирішуватись відповідними організаціями, що отримали ліцензії на вирішення питань в сфері землеустрою, також вважав відсутніми підстави для визнання в цілому недійсними Державних актів на право власності на земельну ділянку, оформлені на ім'я відповідачів [PERSON] і [PERSON] Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши письмові докази, приходить до наступного висновку. Суд встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до Державних актів на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], серія [NUMBER], оформлених на підставі рішення Чугуївської міської ради від 25 лютого 2005року, [PERSON] та [PERSON], останній - в порядку спадкування за законом після померлого [PERSON], в рівних частках - по ? частці кожному, належить право власності на земельну ділянку площею 0,0934га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] в м.Чугуєві Харківської області (а.с.7-10, 110-111). Згідно договору дарування від 29 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок [ADDRESS] Відповідно до статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, зокрема у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Згідно статті 153 Земельного кодексу України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, визначених Кодексом та іншими законами України. Підстави припинення права власності на земельну ділянку визначені, зокрема статтею 140 Земельного кодексу України. Такими підставами є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.04 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України) . Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України обов'язок подання доказів покладено на сторони, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. Джерелом таких доказів є пояснення сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, покази свідків, письмові докази, речові докази, висновки експерта. Згідно статті 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Даючи оцінку твердженням [PERSON] про порушення його права землекористування, суд приходить до висновку, що належних і допустимих, в розумінні положень статей 58,59 ЦПК України, доказів в обґрунтування заявлених вимог позивачем не надано. Так, досліджені в судовому засіданні акт обстеження земельної ділянки в [ADDRESS] від 03.10.13р. (а.с.6), відеозапис виїзного засідання комісії (а.с.164), відеозапис замірів земельної ділянки (а.с.165), фотоматеріали (а.с.166-174), покази свідків [PERSON], [PERSON], згідно яких оформлення землекористування [PERSON], [PERSON] здійснювалось без погодження з власниками (землекористувачами) суміжних земельних ділянок, внаслідок чого позивач не має можливості обслуговувати належний йому житловий будинок [ADDRESS] не є належними і допустимими доказами на підтвердження порушення прав позивача при передачі земельної ділянки по [ADDRESS] у власність [PERSON], [PERSON] Відповідно до статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, судовому захисту полягає порушене право, а тому посилання позивача на недотримання положень статті 198 Земельного кодексу України в частині відсутності погодження земельної документації власниками (землекористувачами) суміжних земельних ділянок при передачі у власність земельної ділянки по [ADDRESS] Харківської області не є безумовним свідченням дійсного порушення прав [PERSON] Згідно статті 143 ЦПК України, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки та ремесла, суд призначає експертизу за заявою осіб, що беруть участь у справі. Судом, відповідно до положень статті 167 ЦПК України, були роз'яснені права та обов'язки сторін, зокрема обов'язок подання суду доказів. В судових засіданнях 05 січня 2016 року, 22 січня 2016 року [PERSON] було роз'яснено право на звернення до суду з клопотанням про призначення у справі відповідної експертизи для підтвердження заявлених ним позовних вимог. Однак, відповідного клопотання позивач та його представник не заявляли, а суд, виходячи із закріпленого в статті 11 ЦПК України, принципу диспозитивності цивільного судочинства позбавлений можливості самостійно вирішити питання призначення судової експертизи. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскільки належних доказів на підтвердження заявлених вимог позивачем не надано, в позові належить відмовити за його недоведеністю, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для вирішення питання про застосування позовної давності. Беручи до уваги вище викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed