Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

[PERSON] звернувся з даним позовом до [PERSON] покликаючись на те, що 31 січня 2014 року між ним та Відповідачем укладено договір позики грошей, відповідно до якого він позичив останньому 1200 (одна тисяча двісті) доларів США на термін до 30 квітня 2014 року. На підтвердження укладення вказаного договору відповідачем було представлено відповідну розписку в день укладення договору. Станом на дату подання позовної заяви Відповідач вказану суму коштів не повернув, на вимоги Позивача щодо їх повернення жодним чином не реагує, чим порушує його права. Таким чином, враховуючи відсутність можливості вирішити спір у позасудовому порядку, Позивач просить стягнути з Відповідача в його користь суму боргу в розмірі 32364 грн та судові витрати. В судове засідання позивач не зявився, подав заяву з проханням справу слухати у його відсутності, позов підтримав з підстав, викладених у ньому, просить задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату і час розгляду справи, повторно в судове засідання не зявився, причин неявки не повідомив. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши обставини справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Згідно з розпискою власноручно написаною [PERSON] 31 січня 2014 року, Відповідач узяв у Позивача 1200 (одна тисяча двісті) доларів США, і зобовязався повернути дану суму до 30 квітня 2014 року. Відповідно до положень статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж саму грошових коштів. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно з правовим висновком Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, - письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно із ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суди зобовязані враховувати висновки Верховного Суду України. Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Частина перша ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику грошові кошти у такій самій сумі у строк та в порядку, що встановленні договором. Однак, на момент звернення Позивача до суду, Відповідач не повернув позики згідно з договором, тобто не виконав зобовязання, передбачені умовами договору. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 533 ЦК України, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, до грошового зобовязання, у якому визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, застосовують курс цієї одиниці по відношенню до гривні на день ухвалення судового рішення. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Суд звертає увагу, що станом на день ухвалення рішення сума заборгованості 1200 доларів США є еквівалентною 32364,00 (тридцять дві тисячі триста шістдесят чотири гривні) грн, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом стягнення з відповідача в користь позивача суму боргу у вказаному розмірі. Крім того, враховуючи вимого ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові втрати в сумі 640,00 гривень судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду.

Outcome: approved