Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (далі - ПАТ «Перший український міжнародний банк») про визнання кредитного договору недійсним. Зазначав, що 28.10.14 між ним та АТ «Банк Ренесанас Капітал», правонаступником якого є - ПАТ «Перший український міжнародний банк, було укладено кредитний договір. Відповідно до п. 2.2. договору сума кредиту складає 18 462 грн. 35 коп.; розмір комісії становить 1,25% річних (п. 2.4. договору) та розмір процентної ставки становить 9% річних (п. 2.5. договору). У порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» представник банку не ознайомив його з умовами кредитування, що є підставою відповідно до ст. 215 ЦК України для визнання договору недійсним, у зв`язку з недотриманням банком вимог щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. Пунктом 2.4. договору передбачена комісія за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1.25%, що суперечить вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки положення договору щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості є несправедливими та підлягають визнанню недійсними. Є несправедливими також і умови кредитного договору щодо встановлення плати за послуги страхування. Посилаючись на зазначені обставини, просив визнати недійсним кредитний договір від 28.10.14. У відзиві на позовом представник ПАТ «Перший український міжнародний банк» вказав на те, що в пропозиції чітко зазначено підтвердження позивача про те, що він ознайомлений з умовами кредитного договору, позивач надав свою згоду на укладення договору. Позивачем не обґрунтовано та не доведено обставини того, що умови кредитного договору є несправедливими. Посилаючись на зазначені обставини, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Крім того, представником відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності, у якій вказав на те, що кредитний договір (оферта) № GP-6922582 від 28.10.14, який позивач просить визнати недійсним був укладений та підписаний сторонами договору 28.10.14. При укладенні договору - 28.10.14, позивач знав про всі обставини, на які він посилається у позовній заяві, усі факти, викладені позивачем у позовній заяві були йому відомі спочатку підписання договору. Позов поданий позивачем 22.01.19, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій вказав на те, що позов підтримує у повному обсязі. Суд ухвалив розглядати справу за відсутності позивача. Представники відповідача та третьої особи у судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання відповідач та третя особа були повідомлені належаним чином відповідно до ст. 128 ЦПК України. Від представника відповідача та третьої особи надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд ухвалив розглядати справу за відсутності представника відповідача та третьої особи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що 28.10.14 між позивачем та АТ «Банк Ренесанас Капітал», правонаступником якого є - ПАТ «Перший український міжнародний банк, було укладено кредитний договір (а.с. 7). Відповідно до умов договору позивачу надано кредит у розмірі 18 462 грн., в тому числі 17 616 грн. 75 коп. рефінансування, 845 грн. 60 коп. в оплату довгору страхування (п. 2.2. договору). Строк кредиту - 24 місяці (п. 2.3. договору). Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості - 1,25% (п. 2.4. договору). Розмір процентної ставки - 9,00% річних (п. 2.5. договору). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктом 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказів того, що оспорюваний договір містить умови, які є несправедливими, у зв`язку з чим він повинен бути визнаний недійсним, позивачем суду не надано. До того ж, умови, передбачені ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», викладені у підписаному сторонами кредитному договорі, укладеному у письмовій формі. Крім того, статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Позивач погодився укласти договір на умовах, визначених у ньому, що підтверджується його підписом на договорі кредиту. Виходячи з наведеного та враховуючи те, що на момент вчинення оспорюваного правочину судом не було встановлено недодержання сторонами вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України та ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», правових підстав для визнання кредитного договору недійсним немає. Крім того, відповідач подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, мотивуючи її тим, що позивач звернувся до суду з позовом з пропуском трирічного строку, оскільки договір був укладений 28.10.14, а позивач звернувся до суду з позовом 22.01.19. Відповідач просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки договір було укладено 28.10.14, з позовною заявою [PERSON] звернувся 24.01.19, на адресу суду вона надійшла - 28.01.19, тобто з пропуском строку позовної давності. Доказів того, що про порушення своїх прав позивач дізнався лише 22.01.19 - з дня, коли було підписано позовну заяву, суду не надано. Клопотання про визнання поважними причини пропущення позовної давності позивачем суду надано не було, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування позовної давності. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed