Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням до [PERSON], посилаючись на те, що він є власником квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] фактично не проживаючи у вказаному житлі, був зареєстрований у ньому на його прохання. На вимогу позивача знятись з реєстраційного обліку не реагує. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 04 квітня 2017 року відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи призначався на 22.06.2017, 25.09.2017, 27.10.2017, 29.11.2017 та 23.01.2018. Представник позивача подав заяву про розгляду справи у його відсутність, вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час та місце судового розгляду повідомлялась судом за останнім відомим місцем реєстрації. За згодою позивача та його представника проведено заочний розгляд справи. Суд дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного. Позивач на підставі договору дарування квартири від 10.06.2011 року, є власником квартири [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з Довідки про реєстрацію місця проживання особи, відповідач [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою . Відповідно до складеного акту від 07 листопада 2017 року за участі мешканців квартир [ADDRESS],[ADDRESS],[ADDRESS] та майстра технічної дільниці №2 , [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає з 2013 року. Будучі допитаним в судовому засідання як свідок -позивач [PERSON] повідомив, що дійсно в 2013 році відповідач [PERSON] був зареєстрований у квартирі, що йому належить, проте фактично у ній не проживав і не проживає, його речей за вказаною адресою не має, перешкод у проживанні позивачем не вчинялось. Відповідач вказаних обставин не спростував. Згідно ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.. 150,155 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистих потреб проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Квартири, що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користуватися квартирою. Відповідно до ст. 319 ч. 1 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням , визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що обставини якими позивач обґрунтовує свої вимоги знайшли своє підтвердження у досліджених доказах, а тому вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Проте вимоги щодо покладення обов'язку зняти відповідача з реєстраційного обліку є передчасними, оскільки такий обов'язок виникає у відповідного органу після відповідного судового рішення, пред'явленого відповідною особою. На підставі викладеного та

Outcome: partial