Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в обґрунтування якого зазначив, що 09 жовтня 2011 року між ним та відповідачем у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Камянець-Подільському за актовим записом № 964 був зареєстрований шлюб, в якому 10 жовтня 2014 року народилася дитина - [PERSON]. Шлюбно-сімейні відносини із відповідачем остаточно припинені з квітня 2015 року через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейні відносини та подальше сімейне життя. Позивач вважав, що сімя розпалася, відновити сімейні відносини не можливо, оскільки це буде суперечити їхнім інтересам. Подружжя проживає окремо, спільне господарство не веде. Спорів щодо спільного майна та утримання дитини немає. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволені. Розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 09 жовтня 2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Камянець-Подільському Камянець-Подільського міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області за актовим записом № 964. В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, та не зясування обставин у справі. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати. [PERSON] рішення про задоволення позову суд першої інстанції посилався на те, що 09 жовтня 2011 року сторони зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Камянець-Подільському за актовим записом № 964 /а.с.5/. Під час перебування у шлюбі 10 жовтня 2014 року у них народилася дитина [PERSON] /а.с. 6/. Сторони спільне господарство не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують, не проживають разом. Головною причиною розпаду їх родини є відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сімейне життя, втрата почуття любові та поваги один до одного. Підстав для надання строку для примирення судом не встановлено. Суд посилався на те, що фактичні взаємини подружжя свідчать, що між сторонами остаточно припинено шлюбні відносини і їх неможливо відновити, тому збереження шлюбу неможливе та суперечило б інтересам подружжя. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони зроблені без врахування обставин у справі та вимог законодавства. Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до вимог ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Але суд першої інстанції не дотримався цих положень закону. Підставою для розірвання шлюбу суд першої інстанції зазначив, що сторони спільне господарство не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують, не проживають разом, головною причиною розпаду їх родини є відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сімейне життя, втрата почуття любові та поваги один до одного. Підстав для надання строку для примирення суд не встановив. Між сторонами остаточно припинено шлюбні відносини і їх неможливо відновити, тому збереження шлюбу неможливе та суперечило б інтересам подружжя. Разом із тим ці доводи були викладені лише у позовній заяві, як переконання самого позивача. Немає в матеріалах справи ніяких інших обєктивних доказів про те, що сторони дійсно спільне господарство не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують, не проживають разом, у них відсутнє взаєморозуміння та різні погляди на сімейне життя, втрачені почуття любові та поваги один до одного. Також відсутні дані про те, що збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам подружжя. Відповідач в судовому засіданні присутньою не була та не давала своїх пояснень із приводу позовних вимог. Суд посилаючись на визнання позовних вимог відповідачем, не врахував, що в матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідачу направлялись та були вручені копія позовної заяви, додані до неї матеріали, повістка про виклик до суду, копія ухвали про відкриття провадження у справі, відповідно до вимог ст.74, ч.4 ст.75, ст.76, 127 ЦПК України. Ксерокопія заяви від імені відповідача на адресу суду відправлена із зазначенням адреси у м. Новомосковську, але відповідач зареєстрована у селищі Черкаське. Тоді як до апеляційної скарги відповідач долучила письмові докази щодо її проживання у м. Камянець-Подільському, та зазначає про те, що їй не вручались копія позовної заяви, повістка про виклик до суду, ухвала про відкриття провадження у справі. Отже, суд порушив норми процесуального права, вирішивши питання про права і обовязки відповідача за його відсутності, та без повідомлення його належним чином. Внаслідок чого, суд не з'ясував фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, інші обставини життя подружжя. Також нічим не підтверджено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, чи інтересам їхніх дітей. Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи спростовують висновки суду першої інстанції, а тому наявні підстави для скасування рішення суду, передбачені ст. 309 ЦПК України, оскільки рішення судом ухвалене із порушенням норм процесуального права та не відповідає нормам матеріального права.

Outcome: dismissed