Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що до 2015 р. проходив службу в Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (далі - ГУМВС), та на підставі свідоцтва про хворобу № 42/с від 04.02.2015 був звільнений за станом здоров'я. Під час проходження служби отримав ряд тяжких захворювань, з приводу яких йому 02.03.2015 встановлено ІІІ групу інвалідності. Вказує, що його постійно турбують головні болі в лобно-тім'яній області, правому підребер'ї та в попереку, які підсилюються при фізичному навантаженні, часто виникає запаморочення, похитування при ходінні, порушення сну, нудоту, загальний озноб, різку слабість та оніміння кінцівок. Внаслідок отриманих хвороб порушено його нормальний життєвий стан, він позбавлений можливості реалізовувати нормальні життєві функції, звички та бажання. Він не може забезпечувати свою родину, має витрачати кошти на відновлення здоров'я. Позивач відчуває психологічний дискомфорт, не може вести повноцінний спосіб життя. Просив стягнути з урахуванням уточнення позовних вимог з Міністерства внутрішніх справ України на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., судові витрати 1 500 грн. (а.с. 23-26). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 грудня 2017 р. позовну заяву залишено без руху із наданням позивачеві строку на усунення її недоліків (а.с. 20). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2018 р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено проводити судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (а.с. 34). 05.02.2018 надійшов відзив Міністерства внутрішніх справ України на позовну заяву [PERSON], за яким відповідач вказує на безпідставність позовних вимог, оскільки позивач не перебував у трудових відносинах з відповідачем, а проходив службу в ГУМВС. Отже, відповідач прав та інтересів позивача не порушував, а тому не може нести відповідальність перед позивачем. Вказують, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність моральної шкоди, а в позовній заяві використані ті ж самі обставини, що й у інших позовах, поданих до судів м. Запоріжжя та області. Розрахунок та належне обґрунтування заявленої суми позову не надано, позовна заява не містить фактичних даних, які б свідчили про негативні події в житті позивача, що могли викликати виникнення моральних страждань та вплинути на зміну звичного образу життя позивача взагалі та з вини відповідача. Інвалідність позивачу встановлена строком до 01.04.2016, а до суду позивач звернувся вже пізніше, у грудні 2017 р. Доказів наявності інвалідності станом на час звернення до суду не надано. Крім того, органи внутрішніх справ не входять до складу Збройних Сил України, а тому служба в органах внутрішніх справ та військова служба не є тотожними поняттями. Позивачем не доведено причинного зв'язку між діяльністю МВС України та подіями, зазначеними у позові. На позивача не розповсюджується Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей». Спеціальним законодавством, що регулює порядок проходження служби в органах внутрішніх справ, не передбачено відшкодування моральної шкоди. Також вказав на безпідставність вимог про стягнення витрат на правову допомогу. Просив у задоволенні позову відмовити (а.с. 38-45). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2018 р. призначено розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, до участі у справі залучене ГУМВС як третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача (а.с. 49). Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій вказав, що не заперечує проти постановлення заочного рішення. Представник відповідача МВС України в судове засідання повторно не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи, що від відповідача надійшов відзив на позов [PERSON], суд вважав за можливе розглянути справу за його відсутності. Представник третьої особи ГУМВС в судове засідання повторно не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, письмових пояснень щодо позову не надав. За таких обставин суд вважав за можливе розглянути справу за його відсутності. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявленого позову, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. З наданих суду письмових доказів випливає, що [PERSON], [INFO], проходив службу в органах внутрішніх справ України та займав посаду помічника оперативного чергового чергової частини штабу ГУМВС України в Запорізькій області, що зазначено у свідоцтві про хворобу № 42/с від 04.02.2015 (а.с. 7). Разом із тим позивачем не надано відповідного наказу про звільнення, трудової книжки, послужного списку тощо, які б підтверджували, що він був звільнений з органів внутрішніх справ за станом здоров'я у 2015 році. Клопотань про витребування таких доказів позивач в ході судового розгляду справи не заявляв. Як випливає зі свідоцтва про хворобу № 42 о/с від 04.02.2015, виданого Військово-лікарською комісією ГУМВС України в Запорізькій області, захворювання [PERSON], а саме цукровий діабет, 1 тип, середнього ступеню важкості, хронічна хвороба нирок 1 ст., діабетична нефропатія 1 ст., метаболічна міокардіопатія, суправентрикулярна екстрасистолія, СН 0 ст., хронічний панкреатит з порушенням внутрішньо-секреторної функції, стадія ремісії, початкові ознаки церебрального атеросклерозу, синдром венозної дисгемії, дегенаративно-дистрофічний процес шийного відділу хребта (остеохондроз), цефалгічний синдром, дегенеративно-дистрофічний процес поперекового відділу хребта (остеохондроз), вертеброгенна люмбалгія, стадія ремісії, сковзка грижа стравохідного отвору діафрагми, гастроезофагеальна рефлексна хвороба, стадія ремісії, дифузний зоб 1 стан еутиреозу, ожиріння 1 ст., аліментарно-конституційного ґенезу, - пов'язане із проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с. 7-8). Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії АВ № 0297142, [PERSON] встановлено ІІІ групу інвалідності за захворюванням, пов'язаним із проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с. 5). При цьому, інвалідність була встановлена строком до 01.04.2016 (а.с. 5), дані про проходження позивачем чергового огляду в матеріалах цієї справи відсутні. За змістом довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії АГ № 0008811 від 02.03.2015, встановлено ступінь втрати професійної працездатності [PERSON] 30% одноразово (а.с. 6). Позивачем вимоги заявлені на підставі ст.ст. 23, 1167 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній зв'язок та є вина зазначеної особи у заподіянні шкоди. При відсутності хоча б однієї з вказаних умов на відповідача не може бути покладено зобов'язання по відшкодуванню шкоди. На це звернуто увагу у п. 5 постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з яким до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ухвалюючи рішення, суд виходить з того, що матеріалами справи підтверджено і не оспорюється сторонами, що інвалідність позивача пов'язана саме із захворюванням, що отримано в період проходження військової служби, у зв'язку з чим суд вважає доведеним факт заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю та душевних стражданнях, які він зазнав у зв'язку з ушкодженням свого здоров'я. Разом з тим, наявність шкоди не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому, правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності. Суд вважає, що висновок МСЕК стосовно того, що захворювання позивача пов'язано з проходженням служби в органах внутрішніх справ, свідчить лише про те, що воно виникло в період проходження служби, однак не встановлює причин виникнення такого захворювання та не є підставою для висновку, що причиною захворювання були протиправні дії або бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України. Отже, на порушення вказаних норм процесуального законодавства позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту протиправних дій або бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України, причинний зв'язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні. Слід також зазначити, що позивач проходив службу в ГУМВС, а не в Міністерстві внутрішніх справ України, на що обґрунтовано звернув увагу відповідач в своєму відзиві. Позивач не довів передбачених законом підстав для покладення обов'язку з відшкодування моральної шкоди саме на відповідача. Більш того, зміст, коло суб'єктів і розмір відшкодування страхування у разі каліцтва, заподіяного працівникові міліції при виконанні службових обов'язків, а також інвалідності, що настала у період проходження служби або не пізніш як через 3 місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце у період проходження служби у зв'язку з особливістю об'єкта посягання були врегульовані ст. 23 Закону України «Про міліцію» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), цими спеціальними нормами відшкодування моральної шкоди не передбачалось. Оскільки спеціальним законодавством, яке врегульовувало б порядок проходження служби в органах внутрішніх справ, відшкодування моральної шкоди працівникам не передбачено, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі статті 141 ЦПК України судові витрати, зокрема, витрати позивача на правничу допомогу, стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed