Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій про відшкодування моральної шкоди про відшкодування моральної шкоди. В позовній заяві просить стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 240 000,00 грн. солідарно. В обґрунтування позову посилається на те, що позивач проходив військову службу в лавах Збройних Сил у період 1985 року по 2006 рік згідно довідки 5-1/109 від 21.05.2014 року. Потім проходив службу в лавах Державної служби України з надзвичайних ситуацій. Був звільнений зі служби в ДСНС України у відставку Збройних Сил України ( з виключенням з військового обліку), виключений зі списку ГУ ДСНС України в Запорізькій обметі за пунктом 176 підпунктом 3 (за станом здоров'я), що підтверджується Витягом із наказу Головного управління ДСНС України № 264 від 13 червня 2014 року. Під час проходження служби отримав гіпертонічну хворобу 2 ступеня (гіпертрофія лівого желудочка серця, гіпертензивне серце, синусова тахікардія) ступень 3, дуже високого ризику. Неускладнений церебро-кардіальний криз 16 січня 2014 року, СН 1 ст. 2 ф. кл., що підтверджується виписним епікризом із історії хвороби № 208 кардіологічного відділення Університетської клініки. Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії АВ № 0280223 від 12.08.2014 року була встановлена 3 група інвалідності. Перебування на стаціонарному лікуванні призводило до нетривалого позитивного покращення та в подальшому стан здоров'я не покращується, а з кожним роком тільки погіршується. Внаслідок захворювань, отриманих під час проходження військової служби, змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, оскільки внаслідок проходження військової служби отримав чисельні захворювання. Представник позивача до суду подав заяву про розгляд цивільної справи за його відсутності. Представники відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що відсутні підстави солідарної відповідальності, позивачем не доведено наявності всіх складових цивільно-правової відповідальності. Суд заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи встановив наступні обставини: Позивач проходив військову службу в лавах Збройних Сил у період 1985 року по 2006 рік згідно довідки 5-1/109 від 21.05.2014 року. Потім проходив службу в лавах Державної служби України з надзвичайних ситуацій. Був звільнений зі служби в ДСНС України у відставку Збройних Сил України (з виключенням з військового обліку), виключений зі списку ГУ ДСНС України в Запорізькій обметі за пунктом 176 підпунктом 3 (за станом здоров'я), що підтверджується Витягом із наказу Головного управління ДСНС України № 264 від 13 червня 2014 року. Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії АВ № 0280223 від 12.08.2014 року була встановлена 3 група інвалідності. Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Частиною 2 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна ; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру. За вимогами ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За визначенням ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності. Період часу проходження позивачем військової служби до 10.01.1992 введення в дію Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», прийнятий 20 грудня 1991 року, суд до уваги не бере, оскільки законодавство до 10.01.1992, не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди, за даними правовідносинами. Відповідно до ч.1 ст.1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Дослідивши письмові докази цивільної справи надані сторонами, суд приходить до висновку про відсутність доказів протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій по відношенню до позивача, відсутності причинно-наслідкового зв'язку між шкодою та діями відповідача в її завданні. Позивачем до суду не надано доказів, щодо наявності спільних дій або бездіяльності відповідачів, наявності протиправних дій або бездіяльності відповідачів та причинно-наслідкового зв'язку між шкодою та діями відповідачів. За зазначених обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій по відношенню до позивача, та причинно-наслідкового зв'язку між шкодою та діями відповідача в її завданні. Аналогічна правова позиція висловлена Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду Верховного Суду в постанові від 03 травня 2018 року (справа № 333/5919/16-ц; провадження № 61-16407св18). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed