Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Китайгородської сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог вказав, що [INFO] померла - [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане Царичанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 19.02.2019 року), яка на день смерті проживала за дресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить: - земельна ділянка, площею 1,8727 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Китайгородської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, яка належала померлій [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП №099632 від 13.09.2004 року; - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав померлій [PERSON] на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 31.03.1988 року. За життя 03 жовтня 2018 року [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно, яке буде належати їй на день смерті заповіла йому. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Сало В.В., зареєстрований в реєстрі за №1040. У встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини, він спадщину прийняв, подавши до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. У квітні 2020 року він звернувся до Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, проте отримав постанову нотаріуса від 14.04.2020 року про відмову у вчинені нотаріальної дії, у зв`язку з неможливістю встановлення права власності спадкодавця на спадкове майно. Оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом він не має можливості отримати, а тому був вимушений звернутися до суду. Враховуючи вищевикладене та посилаючись на норми ст.ст.1216, 1218, 1223, 1225, 1233 ЦК України, прохає суд визнати за ним право власності на вищевказане спадкове майно. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю та прохає їх задовольнити. Представник відповідача виконавчого комітету Китайгородської сільськоїради в підготовче засідання не з`явився. До суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника, позовні вимоги визнають повністю та не заперечують проти їх задоволення. Третя особа [PERSON] в підготовче засідання не з`явилася, надіславши до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Суд, перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, враховуючи визнання позовних вимог відповідачем, вважає, що позов підлягає задоволенню за слідуючих підстав. Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Нормами ч.4 ст.206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку у підготовчому засіданні відповідно до норм ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено наступне. [INFO] померла - [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане Царичанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 19.02.2019 року), яка на день смерті проживала за дресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить: - земельна ділянка, площею 1,8727 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Китайгородської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, яка належала померлій [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП №099632 від 13.09.2004 року (а.с.9); - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав померлій [PERSON] на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 31.03.1988 року (а.с.55). За життя 03 жовтня 2018 року [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно, яке буде належати їй на день смерті заповіла позивачу. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Сало В.В., зареєстрований в реєстрі за №1040 (а.с.7). У встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини, позивач спадщину прийняв, подавши до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. У квітні 2020 року позивач звернувся до Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, проте отримав постанову нотаріуса від 14.04.2020 року про відмову у вчинені нотаріальної дії, у зв`язку з неможливістю встановлення права власності спадкодавця на спадкове майно (а.с.17). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. При цьому, згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Веллі Девелопментс ЛТД» та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідачем заявлені позовні вимоги визнані у повному обсязі, тобто визнані всі ті обставини, на які позивач посилається на обґрунтування заявлених позовних вимог. Отже, проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, з урахуванням принципу юридичної визначеності та підстав відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для винесення судового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 статті 142 ЦПК визначено, що у разі … визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті суд … в рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивач [PERSON] в позовній заяві вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, сплаченого при поданні позову, чи про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, не заявляв, тому судовий збір слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved