Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, посилаючись в обґрунтування заявленого позову на наступне. 18 серпня 2001 року він зареєстрував шлюб із відповідачкою. Від шлюбу у сторін народились діти, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які проживають разом з [PERSON] Шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення суду від 13 листопада 2014 року. Вказував, що під час спільного життя із відповідачкою було набуто спільне майно. Оскільки згоди про проведення поділу спірного майна у сторін немає, то просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя, що складається з [ADDRESS], з [ADDRESS], з гаражу [NUMBER] у ГБК «Східний-авто-1», з гаражу [NUMBER] в ГБК «Олімпійський-25», з автомобіля «Хюндай Аксент» н/з [NUMBER], дачної ділянки площею 5,2 сотки з будинком [NUMBER] в СТ «Лукомор'є». Також зазначав, що спільними є борги подружжя за кредитними договорами від 28 березня 2013 року та від 1 листопада 2013 року, укладені ним із АТ «Ощадбанк Росії», заборгованість за якими він повністю сплатив самостійно. На підставі переліченого просив суд провести поділ спільного майна сторін шляхом визнання за ним права власності на [ADDRESS], гараж [NUMBER] у ГБК «Східний-авто-1», гараж [NUMBER] в ГБК «Олімпійський-25», автомобіль «Хюндай Аксент» н/з [NUMBER], а також на 1/2 частину зобов'язань по кредитному договору в АТ «Ощадбанк Росії». В свою чергу просив [PERSON] виділити [ADDRESS], земельну ділянку площею 5,2 сотки з будинком [NUMBER] в СТ «Лукомор'є», а також 1/2 частину зобов'язань по кредитному договору в АТ «Ощадбанк Росії». У подальшому [PERSON] доповнив свої позовні вимоги, посилаючись на те, що під час спільного проживання із [PERSON] ними було набуто також холодильник «Самсунг», холодильник «Індезіт», телевізор «Філліпс», телевізор «Самсунг», домашній кінотеатр «Панасонік», пральна машина «Кенді», бойлер «Індезіт», посудомийна машина «Арістон», кондиціонер «Самсунг», комп'ютер, ноутбук, м'який куток, меблі «Прихожа», кухонний гарнітур, спальний гарнітур, відеокамера «Самсунг», відеокамера «Кренон». Також вказував, що станом на 1 січня 2015 року за оренду квартири відповідачка отримала прибуток в розмірі 22500 грн., який повинен бути розподілений між сторонами. В свою чергу заборгованість по комунальним платежам за [ADDRESS] становить 2200 грн. На підставі переліченого просив суд виділити [PERSON] у власність зі спірного побутового майна холодильник, телевізор, ноутбук, відеокамеру, залишивши у власності [PERSON] іншу спільно набуту побутову техніку. Також просив визнати за ним 1/2 частку прибутку від суми 22500 грн. з оренди [ADDRESS] та просив поділити порівну зобов'язання сторін по сплаті комунальних платежів за цю квартиру в сумі 2200 грн. В процесі розгляду справи за позовом [PERSON] від [PERSON] та [PERSON] надійшла позовна заява з самостійними вимогами на предмет спору до [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів недійсними в частині покупця та про визнання права власності на об'єкти нерухомості. Посилались позивачі на те, що вони дізнались, що у проваджені суду перебуває спір щодо проведення поділу майна, яке вони вважають таким, що належить їм, бо вказане нерухоме майно було придбане за їх кошти та для них. Зазначали, що за їх гроші було придбано [ADDRESS], гараж [NUMBER] у ГБК «Східний-авто-1», земельну ділянку площею з будинком [NUMBER] в СТ «Лукомор'є», а також [ADDRESS]. Вказували, що зазначені обставини підтверджуються свідченнями продавців за договорами купівлі-продажу спірного нерухомого майна, в тому числі нотаріально посвідченими поясненнями свідків. Таким чином за рахунок коштів подружжя [PERSON] та [PERSON] було передано гроші покупцям [PERSON], [PERSON], [PERSON] позивачкою, [PERSON], за придбання [ADDRESS], гаражу [NUMBER] у ГБК «Східний-авто-1», земельної ділянки із будинком [NUMBER] в СТ «Лукомор'є» відповідно. Факт придбання [ADDRESS] підтверджується розпискою продавців. Таким чином позивачі вважали, що спірне майно не може бути спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], бо було придбане не за кошти останніх. Оскільки гроші за придбання вказаного нерухомого майна були передані [PERSON], то позивачі просили суд визнати недійсним в частині покупця договори купівлі-продажу від 21 грудня 2011 року [ADDRESS]; від 10 грудня 2002 року [ADDRESS]; від 7 березня 2013 року садового будинку [NUMBER] із земельною ділянкою площею 0,0507 га, розташованих в с. Приморське Новоазовського району Донецької області; від 4 червня 2008 року гаражу [NUMBER] в ГБК «Східний-Авто-1» в м. Маріуполі, визнавши покупцем за цими договорами [PERSON] В обґрунтування заявлених вимог просили суд також визнати за [PERSON] право власності на вказане нерухоме майно. Позивач, [PERSON], не визнаючи заявлені до нього вимоги третіми особами та наполягаючи на задоволенні заявленого ним позову у повному обсязі, вказував, що у нього та [PERSON] дійсно не було достатньо грошових коштів для придбання [ADDRESS], [ADDRESS], садового будинку [NUMBER] із земельною ділянкою площею 0,0507 га, розташованих в СТ «Лукомор'є», та гаражу [NUMBER] в ГБК «Східний-Авто-1». Однак вказував, що він мав достатній дохід, бо працював, отримуючи достойний прибуток. Вказував, що йому також допомагали при придбанні спірного майна його батьки, тому саме за спільні кошти усіх членів родини було придбане вказане у позові третіх осіб майно, а не лише за кошти батьків [PERSON] Зазначав, що гроші надавались [PERSON] та [PERSON] саме для його та [PERSON] родини, тому придбане на ці кошти майно є спільною сумісною власністю його з [PERSON] подружжя, яке підлягає поділу в рівних частках. Вказував також, що його батьки безпосередньо [PERSON] надавали гроші для придбання спірного нерухомого майна. Не заперечував, що щомісячний дохід [PERSON] був значно вищій ніж дохід усіх інших членів родини разом узятих. Додавав, що він прописаний у [ADDRESS], звідки його незаконно виселила [PERSON] Додавав, що свідок [PERSON] надала неправдиві покази, бо він приймав участь безпосередньо при переданні грошей продавцям [ADDRESS], тому при ньому перераховувались отриманні продавцями кошти. При цьому половину грошей для придбання [ADDRESS] його батьки. При придбанні садового будинку із земельною ділянкою він надавав 5000 доларів США. При придбанні автомобіля він надав більшу частину від суми вартості транспортного засобу. При купівлі-продажу [ADDRESS] батьки надали йому 5000 доларів США, також він ще додавав своїх коштів для придбання вказаного нерухомого майна. Не заперечував, що гараж [NUMBER] був дійсно придбаний батьками [PERSON], однак саме його з [PERSON] подружжю. При цьому він після придбання вказаного гаражу вклав у нього біля 2000 доларів США для благоустрою. Просив на підставі переліченого відмовити у задоволенні позову третіх осіб. Зазначав також, що його батьки продали квартиру в 2011 році, щоб допомогти отримати йому та [PERSON] квартиру. Додавав також, що запропонований ним поділ спільного майна подружжя відповідає інтересам його, [PERSON] та їх дітей. Також зазначав, що у нього немає доступу до документів, що підтверджують набуття спільно із [PERSON] побутової техніки. Зазначав, що ним самостійно було проведено погашення боргу, що утворився у нього та [PERSON] перед банком, для погашення якого він був змушений узяти у борг в своїх батьків. Зазначав, що необхідно крім сплаченого ним боргу по кредитним договорам, позика за якими бралась зі згоди [PERSON], також розподілити прибуток [PERSON] по оренді [ADDRESS], а також провести поділ боргів за комунальними платежами за вказаною адресою. Просив заявлений ним позов задовольнити повністю, відмовивши у позові третіх осіб. В судовому засіданні представник [PERSON], який діє на підставі довіреності, [PERSON], підтримуючи у повному обсязі вимоги [PERSON], вказував, що позов [PERSON] та [PERSON] заявлений із пропуском строку позовної давності, бо раніше ними не заявлялось жодних претензій щодо законності укладених угод купівлі-продажу спірного нерухомого майна, право власності на яке було належним чином зареєстровано. Таким чином позов [PERSON] та [PERSON] не підлягає задоволенню. Вказував, що грошові кошти третіми особами надавались подружжю [PERSON] та [PERSON] для придбання саме для них та їх дітей зазначеного нерухомого майна. Тому як такі, що не ґрунтуються на законі, та є недоведеними, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог третіх осіб, задовольнивши при цьому позов [PERSON] Відповідачка, [PERSON], у судовому засіданні надала пояснення по суті письмових заперечень свого представника, [PERSON], заперечуючи проти задоволення позову [PERSON], та повністю визнаючи вимоги [PERSON] та [PERSON] Вказувала, що усе спірне майно було придбано її батьками, бо в них з [PERSON] не було достатнього прибутку для придбання нерухомого майна. Повністю підтвердила доводи [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та [PERSON], щодо проведення оплати вартості відповідно гаражу [NUMBER] в ГБК «Восточний-авто-1», [ADDRESS], садового будинку із земельною ділянкою в СТ «Лукомор'є» саме [PERSON] Зазначала при цьому, що фактичні шлюбні відносини між нею та [PERSON] були припиненні з жовтня 2013 року, а позов про розірвання шлюбу нею було подано лише через рік. Також заперечувала проти проведення виплати їй грошової компенсації вартості спірного майна при проведенні його поділу. Вказувала, що доказів придбання спірного автомобіля її батьками, у неї немає. Представник [PERSON], який діє на підставі довіреності, [PERSON], вказував, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] повністю обґрунтовані, тому підлягають задоволенню, бо за їх кошти вносилась [PERSON] оплата за придбання частина майна, яке [PERSON] помилково вважає спільно набутим майном подружжя. Також вказував, що вимоги [PERSON] щодо проведення поділу сплаченого ним боргу за кредитними договорами не підтверджується матеріалами справи, бо не доведено [PERSON], що кошти, які він отримав він своїх батьків, він сплатив на рахунок банку для повернення кредиту. Також немає відомостей про отримання буть-яких доходів [PERSON] від здавання у оренду спірної квартири. Необґрунтовані вимоги позивача також щодо стягнення витрат по комунальним платежам з [PERSON], бо спірна квартира фактично належить [PERSON] Доказів існування спірного майна, що складається з побутової техніки, не була доведена позивачем. Зазначав, що правовстановлюючих документів на гараж [NUMBER] в ГБК «Олімпійській-25» немає, тому провести поділ такого майна неможливо. При цьому представник відповідачки заперечував проти проведення поділу спільного майна, запропонованого позивачем, що складається лише з автомобіля «Хюндай Аксент». Просив відмовити у позові [PERSON] Всі угоди купівлі-продажу спірного майна були оформлені на [PERSON], бо таким було бажання [PERSON] та [PERSON], батьків відповідачки, за кошти яких було придбано дві спірні квартири, гараж та земельна ділянка з будинком в садовому товаристві. Оскільки у теперішній час [PERSON] оспорює факт того, що власником спірного майна є подружжя [PERSON], то вважає, що строки позовної давності за заявленими вимогами не були пропущенні позивачами, оскільки [PERSON], на яку була зареєстрована вказана власність, ніколи не заперечувала проти того, що фактично гроші за спірними договорами купівлі-продажу вносились саме її батьками. Тому просив відмовити у клопотанні представника [PERSON], [PERSON], про застосування строків позовної давності до вказаного спору. також просив суд відмовити у позовних вимогах [PERSON] За письмовими запереченнями представника [PERSON], [PERSON], вбачається, що, частково не визнаючи заявлені до [PERSON] з боку [PERSON] вимоги, останній зазначав, що [PERSON] визнає вимоги [PERSON] лише щодо визнання спільним сумісним майном подружжя гаражу [NUMBER] в ГБК «Олімпійський-25» та автомобілю «Хюндай Аксент» н/з [NUMBER]. В іншій частині вимоги [PERSON] представник відповідачки не визнавав. Зазначав також, що вимоги [PERSON] щодо визнання за останньою права власності на [ADDRESS], [ADDRESS], садового будинку [NUMBER] та земельної ділянки площею 0,0507 га, розташованих в с. Приморське Новоазовського району, гаражу [NUMBER] в ГБК «Східний-Авто-1» він, як представник [PERSON] визнає, бо вказане майно не відноситься до спільного майна подружжя, тому не підлягає поділу. Зазначав, що вказане нерухоме майно придбавалось саме за кошти [PERSON] та [PERSON] Підтвердив також, що фактично гроші продавцям зазначеного нерухомого майна передавала не [PERSON], а її мати, [PERSON] Таким чином погоджувався на позовні вимоги [PERSON] лише в частині проведення поділу гаражу [NUMBER] в ГБК «Олімпійський-25» та автомобіля «Хюндай Аксент» н/з [NUMBER]. Від позивача, [PERSON], до суду надійшла заява з проханням вирішити страву в його відсутність. [PERSON] в судовому засіданні просила задовольнити заявлений нею позов повністю, вважаючи в свою чергу вимоги [PERSON] незаконними, бо частина майна, що останній просить визнати об'єктом права спільної сумісної власності, насправді йому не належить, оскільки [ADDRESS], [ADDRESS], будинок із земельною ділянкою, розташовані в с. Приморське, та гараж в ГБК «Східний-Авто-1» були придбані нею та її чоловіком, [PERSON], за їх спільні сімейні кошти. Також зазначала, що вона постійно допомагала як своїй доньці, [PERSON], так й [PERSON], в тому числі при придбані автомобіля «Хюндай Аксент». Вважала, що усе заявлене нею у позові майно повинно бути визнано на праві власності за нею. Вказувала, що техніку, на яку претендує [PERSON], також надавала вона та [PERSON] Просила відмовити у позові [PERSON] Також [PERSON] додавала, що її чоловік, [PERSON], придбавав заявлене у її позові майно для неї та своєї доньки, [PERSON] Зазначала також, що [PERSON] обіцяв після придбання [ADDRESS] повернути надані йому [PERSON] кошти, однак фактично нічого не повернув. Зазначала, що договори купівлі-продажу оформлювались на [PERSON], бо вона та [PERSON] бажали надати усе своїм дітям та онукам. Від [PERSON] надійшла заява до суду з проханням вирішити наявний спір у її відсутність. При цьому вона вказувала, що повністю підтверджує вимоги [PERSON], саме від якої вона насправді отримувала грошові кошти за продаж садового будинку, тому просила задовольнити позов [PERSON] Третя особа, [PERSON], до судового засідання не з'явилась, від якої до суду надійшла заява з проханням вирішити спір у її відсутність. При цьому вона зазначала, що повністю підтверджує вимоги [PERSON], від якої вона у дійсності отримувала гроші за проведення продажу квартири, що раніше їй належала, тому просила задовольнити позов [PERSON] [PERSON] до судового засідання не з'явилась, надавши заяву з проханням провести розгляд справи за її відсутності. При цьому вона пояснила, що вимоги [PERSON] обґрунтовані, оскільки саме [PERSON] надавала їй грошові кошти за продаж гаражу. Таким чином просила задовольнити позовні вимоги [PERSON] Заслухавши пояснення учасників процесу, які з'явились, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON], а також позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного обґрунтування. Оскільки порядок набуття частини спірного майна за цією справою та його правовий режим виникли до 2004 року, до часу набрання чинності Сімейним та Цивільним кодексами України, то для їх регулювання мають застосовуватися положення Кодексу про шлюб та сім'ю України від 1969 року, а правовідносини з приводу поділу майна подружжя, що виникли після розірвання шлюбу, повинні регулюватися положеннями діючих Сімейного та Цивільного кодексів України. За ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (який був введений у дію в 1970 році) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. На підставі ст. 60 Сімейного кодексу України (який був введений у дію в 2004 році) (далі за текстом рішення - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч. ч. 1, 2, 3 ст. 61 СК об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 65 СК дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно до ч. 4 ст. 65 СК договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За ст. 68 СК розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. На підставі ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі ст. 71 СК майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. За ч. 1, 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 370 ЦК співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. В разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. За ст. 364 ЦК співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Відповідно до ст. 372 ЦК майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. В разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. На підставі п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі за текстом рішення - Постанова Пленуму № 22) зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно п. 23 Постанови Пленуму № 22, вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. На підставі п. 24 Постанови Пленуму № 22 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Згідно до п. 25 Постанови Пленуму № 22, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації. У разі коли неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Також суд зазначає що на підставі ст. 235 ЦК удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно ст. 217 ЦК недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. При цьому за Узагальненнями Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2008 року зазначено, що частина правочину може бути визнана недійсною відповідно до ст. 217 ЦК України за умови, що правочин відбувся б і без зазначеної частини та за наявності згоди всіх учасників правочину (наприклад, набувача за правочином купівлі-продажу). Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі за текстом рішення - Постанова Пленуму № 9) вбачається, що за ст. 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст. 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. За п. 25 Постанови Пленуму № 9 вбачається, що за удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. При цьому на підставі ч. 2 ст. 58 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. За ст. 60 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини. Відповідно до п. 26 Листа Верховного Суду України від 4 серпня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ» зазначено, якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір відповідно до статей 58, 60 ЦК визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Наприклад, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу автомобіль насправді був куплений не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд відповідно до ст. 58 ЦК може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти був куплений автомобіль. Згідно до ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За ч. ч. 1, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 14 листопада 2012 року по справі № 6-133цс12, зазначено, що оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору. За ст. 655 ЦК за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 692 ЦК покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Таким чином суд дійшов висновку, що у відповідності до п. 26 роз'яснень Верховного Суду України від 4 серпня 2001 року та тотожності норм Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) та Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) щодо правових наслідків визнання недійсності частини угоди та правових наслідків визнання угоди удаваною, вбачається така правова позиція Верховного Суду України, за якою, якщо при розгляді позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з тих підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд, встановивши факт, що придбане майно, було отримано за кошти саме цієї особи і для неї, та за відсутності інших підстав для визнання угоди недійсною, в такому випадку визнає, відповідно до ст. ст. 217, 235 ЦК України (в редакції 2003 року), недійсною лише частину договору, що стосується покупця, із зазначенням покупця майна за даним договором особу, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладалась угода. Аналогічна судова практика вбачається зі змісту ухвали Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2011 року по справі № 6-2532св11 та постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року по справі 6-89цс11. Суд натомість за матеріалами справи встановив, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 серпня 2001 року по 25 листопада 2014 року, що підтверджується копією рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 13 листопада 2014 року, яке набуло чинності, та свідоцтвом про одруження, актовий запис № 595 від 18 серпня 2001 року (т. 1, а. с. 77; т. 2, а. с. 7). При цьому у зазначеному рішенні суду зазначено, що [PERSON] визнав, що фактичні шлюбні відносини із [PERSON] в нього були припинені з жовтня 2013 року. Відповідно договору купівлі-продажу від 10 грудня 2002 року, укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], неповнолітньою [PERSON], яка діяла зі згоди матері, з одного боку, як продавцями, та [PERSON], [PERSON], з іншого боку, як покупцями, посвідченого нотаріально, реєстр нотаріуса [PERSON] № 6135, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] придбали за 12221 грн. [ADDRESS] (загальна площа - 60,5 кв. м., житлова площа - 43,5 кв. м.), право власності яких було зареєстровано Маріупольським БТІ 10 грудня 2002 року, що також вбачається з реєстраційного посвідчення № 37383 (т. 1, а. с. 6, 7). Допитана у судовому засіданні в якості свідка, [PERSON], вказувала, що вона є знайомою [PERSON], та працювала ріелтором у 2002 році. Пам'ятає, що тоді їй подзвонила [PERSON], яка попросила її подивитись документи при проведенні купівлі-продажу [ADDRESS]. Пам'ятає, що за вказаною угодою продавцями були родина з великою кількістю дітей, серед яких була одна неповнолітня дитина. Стверджувала, що проведення оплати вартості вказаної квартири проводилась у її присутності [PERSON] в доларах США. При ній також писалась розписка про отримання вказаних грошей продавцями. Зазначала однак, що вона не була присутньою при укладенні самого договору купівлі-продажу вказаної квартири. Згідно розписки від 10 грудня 2002 року вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтверджували отримання від [PERSON] 6000 доларів США у якості оплати за продану ними 10 грудня 2002 року [ADDRESS]. При цьому в розписці вказано, що гроші були передані у присутності [PERSON] (т. 1, а. с. 152). [PERSON] суду надано було також письмову розписку, з якої вбачається відсутність заперечень з боку [PERSON] щодо проведення розрахунку за [ADDRESS], де також зазначено серії на номери банкнот (т. 1, а. с. 153-155). Суд при цьому зазначає, що у договорі купівлі-продажу квартири від 10 грудня 2002 року вказано, що усю суму вартості нерухомого майна було передано продавцям покупцями. Суд також не приймає посилання [PERSON] на те, що [ADDRESS] не входить до спільного сумісного майна подружжя, бо суд враховує, що спочатку [PERSON] був поданий до суду позов про проведення поділу вказаного майна, саме як спільного сумісного із [PERSON] Таким чином [PERSON] спочатку визнавала право спільної сумісної власності подружжя на цю квартиру, а згодом змінила своє відношення до цього. Таким чином надані суду докази [PERSON] про проведення розрахунку за придбання [ADDRESS] за 6000 доларів США, що вбачається з розписки продавців вказаної квартири та показів свідка [PERSON], не підтверджуються змістом договору купівлі-продажу спірної квартири від 10 грудня 2002 року, де крім іншого зазначено, що спірне нерухоме майно було придбано за 12221 грн., що за курсом НБУ станом на момент укладення правочину складало 2292,23 доларів США (12221 / 5,3315 = 2292,23). При цьому в судовому засіданні не було добуто доказів визнання продавцями за угодою від 10 грудня 2002 року факту того, що у дійсності покупцем [ADDRESS] [PERSON] Суд також враховує, що ані [PERSON], ані [PERSON] не було надано суду доказів наявності в них такої кількості коштів на момент придбання спірної квартири. Суд бере до уваги також той факт, що [PERSON] виступав безпосередньою стороною угоди від 10 грудня 2002 року, та який категорично заперечував факт придбання спірного майна виключно за рахунок коштів [PERSON] та [PERSON], зазначивши, що кошти на придбання квартири надавались також його батьками та ним з [PERSON] Також суд враховує, що доказів існування іншого житла у [PERSON] та [PERSON] на момент придбання вказаної квартири немає. При цьому обидва члени подружжя сторін тривалий час були зареєстровані у цій спірній квартирі, де [PERSON] провів благоустрій житла, а [PERSON] залишається зареєстрованою там по теперішній час, що вбачається з копій паспортів сторін та їх пояснень у судовому засіданні (т. 1, а. с. 5; т. 2, а. с. 6). Таким чином суд прийшов до висновку, що [ADDRESS] була придбана для подружжя [PERSON] та [PERSON], тому вказані обставини свідчать про те, що [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], яка відповідно підлягає поділу. На підставі переліченого вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання вказаного договору від 10 грудня 2002 року частково недійсним та визнання за [PERSON] права власності на [ADDRESS] не підлягають задоволенню. Відповідно договору купівлі-продажу від 7 березня 2013 року, укладеного між [PERSON], [PERSON], з одного боку, як продавцями, та [PERSON], з іншого боку, як покупцем, посвідченого нотаріально, реєстр нотаріуса [PERSON] № 331, вбачається, що продавці зобов'язались передати за відповідну суму грошей у власність покупцю садовий будинок (загальна площа - 31,9 кв. м.) та земельну ділянку площею 0,0507 га (кадастровий № 1423682200:03:000:0117), розташованих за адресою: садове товариство «Лукомор'є» [NUMBER], с. Приморське, Новоазовський район Донецької області. При цьому вартість садового будинку становить 60 000 грн., а земельної ділянки відповідно 37 000 грн. (т. 1, а. с. 20-21). При цьому право власності [PERSON] на садовий будинок та земельну ділянку площею 0,0507 га, розташованих у СТ «Лукомор'є» [NUMBER] в с. Приморське Новоазовського району Донецької області, також підтверджується державною реєстрацією 7 березня 2013 року, що вбачається з витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно (т. 1, а. с. 22, 23). На підставі договору купівлі-продажу від 21 грудня 2011 року, укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON], з одного боку, як продавцями, та [PERSON], з іншого боку, як покупцем, посвідченого нотаріально, реєстр нотаріуса [PERSON] № 3810, вбачається, що [PERSON] придбала у продавців [ADDRESS] (загальна площа - 53,3 кв. м., житлова площа - 27,6 кв. м.) за 97135 грн., право власності якої було зареєстровано Маріупольським БТІ 27 грудня 2011 року, що також вбачається з витягу про державну реєстрацію прав (т. 1, а. с. 46, 47, 48). Відповідно до договору купівлі-продажу від 4 червня 2008 року, укладеного між [PERSON], з одного боку, як продавцем, та [PERSON], з іншого боку, як покупцем, посвідченого нотаріально, реєстр нотаріуса [PERSON] № 2754, вбачається, що [PERSON] придбала у продавця гараж [NUMBER] в гаражно-будівельному кооперативі «Восточний-авто-1» в місті Маріуполі (загальною площею 23,6 кв. м.) за 10454 грн., право власності якої було зареєстровано Маріупольським БТІ 25 грудня 2008 року, що також вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т. 1, а. с. 49, 50, 51). Відповідно до заяви від 19 листопада 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом [PERSON], реєстр № 4657, [PERSON] вказувала, що вона саме від [PERSON] готівкою отримала 97 000 грн. за продаж дачної ділянки (земельної ділянки із дачним будинком з господарськими спорудами) [NUMBER] в СТ «Лукомор'є» в селі Приморське Новоазовського району Донецької області (т. 1, а. с. 28). За заявою від 8 грудня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом [PERSON], реєстр № 868, [PERSON] вказувала, що при укладенні договору купівлі-продажу від 4 червня 2008 року на ім'я [PERSON] фактично розрахунок за купівлю в неї гаражу за цим договором здійснювала [PERSON] (т. 1, а. с. 29). На підставі заяви від 24 листопада 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом [PERSON], реєстр № 822, [PERSON] вказувала, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2011 року на ім'я [PERSON] фактично розрахунок за купівлю в неї квартири за цим договором здійснювала [PERSON] (т. 1, а. с. 30). Також за заявою від 29 січня 2015 року, наданою суду третьою особою, вбачається, що [PERSON] у дійсності отримала гроші за продану нею дачу від [PERSON] (т. 1, а. с. 101-102). Із заяви від 28 січня 2015 року, що надійшла на адресу суду від третьої особи, вбачається також, що [PERSON] отримувала гроші за продану нею квартиру дійсно від [PERSON] (т. 1, а. с. 103-105). Відповідно заяви від 13 лютого 2015 року від третьої особи вбачається, що [PERSON] отримала за проданий нею гараж кошти саме від [PERSON] (т. 1, а. с. 121-123). На підставі довідок про доходи [PERSON] вбачається, що він отримував суттєвих дохід протягом 2008 - 2014 років. Так дохід [PERSON] становив за 2008 рік в сумі 439398,37 грн., з серпня 2009 року по грудень 2009 року в сумі 424971,95 грн., за 2010 рік в сумі 160181,38 грн., за 2011 рік в сумі 179843,23 грн., за 2012 рік в сумі 247456,87 грн., за 2013 рік в сумі 258755,65 грн. (126124,07 + 132631,58 = 258755,65), за 2014 рік в сумі 177270,12 грн. (т. 1, а. с. 144-151). З урахуванням вказаних у довідках відомостей в суді було підтверджено походження грошових коштів для придбання спірного майна за договорами від 7 березня 2013 року, від 4 червня 2008 року та від 21 грудня 2011 року відповідно. З договору найму житлового приміщення від 21 листопада 2014 року вбачається, що [PERSON] уклала угоду про найм [ADDRESS] із фізичною особою, як наймодавець (т. 1, а. с. 107). З договору оренди нежитлового приміщення від 17 жовтня 2014 року вбачається, що [PERSON] уклала угоду про оренду гаражу у ГБК «Восточний-авто-1» в м. Маріуполі, як орендодавець (т. 1, а. с. 108-109). За договором найму житлового приміщення від 19 липня 2014 року вбачається, що [PERSON] уклала угоду про найм дачного будинку [NUMBER] в СТ «Лукомор'є» с. Приморське Новоазовського району Донецької області із фізичною особою, також як наймодавець (т. 1, а. с. 110). З урахуванням посилань сторін угод купівлі-продажу від 7 березня 2013 року, від 4 червня 2008 року та від 21 грудня 2011 року, відповідно продавців, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та покупця, [PERSON], на те, що фактичним покупцем за вказаними спірними договорами була [PERSON], а також наявність у якої на праві спільної сумісної власності подружжя грошових коштів на придбання зазначеного в угодах майна, що визнавалось [PERSON], вказує на те, що угоди купівлі-продажу нерухового майна від 7 березня 2013 року, від 4 червня 2008 року та від 21 грудня 2011 року були удаваними в частині покупця, [PERSON], покупцем за якими була [PERSON], яка фактично розпоряджається спірним майно, що підтверджується договорами найму та оренди зазначеного майна. Суд при цьому не приймає до уваги посилання в тексті договорів купівлі-продажу спірного майна від 7 березня 2013 року, від 21 грудня 2011 року та від 4 червня 2008 року на те, що вказані угоди не носили характер удаваних, оскільки протилежне було встановлено за свідченнями сторін вказаних договорів, за якими фактичним покупцем виступала [PERSON], що свідчить таким чином про удаваність цих угод в частині покупця. Також суд відхиляє посилання за текстом договорів купівлі-продажу спірного майна від 7 березня 2013 року, від 21 грудня 2011 року та від 4 червня 2008 року на те, що сума вартості придбаного за договорами майна було передано продавцям покупцем, бо під час вирішення позову [PERSON] було доведено, що саме нею сплачувались кошти за придбане за цими угодами нерухоме майно. Суд не приймає при цьому посилання [PERSON] на договір купівлі-продажу квартири від 9 серпня 2011 року, вчинений між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем, про продаж квартири [ADDRESS] за 60000 грн., бо вказане не доводить факт того, що отриманні за цією угодою кошти були згодом передані [PERSON] та витрачені ним для придбання спірного майна (т. 1, а. с. 112). Згідно трудової книжки [PERSON] останній, починаючи з 9 березня 2004 року, перебував на посаді керівника цеху на «Маріупольському заводі важкого машинобудування», а з 5 січня 2011 року перебуває на посаді керівника цеху ВАТ «Азовзагальмаш» (т. 1, а. с. 116-117). Таким чином суд відхиляє як посилання [PERSON] на його трудову книжку, так й посилання на трудову книжку [PERSON], батька позивача, на підтвердження його заперечень на позов [PERSON], оскільки відомостей про отримання доходу власниками цих трудових книжок не було наведено (т. 1, а. с. 113-115). Суд дійшов висновку, що в судовому засіданні було встановлено, що усі учасники угод купівлі-продажу нерухомого майна від 7 березня 2013 року, від 4 червня 2008 року та від 21 грудня 2011 року визнали, що покупцем виступала не [PERSON], а мати відповідачки, [PERSON] Суд також встановив, що майно на підставі цих угод було придбано за кошти [PERSON] та [PERSON], батьків [PERSON] При цьому зазначене нерухоме майно придбавалось для позивачки, а не для подружжя [PERSON] Натомість доказів про придбання вказаного майна подружжям [PERSON] та [PERSON] суду не було надано. Окрім цього в судовому засіданні не було встановлено інших підстав для визнання угод від 7 березня 2013 року, від 4 червня 2008 року та від 21 грудня 2011 року недійсними. Суд на підставі перелічених правових норм, виходячи з керівних роз'яснень та правової позиції Верховного Суду України, дійшов висновку, що гараж [NUMBER] в ГБК «Восточний-авто-1» в м. Маріуполі (загальною площею 23,6 кв. м.), [ADDRESS] (загальною площею - 53,3 кв. м., житловою площею - 27,6 кв. м.), а також садовий будинок (загальною площею - 31,9 кв. м.) [NUMBER] із земельною ділянкою площею 0,0507 га в СТ «Лукомор'є» с. Приморське Новоазовського району, в дійсності були придбані [PERSON] для себе, за спільні сумісні кошти її із [PERSON] подружжя, тобто за рахунок заробітної плати [PERSON] Суд вважає доведеним, що обов'язки покупця за договорами купівлі-продажу зазначеного спірного майна від 4 червня 2008 року, від 21 грудня 2011 року та від 7 березня 2013 року відповідно були фактично виконані [PERSON], яка скористалась правами покупця, а [PERSON] була формально вписана у вказані договори покупцем, яка до того ж визнала договори купівлі-продажу гаражу [NUMBER] в ГБК «Восточний-авто-1», [ADDRESS] та садового будинку з земельною ділянкою в СТ «Лукомор'є» удаваними в частині покупця. З урахуванням наведеного суд дійшов переконання про можливість визнати, що вказані договори у частині, що стосується покупця, є удаваними угодами, бо дійсним покупцем за цими договорам є [PERSON] З огляду на перелічене суд встановив необхідним визнати покупцем наведеного спірного майна саме [PERSON], бо договори купівлі-продажу від 4 червня 2008 року гаражу [NUMBER] в ГБК «Восточний-авто-1», від 21 грудня 2011 року [ADDRESS] та від 7 березня 2013 року садового будинку з земельною ділянкою в СТ «Лукомор'є», як було встановлено судом, є удаваними в частині покупця. Таким чином суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню шляхом визнання частково недійсними в частині покупця договорів від 4 червня 2008 року купівлі-продажу гаражу [NUMBER] в ГБК «Восточний-авто-1», від 21 грудня 2011 року купівлі-продажу [ADDRESS], від 7 березня 2013 року купівлі-продажу садового будинку із земельною ділянкою площею 0,0507 га [NUMBER] в СТ «Лукомор'є» с. Приморське Новоазовського району, із визнанням покупцем за вказаними договорами [PERSON] На підставі переліченого існують усі підстави для визнання права власності за [PERSON] за вказаною справою на гараж [NUMBER] в ГБК «Восточний-авто-1», [ADDRESS] та садовий будинок із земельною ділянкою [NUMBER] в СТ «Лукомор'є». Суд при цьому не приймає до уваги доводи представника [PERSON], [PERSON], на пропуск [PERSON] строку позовної давності при пред'явленні до суду вказаного позову, оскільки після укладення договорів купівлі-продажу спірного майна від 21 грудня 2011 року та від 7 березня 2013 року ще не минуло трьох років перед пред'явленням позовних вимог до суду [PERSON] та [PERSON] В свою чергу за змістом ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тому, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що жодна зі сторін спірних угод від 7 березня 2013 року, від 4 червня 2008 року та від 21 грудня 2011 року не заперечувала факту придбання за ними нерухомого майна саме [PERSON], яка фактично розпоряджалась зазначеним майном, про порушення свого права за цими договорами [PERSON] фактично дізналась з моменту пред'явлення позову [PERSON] про визнання такого майна спільною сумісною власністю подружжя із проведенням його поділу. Таким чином суд вважає, що строки для пред'явлення позову про визнання договорів частково недійсними в частині покупця із визнанням права власності на спірне нерухоме майно для [PERSON] та [PERSON] не спливли. Також не було підтверджено жодними доказами, що [PERSON] вклав власні кошти у благоустрій спірного гаражу [NUMBER]. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що підстави для визнання права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на гараж [NUMBER] в ГБК «Восточний-авто-1», на [ADDRESS], на садовий будинок із земельною ділянкою [NUMBER] в СТ «Лукомор'є» відсутні, тому в цій частині позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Відповідно до договору купівлі-продажу від 17 грудня 2012 року вбачається, що [PERSON] придбала у ТОВ «Алекс Схід» автомобіль «Hyundai Accent RB» за 148800 грн., що підтверджується актом прийому-передачі від 22 грудня 2012 року вказаного автомобіля (кузов № [NUMBER]) відповідачці та реєстрацією зазначеного транспортного засобу (номерний знак [NUMBER]) за [PERSON] (т. 1, а. с. 26, 27, 111). За оцінкою спеціаліста [PERSON] від 15 грудня 2014 року вбачається, що вартість автомобіль «Hyundai Accent RB» номерний знак [NUMBER] складає 195018 грн. (т. 1, а. с. 53, 54, 55). За дослідженням спеціаліста оцінювача, [PERSON], від 12 лютого 2015 року вбачається, що вартість [ADDRESS] становить 425000 грн., вартість [ADDRESS] становить 357000 грн., вартість гаражу [NUMBER] в ГБК «Олімпійський-25» в м. Маріуполі становить 53200 грн., вартість гаражу [NUMBER] в ГБК «Восточний-авто-1» в м. Маріуполі становить 190000 грн., вартість дачного будинку з земельною ділянкою [NUMBER] в СТ «Лукомор'є» в с. Приморське Новоазовського району Донецької області становить 410000 грн., вартість автомобіля «Hyundai Accent» номерний знак [NUMBER] становить 246218 грн. (т. 1, а. с. 156-161). Відповідно до висновку проведеної по справі судової авто-товарознавчої експертизи від 11 лютого 2015 року вбачається, що ринкова вартість автомобіля «Hyundai Accent RB», кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], складає 245157,30 грн. (т. 1, а. с. 125-131). На підставі переліченого суд бере для визначення ринкової вартості предметів оцінювання саме висновок судової експертизи, яка має перевагу перед дослідженням спеціаліста, яке є лише письмовим доказом. Суд таким чином встановив, факт чого не заперечувалось сторонами, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] є автомобіль «Hyundai Accent RB», кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER]. Наявність вказаного майна також підтверджується проведеним дослідженням щодо визначення ринкової вартості транспортного засобу. Також судом було встановлено, що до складу спільного майна подружжя сторін відноситься [ADDRESS]. При вирішені поданого [PERSON] позову суд натомість враховує відсутність згоди [PERSON] на проведення поділу спільного майна подружжя у натурі та отримання за нього відповідно грошової компенсації. Таким чином, виходячи з презумпції рівності часток спільної власності подружжя, з урахуванням керівних роз'яснень Верховного Суду України, наданих у Постанові Пленуму № 22, суд вважає за необхідне визнати право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на автомобіль «Hyundai Accent RB» н/з [NUMBER] та на [ADDRESS], відповідно по 1/2 частки права власності на вказане майно за кожним з подружжя. Тому на підставі переліченого вимоги [PERSON] щодо проведення поділу в натурі вказаного майна не ґрунтуються на законі, тому не підлягають задоволенню. Відповідно до державного акту на право користування землею, виданого виконавчим комітетом Маріупольської міської ради на підставі рішення від 21 грудня 1988 року, автогаражний кооператив «Олімпійський-25» отримав у користування земельну ділянку площею 2,28 га в м. Маріуполі для будівництва гаражів-боксів та відкритої стоянки (т. 1, а. с. 56-60, 61). На підставі довідки ГК «Олімпійський-25» земельна ділянка площею 24 кв. м. була виділена під будівництво гаражу [NUMBER] (т. 1, а. с. 63). За ордером № 22 від 9 жовтня 2004 року вбачається, що гараж [NUMBER] в ГК «Олімпійський-25» належить [PERSON] (т. 1, а. с. 62). Однак правовстановлюючих документів на спірний об'єкт нерухомості, гараж [NUMBER] в ГК «Олімпійський-25» в м. Маріуполі, ані позивачем, ані його представником суду не було надано, як й доказів проведення державної реєстрації права власності на вказане майно. Таким чином відсутність доведеності існування на праві власності такого об'єкта нерухомості, як спірний гараж [NUMBER], унеможливлює вирішення питання за поданим [PERSON] позовом про визнання його об'єктом права спільної власності подружжя. Суд зазначає, що під час вирішення справи у суді [PERSON] також не підтвердив існування на момент припинення фактичних шлюбних відносин між ним та [PERSON] або на час розгляду справи у суді, як об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, такого майна, як холодильник «Самсунг», холодильник «Індезіт», телевізор «Філліпс», телевізор «Самсунг», домашній кінотеатр «Панасонік», пральна машина «Кенді», бойлер «Індезіт», посудомийна машина «Арістон», кондиціонер «Самсунг», комп'ютер, ноутбук, м'який куток, меблі «Прихожа», кухонний гарнітур, спальний гарнітур, відеокамера «Самсунг», відеокамера «Кренон». Таким чином суд відмовляє [PERSON] у визнанні вказаного побутового майна об'єктами спільної сумісної власності подружжя сторін. Також [PERSON] не було доведено отримання прибутку [PERSON] за оренду [ADDRESS] в розмірі 22500 грн. З наданих [PERSON] копій квитанцій на [ADDRESS] вбачається, що заборгованість з електропостачання становить - 416,34 грн., з квартирної плати - 941,16 грн., з опалення - 603,16 грн. (168,26 + 434,90 = 603,16), а загалом складає - 1960,66 грн. (т. 1, а. с. 78, 79). При вирішенні питання наявності заборгованість по комунальним платежам за [ADDRESS], суд дійшов того, що заборгованість, яка дійсно утворилась по сплаті комунальних платежів в сумі 1960,66 грн. не може враховуватись при проведенні поділу спільного майна [PERSON] та [PERSON], бо фактичним власником спірної квартири суд визнав [PERSON] На підставі переліченого жодних підстав для проведення поділу вказаної у позовній заяві [PERSON] побутової техніки, як й врахування при проведенні поділу спільного майна подружжя прибутку від оренди квартири та боргів з комунальних платежів, немає, тому в цій частині вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Суд при цьому не приймає до уваги наданий [PERSON] кредитний договір від 1 листопада 2013 року, укладений ним із ПАТ «ДБ «Сбербанк Росії», за яким було надано позивачу позику в розмірі 15 000 грн. строком до 31 жовтня 2015 року, а також зобовязання по поверненню кредиту та відсотків, бо вказаний договір був фактично укладений після припинення між [PERSON] та [PERSON] фактичних шлюбних відносин, оскільки рішенням суду від 13 листопада 2014 року про розірвання шлюбу між подружжям було встановлено, що шлюбні відносини між ними були припиненні з жовтня 2013 року, що не заперечувалось [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні при вирішенні наявного спору (т. 1, а. с. 80-82). Таким чином, незважаючи на те, що при отримані [PERSON] кредиту від 1 листопада 2013 року була надана згода [PERSON], вказаний договір не можна вважати таким, що був укладеним в інтересах сім'ї подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки фактично у шлюбних відносинах вони не перебували, тому зобовязання по поверненню вказаної позики [PERSON] не розповсюджується на [PERSON] На підставі переліченого докази дострокового повернення [PERSON] боргу за вказаним кредитом не можуть свідчити про наявність таких боргових зобов'язань позивача, які повинні бути враховані при проведенні поділу майна подружжя сторін, оскільки є особистими зобов'язаннями [PERSON], а не спільними сумісними зобов'язаннями подружжя сторін (т. 2, а. с. 9). Вирішуючи питання про проведення сплати позивачу [PERSON] грошової компенсації боргу на договором від 28 березня 2013 року щодо отримання позики [PERSON] зі згоди дружини, то суд вважає, що у цій частині вимоги позивача знайшли своє підтвердження при вирішенні вказаної цивільної справи. За кредитним договором від 28 березня 2013 року, укладеним [PERSON] із ПАТ «ДБ «Сбербанк Росії», вбачається, що позивач отримав позику в розмірі 40 000 грн. зі сплатою відсотків за його використання строком повернення до 27 березня 2015 року, зі згоди [PERSON] (т. 1, а. с. 83-85). За інформацією ПАТ «ДП «Сбербанк Росії» вбачається, що [PERSON] сплатив заборгованість по кредиту від 28 березня 2013 року достроково 25 березня 2014 року в сумі 25282,62 грн. шляхом перерахунку вказаних коштів зі свого поточного рахунку (т. 2, а. с. 8). Таким чином в судовому засіданні було перевірено існування боргу станом на 25 березня 2014 року в [PERSON] перед банківською установою за кредитним договором від 28 березня 2013 року в сумі 25282,62 грн., позика за яким була отримана ним під час фактичних шлюбних відносин між [PERSON] І .та [PERSON] Тому зобовязання по поверненню вказаного боргу повинні були нести після припинення фактичних шлюбних відносин обидва з членів подружжя. На підставі переліченого суд дійшов висновку, що заборгованість в сумі 25282,62 грн. існувала у позивача перед банком до припинення фактичних шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON], яку [PERSON] сплатив самостійно на користь ПАТ «ДТ «Сбербанк Росії» вже після припинення шлюбних відносин між подружжям. Таким чином суд дійшов того, що зобовязання по поверненню боргу за кредитним договором від 28 березня 2013 року в сумі 25282,62 грн. повинні були нести обидві сторони, [PERSON] та [PERSON], в рівній мірі. При цьому доказів на підтвердження того, що договір від 28 березня 2013 року був укладений не в інтересах подружжя сторін або отримані гроші були використані не для задоволення потреб сім'ї відсутні, тому вказана угода створює обов'язки для [PERSON] Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України, який визначив, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї (постанова від 19 червня 2013 року по справі № 6-55цс13). Таким чином суд встановив, що кредитний договір від 28 березня 2013 року був укладений позивачем в інтересах подружжя сторін та для задоволення їх потреб. На підставі викладеного кредитний договір від 28 березня 2013 року створював обов'язки для [PERSON] після припинення фактичних шлюбних відносин із [PERSON] щодо повернення частки боргу на користь банківської установи. Враховуючи, що суду були надані докази самостійної сплати позивачем боргу за кредитним договором від 28 березня 2013 року лише в сумі 25282,62 грн. вже після припинення шлюбних відносин із відповідачкою, то на користь [PERSON] із [PERSON] підлягає стягненню грошова компенсація відповідно до презумпції рівності часток у спільному майні подружжя, що дорівнює розміру 12641,31 грн. (25282,62 / 2 = 12641,31). Таким чином в цій частині позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом стягнення з [PERSON] на користь позивача грошової компенсації вартості 1/2 частки погашеного позивачем боргу за договором від 28 березня 2013 року в сумі 12641, 31 грн. Суд при цьому не приймає до уваги надану [PERSON] розписку про отримання ним у борг у своїх батьків 50000 грн. на погашення існуючої заборгованості по кредитним договорам, бо вказана розписка була написана вже після припинення фактичних шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON], без письмової згоди дружини позивача, за відсутності доказів перерахування отриманої [PERSON] суми на рахунок погашення боргу за договорами кредиту (т. 1, а. с. 86). На підставі переліченого вимоги [PERSON] про проведення поділу повної вартості отриманої ним позики в сумі 40000 грн. за кредитним договором від 28 березня 2013 року не підлягає задоволенню. Згідно матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду із вказаним позовом [PERSON] сплатив загалом судовий збір в сумі 3654 грн., максимально передбаченому розмірі судового збору щодо вимог майнового характеру (243,60 + 3410,40 = 3654). За матеріалами справи при зверненні до суду із позовом [PERSON] сплатила загалом судовий збір в сумі 3693,60 грн. (243,60 + 3450 = 3693,60), що перевищує максимальний розмір судового збору при поданні позову майнового характеру на 39,6 грн. Також [PERSON] було сплачено додатково витрати експерта на проведення автотоварознавчої експертизи в сумі 600 грн. Таким чином загальний розмір судових витрат, понесених [PERSON], які будуть враховані судом при проведенні їх стягнення зі сторони відповідачів, дорівнює 4254 грн. (3654 + 600 = 4254). Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що заявлені позовні вимоги [PERSON], [PERSON], з одного боку, та [PERSON], з іншого боку були задоволенні частково, то понесені сторонами судові витрати підлягають стягненню у відповідності до часток задоволених сторонам заявлених позовних вимог з відповідачів. Таким чином [PERSON] відповідачкою [PERSON] необхідно відшкодувати витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 1439,31 грн. (3654 х (425000 / 2 + 245157,30 / 2 + 12641,31) / (25000 + 357000 + 53200 + 190000 + 245157,30 + 1100 + 11250) = 1439,31). В свою чергу з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути в рівних частках судові витрати останньої в розмірі 2945,90 грн. (4254 х (357000 + 190000 + 410000) / (425000 + 357000 + 190000 + 410000) = 2945,90), тобто по 1472,95 з кожного (2945,90 / 2 = 1472,95). Відповідно до копії квитанції від 1 грудня 2014 року вбачається, що за проведення дослідження щодо визначення оцінки спірного майна спеціалістом [PERSON] [PERSON] також було сплачено 1000 грн. (т. 2, а. с. 27). Суд при цьому зауважує, що витрати [PERSON] в сумі 1000 грн. на проведення оцінки спірного майна не можуть належати до судових витрат, бо оцінка спеціаліста [PERSON] не є судовою експертизою в розумінні положень ст. ст. 79, 86 ЦПК України, тому витрати на проведення вказаного дослідження [PERSON] не повинні відшкодовуватись.

Outcome: partial