Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з наведеним позовом до [PERSON] , мотивуючи тим, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.09.2011 року по 16.02.2017 року, але подружнє життя не склалось, тому шлюб між ними розірвано. За час шлюбу ними було придбано за спільні кошти квартиру [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу відповідач продовжив користуватися вказаною квартирою та почав чинити перешкоди у користуванні квартирою позивачці, зокрема ним було змінено вхідний замок до квартири. Оскільки сторони не дійшли згоди щодо поділу майна, то позивачка просить в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частки квартири та зобов`язати відповідача не чинити їй перешкод у користуванні квартирою шляхом надання їй ключів від вхідних дверей до квартири. Відповідач надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки жодних перешкод у користуванні квартирою він не чинив, позивачка має доступ до квартири. Квартира була придбана за 182 120 грн. 40 коп. на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 15.10.2013 року за рахунок особистих коштів в розмірі 72 120 грн. 40 коп. та кредитних коштів в розмірі 110 000 грн. З часу розірвання шлюбу та по теперішній час відповідач сплачує кредит за рахунок власних коштів. Спільною сумісною власністю. Є лише частка, що придбана за рахунок кредиту отриманого подружжям та за спільні кошти подружжя. На теперішній час кредит не погашений, кредитна заборгованість складає 95 844 грн. 05 коп. Позивачка жодної участі у сплаті кредиту за квартиру не бере. Крім того, позивачкою пропущено строк позовної давності, адже шлюб між сторонами розірвано 16.02.2017 року. Ухвалою суду від 25 листопада 2020 року до участі в справі в якості третьої особи залучено ПАТ «Укргазбанк», оскільки кредитний та іпотечний договір укладені із вказаним Банком. 04 січня 2021 року від представника позивачки надійшла відповідь на відзив в якій представник зазначив, що на підтвердження факту перешкод у користуванні квартирою є лист про розгляд запиту на інформацію від 31.08.2020 року. Перший внесок на купівлю квартири в сумі 10 000 доларів США надала позивачці її мати [PERSON] , яка попередньо продала свою квартиру. Кошти в сумі 72 120 грн. 40 коп. позивачка згодом зі свого банківського рахунку перевела на рахунок відповідача, а той вже вніс перший внесок за квартиру, оскільки кредитний договір було оформлено саме на нього. Залишок коштів в сумі 72 000 грн. згодом було витрачено на ремонт квартири. Квартира є однокімнатною, її неможливо поділити в натурі без зміни цільового призначення, сторони про компенсацію не заявляють, тому її поділити в рівних частках. 28 січня 2021 року представник третьої особи надав письмові пояснення у справі в яких зазначив, що 25 жовтня 2013 року між ПАТ «Укргазбанк» та відповідачем було укладено кредитний договір на суму 110 000 грн. на строк до 24.10.2028 року. Також в цей же день на забезпечення кредитного договору було укладено договір іпотеки та між Банком та позивачкою було укладено договір поруки. Згідно з договором іпотеки предмет іпотеки, а саме, спірна квартира, знаходиться у спільній сумісній власності з [PERSON] . На час укладення договорів сторони перебували у шлюбі. Майно придбане у шлюбі за рахунок кредитних коштів, отриманих внаслідок укладення одним із подружжя кредитного договору в інтересах сім`ї, є спільним майном подружжя. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів наведених у позові та у відповіді на відзив, просив позов задоволити. Також не заперечив, що позивачка не сплачує кредит, який було отримано для придбання квартири, але це не впливає на розмір її частки у спільній сумісній власності на квартиру. Відповідач позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволені позову. В судовому засіданні визнав, що він справді поміняв вхідний замок до квартири, оскільки там знаходяться його речі. Також відповідач не заперечив, що грошові кошти в сумі 82 000 грн. були перераховані позивачкою на його банківський рахунок та грошові кошти в сумі 72 120 грн. як перший внесок на квартиру він отримав від позивачки. Надалі всі кошти на погашення кредиту він сплачу сам, позивачка жодної участі у сплаті кредитну не бере, тому вважає, що його частка у квартирі має бути більшою ніж половина. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав письмові пояснення по справі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.09.2011 року по 16.02.2017 року, що підтверджується копією рішення суду про розірвання шлюбу (а.с.3-4). Під час шлюбу у сторін народилась дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.5). Під час шлюбу відповідачем набуто у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва (а.с.17). Як вбачається зі звіту про належну оцінку квартири від 23.09.2020 року, вартість квартири становила 835 300 грн. (а.с.18). Позивач вважає вказане майно спільною сумісною власністю подружжя та просить поділити його, шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року № 464/7011/16-ц. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. 15 жовтня 2013 року між ТОВ «ІБК «Вертикаль» та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Вартість майнових прав становила 182 120 грн. Згідно п. 3.2 Договору 72 120 грн. покупець оплачує до 16.10.2013 року, 110 000 грн. протягом 5 робочих днів після укладення договору (а.с.62-63). Згідно платіжного доручення від 15.10.2013 року [PERSON] оплатив на рахунок будівельної компанії 72 120 грн. 40 коп. згідно договору (а.с.64). Щодо походження вказаний коштів. Позивачка зазначає, що вказану суму нею було перераховано зі свого рахунку на рахунок відповідача, кошти надала їй мати [PERSON] . Відповідач у відзиві зазначав, що це його особисті кошти, але в судовому засіданні визнав, що грошові кошти в сумі 72 120 грн. 40 коп. надала позивачка [PERSON] . Твердження позивачки є обґрунтованими виходячи з наступного. 27 грудня 2012 року [PERSON] продала належну їй [PERSON] квартиру за 212 800 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с.89-90). Цього ж дня, 27.12.2012 року позивачка уклала з ПАТ АБ «Укргазбанк» депозитний договір на суму 10 000 доларів США, що еквівалентно 79 930 грн. (а.с.98, 99). Також, як вбачається із виписки по рахунку позивачки в АТ «Дельта Банк» 18.05.2013 року позивачка поповнила свій рахунок на 82 800 грн. (а.с.188 зв.). 17.10.2013 року кошти в сумі 79 000 грн. було списано з рахунку позивачки (а.с.189 зв.). Отже, з урахуванням наведеного та пояснень відповідача можна зробити висновок, що грошові кошти в сумі 72 120 грн. 40 коп., як перший внесок за квартиру були надані відповідачу позивачкою. Іншу частину грошових коштів на квартиру сторонами було надано внаслідок укладення кредитного договору 25 жовтня 2013 року (а.с.65-68). Сторонами визнається, що грошові кошти на погашення кредиту надавав відповідач. Позивачка визнає, що після розірвання шлюбу вона грошових коштів на погашення кредитну не надає. 25 жовтня 2013 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та відповідачем буо укладено договір іпотеки майнових прав на нерухоме майно. Предметом іпотеки є майнові права на квартиру [ADDRESS] , проектна площа 48,1 кв.м. Згідно п. 2.3.5. Договору предмет іпотеки знаходиться у спільній сумісній власності із [PERSON] . Для вчинення правочину [PERSON] надала згоду на передачу майнових прав в іпотеку (а.с.71-75). Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, відповідач погодився на поділ квартири, але вважає що за ним слід визнати право власності на більшу частку квартири, оскільки квартира придбана за його особисті кошти та кредитні кошти. Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Враховуючи вказані норми, частка відповідача не може бути збільшена, оскільки відповідач не надав суду доказів того, що позивач не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилялась від участі в утриманні дитини, приховала, знищила чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сім`ї. Те, що відповідач продовжує повертати кредитні кошти самостійно не може бути підставою для збільшення його частки в порядку поділу спільного майна подружжя, оскільки кредитний договір ним було укладено в інтересах сім`ї, кредитні кошти витрачено на потреби сім`ї, він вправі заявити вимогу до позивачки про стягнення половини сплачених коштів на повернення кредиту. Також позивачка є поручителем за кредитним зобов`язаннями відповідача, що сторонами визнається. Відповідач стверджує, що він сплачує кредит, який був отриманий подружжям для придбання квартири. Так, справді, як вбачається із інформації наданої АБ «Укргазбанк», кошти для погашення кредиту сплачував та на даний час продовжує сплачувати відповідач, що підтверджується виписками по рахунку (а.с133-171). Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Спірна квартира є однокімнатною, поділ її в натурі без зміни цільового призначення неможливий, сторони такі вимоги не заявляли. Також ніхто із сторін не виконав вимоги ст. 71 СК України та не погодився і не вніс на депозитний рахунок суду грошову компенсацію в розмірі половини вартості квартири. Отже, спірна квартира придбання сторонами під час перебування у шлюбі за їх спільні кошти, тому вона є об`єктом спільної сумісної власності та підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Щодо застосування строку позовної давності про який заявив відповідач. Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Шлюб між сторонами розірвано 16 лютого 2017 року, із позовом до суду позивачка звернулась 22 жовтня 2020 року, але про порушення свого права спільної сумісної власності на квартиру вона дізналась 21 серпня 2020 року коли не змогла потрапити до квартири. Про порушення свого права позивачка не могла дізнатись раніше, оскільки після розірвання шлюбу право спільної сумісної власності не припиняється. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Отже, вимога позивачки про визнання квартири спільною сумною власністю подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частини квартири підлягає до задоволення. Щодо вимоги позивачки про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом надання їй ключів від вхідних дверей до квартири [ADDRESS] , то судом встановлено наступне. Позивачка стверджує, що 21 серпня 2020 року вона не змогла потрапити до спірної квартири, оскільки відповідач без попередження змінив вхідний замок та не дав їй ключі. Такі твердження позивачки підтверджуються листом заступника начальника УПП в Івано-Франківській області із якого вбачається, що справді 21 серпня 2020 року екіпаж поліції прибув на [ADDRESS] , позивачка не змогла потрапити до квартири, в телефонному режимі відповідач повідомив, що дійсно змінив замок та що він є одноосібним власником квартири. В судовому засіданні відповідач повідомив суду, що дійсно змінив замок вхідних дверей, оскільки в квартирі знаходяться його речі і він не хоче щоб позивачка їх кудись вивозила. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Отже, позивачка як співвласник квартири [ADDRESS] мала та на даний час має право користуватися своїм майном, а відповідач не вправі самостійно, без згоди іншого співвласника, змінювати вхідні замки до квартири та не попереджати про це позивачку як іншого співвласниками та не надавати їй ключі. Тому вимога позивачки про зобов`язання відповідача усунути їй перешкоди у користуванні 1/2 часткою квартири [ADDRESS] , шляхом надання їй ключів від вхідних дверей до квартири [ADDRESS] підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Виходячи з заявлених позовних вимог, пояснень сторін, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 та ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачці присуджено майна на суму 417 650 грн., також задоволено одну немайнову вимогу судовий збір за яку складає 840 грн. 80 коп., тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5017 гривні 30 копійок. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 60, 63, 65, 69, 70, 71, 72 Сімейного кодексу України, ст. ст. 368, 369 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved