Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між ним та ФГ Шаповалова О.Г. від 03.11.2006, належної йому на праві власності земельної ділянки, яка розташована на території Великосеверинівської сільської ради Кіровоградського району. Свої вимоги мотивував тим, що договір укладений із відповідачем не відповідає вимогам, встановленим ст. 15 Закону України «Про оренду землі», адже в ньому відсутні умови щодо індексації, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. У зв'язку з цим, просить визнати договір оренди недійсним. В судовому засіданні позивач та його представники підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Пояснили суду, що з боку орендаря неналежно виконуються обов'язки щодо договору оренди земельної ділянки - сплачується орендна плата, що не відповідає загальноустановленим ставкам оренди землі в середньому по сільській раді. Згідно із договором відсоткова ставка складає всього 1,5 % від вартості земельної ділянки, а переважна більшість земель орендується із більшим ніж 3 % від вартості земельних ділянок. Договір не відповідає вимогам закону, адже у ньому відсутні умови щодо індексації, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, а тому просять визнати цей договір оренди недійсним. В судовому засіданні відповідач заперечив проти задоволення позову. Зазначив, що спірний договір укладений відповідно до вимог чинного законодавства, відповідає типовому договору оренди землі, зареєстрований належним чином. А тому просить відмовити в задоволенні позову. Представники КРФ ДП «Центр державного земельного кадастру», управління Державного земельного агентства у Кіровоградському районі в судове засідання не з'явилися, до суду пояснень не надали. Відповідно до ст.ст. 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень, за допомогою належних та допустимих доказів. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Вирішуючи питання про доведеність зазначених обставин, суд звертає увагу на таке. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 4,84га відповідно до державного акту серії КР № 024212 (а.с.12). Останній 03 листопада 2013 року уклав із ФГ Шаповалова О.Г. договір оренди землі, за яким в оренду передана земельна ділянка загальною площею 4,84 га. Договір зареєстрований у Кіровоградському районному відділі КРФ ДП «ЦДЗК при Держкомземі України» 20 грудня 2006 року (а.с.7-10). В акті приймання-передачі об'єкта оренди від 20 грудня 2006 року зазначено, що орендодавець передає, а орендар приймає об'єкт оренди (а.с.10). В акті визначення меж земельної ділянки в натурі на місцевості від 03.11.2006 зазначено, що в результаті погодження меж земельної ділянки було встановлено, що спірних питань і претензій з боку суміжних землекористувачів (землевласників) немає. Межі земельної ділянки закріплені межовими знаками в кількості 4 шт. (а.с.11). В довідці, виданій виконкомом Великосеверинівської сільської ради Кіровоградського району 16.12.2013, зазначено, що заборгованості по сплаті фіксованого сільськогосподарського податку станом на 16 грудня 2013 року по ФГ Шаповалова О.Г. немає (а.с.47). Згідно із п. 3 ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В ч. 1 ст. 203 ЦК України (редакція, яка діяла в момент укладання договору) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 2 ст. 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно із ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. В ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (редакція, яка діяла в момент укладання договору) визначені істотні умови договору оренди землі: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. В позовній заяві позивач вказує на те, що в договорі відсутні умови індексації орендної плати. Проте в п. 4.8 оспорюваного договору зазначено, що за згодою сторін розмір плати може бути переглянутий у випадках: зміни умов господарювання, передбачених договором; підвищення цін, тарифів тощо; погіршення стану орендної земельної ділянки не з вини орендаря; в інших випадках, передбачених законодавчими актами України. Тобто в договорі закладена можливість застосування механізму підвищення доходу орендодавця, а тому всі істотні умови при укладенні договору дотримані. Невідповідність розміру орендної плати загальноустановленим ставкам в середньому по сільській раді - не є підставою для визнання договору недійсним. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що договір оренди землі від 03 листопада 2006 року між [PERSON] та ФГ Шаповалова О.Г. містить всі істотні умови, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, суд відмовляє позивачу у стягненні судових витрат із відповідача. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 203, 205, 627, 792 ЦК України, ст.ст. 14, 15, 18 Закону України «Про оренду землі»,

Outcome: dismissed