Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Вибір комфорт» про визнання положення договору недійсним та повернення коштів. Позовні вимоги мотивує тим, що 30.01.2015 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Вибір комфорт» було укладено договір фінансового лізингу №00316 про отримання в користування майно з подальшим набуттям на нього права власності, зокрема автомобіля «ЗАЗ Sens». При укладенні договору, 30.01.2015 року сплатив на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» завдаток в сумі визначеній договором, - 35 707,50 грн., який включає оплату по договору, завдаток та комісійну винагороду. 10.02.2015 року сплатив другий платіж в сумі 2975,60 грн. Не пізніше 90 днів після сплати завдатку, оплати по договору та комісії за передачу предмета лізингу товариство зобов'язувалось передати автомобіль «ЗАЗ Sens». На момент звернення з позовом до суду збігло 90 днів передбачених договором для передачі ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» йому предмета лізингу однак товариство відмовляється виконувати свої зобов'язання. На адресу ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» ним надіслано лист про відмову від договору з вимогою повернення йому коштів. Однак товариство на його звернення не прореагувало. Вважає, що умова п.10.3 договору фінансового лізингу №00316 від 30.01.2015 року щодо неповернення, в разі дострокового розірвання договору, завдатку суперечить принципу добросовісності, а відтак є несправедливою умовою договору. Просить визнати п.10.3 договору фінансового лізингу №00316 від 30.01.2015 року укладеного між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт», стягнути сплачені ним грошові кошти в розмірі 38683,10 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Згідно поданої до суду заяви позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Щодо заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Відповідно до змісту ст.74 ЦПК України про час і місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до змісту договору від 30.01.2015 року між позивачем, [PERSON] (Лізингоодержувач) та відповідачем, Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Вибір комфорт» (Лізингодавець) було укладено договір фінансового лізингу №00316, за умовами якого лізингодавець, яким є відповідач, зобов'язався придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу ( позивачу) на строк та умовах, передбачених цим договором (п.1.3). предметом договору лізингу за даним договором є транспортний засіб автомобіль «ЗАЗ Sens». Згідно додатку до договору, який в силу п.1.2 вказаного договору є його невід'ємною частиною, вартість предмета лізингу складала 71 415,00 грн., перший лізинговий платіж, який включав в себе оплату по договору, завдаток і комісійну винагороду визначено в сумі 35707,50 грн. Тим же додатком передбачено, що решта лізингових платежів підлягала сплаті протягом 1 року (12 місяців) по 2 975,60 грн. щомісяця. Відповідно до приписів ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Згідно п. п. 1.7, 4.1 договору відповідач зобов'язувався передати позивачу автомобіль «ЗАЗ Sens» не пізніше 90 днів з моменту сплати ним завдатку, оплати по договору та комісії за передачу предмета лізингу. Після сплати позивачем обумовлених договором платежів, відповідач у встановлений договором строк не виконав взяті на себе зобов'язання і не передав [PERSON] предмет лізингу, а саме автомобіль «ЗАЗ Sens». Позивачем на адресу відповідача направлено лист від 01.05.2015 року, в якому він повідомляє, що відмовляється від договору фінансового лізингу №00316 та вимагав повернути сплачені ним за договором фінансового лізингу кошти в сумі 38683,10 грн.. Пунктом 10.13 Договору фінансового лізингу №00316 передбачено, що у випадку розірвання даного Договору лізингоодержувачем після сплати останнім на рахунок лізингодавця завдатку, лізингоодержувач має сплатити штраф у розмірі нарахованого завдатку за дострокове розірвання договору. В такому випадку сума фактично сплаченого завдатку лізингоодержувачем підлягає зарахуванню в рахунок погашення штрафу, нарахованого згідно умов даного Договору. Оплата по даному Договору лізингоодержувачу не повертається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В ч. 1 ст. 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Відповідно до ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Відповідно до приписів частин 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. П.п. 2, 4, 7 ч. 3 ст. 18 цього Закону визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника), надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника). Оскільки за змістом п. 10.13 договору фінансового лізингу №00316 фактично повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавцяне повертати лізингоодержувачу кошти у випадку невиконання самим відповідачем умов договору, а також право відповідача вимагати сплати позивачем штрафу в розмірі усього завдатку за розірвання договору з підстав невиконання умов договору самим відповідачем, не передбачено компенсації позивачу за невиконання відповідачем умов договору, тому умова цього пункту Договору вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача - лізингоодержувача, та є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч. 1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а відтак є несправедливою. Згідно ч. 5 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. В силу положень частин 1, 2, п. п. 4 ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умова викладена в п. 10.11. Договору є несправедливою для позивача та відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає визнанню недійсною. Право позивача вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу передбачено статтею 11Закону України «Про фінансовий лізинг». На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що п. 10.3 договору фінансового лізингу №00316 від 30 січня 2015 року, укладеного між [PERSON] та ТзОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» підлягає визнанню недійсним, а також в зв'язку з розірванням згаданого договору фінансового лізингу через невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань підлягають стягненню і кошти сплачені позивачем за цим договором в сумі 38 683,10 грн. В зв'язку із звільненням позивача від сплати судового збору останній, в силу ч.3 ст.88 ЦПК України, підлягає стягненню в дохід держави з відповідача. На підставі ст.ст. 10, 88, 60, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України,

Outcome: approved