Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання відмови у вчиненні нотаріальної дії незаконною та зобов'язання вчинити нотаріальну дію. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 квітня 1999 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким заповів позивачу квартиру [ADDRESS]. [INFO] року його батько [PERSON] помер. 29 квітня 2013 року він прийняв спадщину, що залишилася після смерті батька шляхом подачі приватному нотаріусу [PERSON] заяви про прийняття спадщини. На підставі вказаної заяви нотаріусом була заведена спадкова справа. 7 листопада 2013 року, тобто після спливу шестимісячного строку, позивач подав заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка була викладена в постанові №267/02-31 від 7 листопада 2013 року. Свій висновок вона обґрунтувала тим, що відсутні відомості про реєстрацію речових прав, що унеможливлює видачу свідоцтва. Так як позивач вважає відмову нотаріуса неправомірною звернувся до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні адвокат позивача повністю підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити. Заслухавши адвоката позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. 29 квітня 1999 року [PERSON] на випадок своєї смерті склав заповіт, в якому зробив розпорядження квартирою [ADDRESS] на користь свого сина, позивача по справі, [PERSON]. Даний заповіт був посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Шепелюк Р.Ю. і зареєстрований в реєстрі за №7-1241. [INFO] року батько позивача [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 11 квітня 2013 року відділом ДРАЦС у м.Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Як видно з матеріалів спадкової справи №16/2013 заведеної після смерті [PERSON], 29 квітня 2013 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини в цілому. 7 листопада 2013 року приватним нотаріусом [PERSON] було прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з тим, що спадкодавець не зареєстрував право власності на [ADDRESS]. Вказаний висновок нотаріуса не відповідає вимогам закону з наступних підстав. Так, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 5 грудня 1997 року, виданим управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, було посвідчено, що квартира [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної власності [PERSON]. Квартира приватизована у відповідності з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво видано на підставі розпорядження органу приватизації №99476 від 5 грудня 1997 року. Згідно з нормами ч.1 ст.7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Нормами вказаного Закону також передбачено вчинення нотаріусами нотаріальної дії, в тому числі, шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, при видачі якого перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна, коло осіб, які мають право на обов'язкову частку в спадщині (п.3 ч.1 ст.34, ст.69). Відповідно до вимог ст.5 Закону серед обов'язків нотаріуса передбачена відмова у вчиненні нотаріальної дії лише в разі невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії передбачені статтею 49 Закону та главою 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, до яких відносяться: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням; 9) в інших випадках, передбачених цим Законом. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Нормами ч.3 ст.47 Закону передбачено, що для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що принижують честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи або ділову репутацію юридичної особи, які мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережні виправлення, документи, тексти яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також документи, написані олівцем. Відповідно до п.4.12 Порядку свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Згідно з вимогами п.4.15 Порядку видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. На час видачі свідоцтва про право власності на житло діяла норма ч.5 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якою було передбачена передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Нормами вказаного Закону не встановлено обов'язковість державної реєстрації в органах, які здійснюють реєстрацію об'єктів нерухомого майна, отже і не пов'язано виникнення права власності на квартиру із такою реєстрацією. Відповідно до вимог частин 1 та 2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. На час виникнення права власності у спадкодавця діяли Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56 та зареєстровані Мінюстом України 19 січня 1996 року, однак їх нормами також не було передбачено обов'язковість державної реєстрації об'єктів нерухомості для фізичних осіб. Відповідно до ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. При цьому суд також звертає увагу, що посилання нотаріуса на норми ст.182 ЦК України, яка передбачає державну реєстрацію права власності, в даному випадку є безпідставним, оскільки на час видачі свідоцтва про право власності на житло така норма не діяла, і її застосування суперечить вимогам ст.5 ЦК України. Необхідно також зауважити, що виходячи із вказаних норм не є також і підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом неможливість нотаріуса виготовити витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на ім'я спадкодавця, оскільки вимогами п.4.18 глави 10 Порядку, на який посилається нотаріус , лише передбачено, що якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто при відсутності реєстрації права власності сам витяг можливо виготовити. Враховуючи встановлені судом обставини та приймаючи до уваги вказані норми законодавства, суд приходить до висновку, що вказане вище свідоцтво про право власності на житло є підставою для видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Отже, вимоги позивача є законними, оскільки відмова приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на користь [PERSON], оформлена постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №267/02-31 від 7 листопада 2013 року, є незаконною, тому необхідно зобов'язати приватного нотаріуса видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Outcome: approved