Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], де третя особа без заявлення самостійних вимог приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування та купівлі-продажу нерухомого майна. В позовній заяві з урахуванням заяви про додаткові та уточнені позовні вимоги зазначила, що згідно довідки, виданої Тячівським районним підприємством технічної інвентаризації № 07/280 від 16.09.2013 року, за [PERSON] зареєстровано ? частини домоволодіння за адресою смт. Солотвино, вул. Спортивна, 46 на підставі договору дарування, посвідченого нотаріусом [PERSON] 01.10.2012 року за № 9582, за яким позивач подарувала належну їй 1/2 частину домоволодіння відповідачу, яке є єдиним для неї житлом. Вказує, що договір дарування укладений помилково та на вкрай невигідних для позивача умовах, під впливом тяжкої для позивача обставини (хвороби), внаслідок психічного тиску на неї з боку відповідача. Зазначила, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], [INFO] і до його смерті проживали у домоволодінні №46 по вулиці Спортивна в смт. Солотвино. А після смерті чоловіка їй необхідне було медичне і матеріальне забезпечення, та психологічна підтримка, з чим позивач не завжди могла впоратись самостійно. Єдиними людьми, на підтримку яких позивачка могла розраховувати в цей період були сусіди і родичі, зокрема, рідна сестра та її сини і його дружина а також відповідач, який поруч з домоволодінням має розміщену аптеку і здійснює підприємницьку діяльність. Однак, після того, як померла мати відповідача, яка відвідувала та надавала їй допомогу, з цього періоду тривалий час відповідач почав вимагати нотаріально укласти договір довічного утримання, погрожуючи в іншому випадку припинити надавати медичні медикаменти-ліки та будь яку допомогу, спілкуватися та дбати щодо її харчування та умов проживання. Вона спочатку не погоджувався на вимоги відповідача, оскільки вважала, що буде достатньо оформити заповіт, так як вона раніше аналогічно здійснила по відношенню до матері відповідача, а будь які інші правочини можуть призвести до втрати житла, однак після того як у неї погіршився стан здоровя, порушилися фізіологічні процеси в організмі та почали проявлятися інші хворобливі явища, нервові потрясіння, через які періодично не може розуміти значення своїх дій та керувати ними і воля позивача в таких випадках взагалі відсутня яка була би у позивача якщо б вона знаходилася про здоровому розумі і твердій памяті, а тому у жовтні місяці 2012 року відповідач скористався цією обставиною і примусово, під впливом насильства, оскільки добровільної волі в цей час у позивача не було, 01.10.2012 року на власному автомобілі відвіз до приватного нотаріуса [PERSON]. До вчинення вищезазначених дій у відповідача вже знаходилися всі необхідні документи які після вчинення правочину приватний нотаріус [PERSON] і відповідач жодних документів позивачу не надали та не повернули. На відміну від юридичної недієздатності, яка має постійний характер і повязується законом або з визнанням особи недієздатною чи обмеженням її дієздатності в судовому порядку, в цьому випадку недієздатність мала тимчасовий, навіть одномоментний характер. Позивач, перебуваючи у приватного нотаріуса [PERSON], вчинила також правочин договір дарування під впливом помилки та обману, оскільки її волевиявлення мало бути в майбутньому спрямоване на заповіт для відповідача, однак формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю позивача Помилка це неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин договір дарування житла не був би вчинений. До помилки зі сторони позивача можна віднести, що вона по національності є венгеркою, українську мову погано розуміє, у нотаріуса їй не розяснили правових наслідків правочину, не надали перекладача, а також її неосвідченість та власну необачність як сторони правочину під впливом помилки. Тому вчинений позивачем договір дарування від 01.10. 2012 року під впливом помилки, обману та насильства має істотне значення. Помилка є у природі правочину, прав та обовязків сторін, у можливості використання житла після вчинення правочину. Позивач вважає, що підписуючи правочин відповідач повинен довічно забезпечувати позивача утриманням та належним доглядом і постачанням відповідних медикаментів до місця проживання позивача. Також після укладення правочину від 01.10.2012 року позивач продовжує користуватися домоволодінням на таких умовах як і користування до вчинення правочину, постійно проживає у домоволодінні, сплачує споживання електроенергії, що підтверджується відповідними письмовими документами. Літом 2013 року змінено лічильник обліку споживання електроенергії, за що позивачем було оплачено працівникам РЕМ приблизно до 1000 гривень, отримано субсидію на опалення будинку. Таким чином відповідач не отримав ключів від будинку та сам предмет правочину, а тільки здійснив перереєстрацію на своє прізвище. Правочин від 01.10.2012 року позивачем було укладено внаслідок психологічного тиску з боку відповідача, знаючи про те, що психоемоційні навантаження для позивача є нестерпними, той шантажував позивача її безпечним станом. Якби позивач була здоровою людиною, то ні за яких обставин не подарувала б єдине для неї житло. За позивачкою в даний час постійно доглядає її рідна сестра [PERSON], та [PERSON], її невістка. Коли позивач прибула разом з відповідачем до приватного нотаріуса [PERSON], то правочин, договір дарування, вже був складений, оскільки позивачу запропонували тільки поставити свій підпис на документі, ніяких розяснень змісту тексту правочину не було ,а тому позивач вважає поставлений підпис є помилкою, оскільки текст на документі вже був набраний, зміст якого позивач не читала, а також їй його не розяснювали. Позивач посилається на п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де розяснено запроваджену ст. 203 ЦК України норму, у якій закріплені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно з цією нормою насамперед зміст правочину (його умови ) не має суперечити вимогам ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203 ЦК України). Позивач вважає, що підставами визнання правочину недійсним є порушення умови його дійсності. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України та частини 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України недійсність правочину може бути обумовлена: а) недійсність правочину договору дарування від 01.10.2012 року є недодержання моральних засад суспільства; невідповідністю волі і волевиявленню позивача, відповідач не утримався від дій, які порушили права позивача, та вчинив дії з наміром позбавити житла позивача і таким чином завдав шкоду і порушив прав позивача на житло яке передбачено Конституцією України. Позивач під впливом неправомірних дій відповідача уклала правочин в силу свого похилого віку та поганого стану здоровя, а тому помилилася щодо природи правочину. Визнання недійсним договору дарування від 01.10.2012 року на наведених вище підставах є єдиним для позивача способом захисту її прав, зокрема зберегти єдине для неї житло та не опинитися на вулиці. Також позивачка вказує, що 28 листопада 2013 року відповідач подав в судовому засіданні суду копію договору дарування ? частини житлового будинку з надвірними спорудами в селищі Солотвино, Тячівського району, Закарпатської області від 01.10.2012 року, який зареєстровано у приватного нотаріуса в реєстрі за № 9582. А також до заперечення на позов було надано відповідачем договір купівлі-продажу земельної від 01.10.2003 року, площею 0.0056 га. за адресою селище Солотвино, Спортивна, № 46, Тячівського району. Із зазначених документів їй стало відомо про два додаткові правочини, про які взагалі позивачка нічого не знала, згоду на вчинення їх не надавала і наміру їх вчиняти не мала. Щодо правочину від 01.10.2003 року, договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.0056 га., то вважає його недійсним як такого, що укладений другим із подружжя- її чоловіком [PERSON] без її згоди на підставі ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України. 28 листопада 2013 року позивачу стало відомо про договір дарування земельної ділянки, площею 0.0310 га. кадастровий номер 2124455900:02:002:0567 від 01.10.2012 року, який зареєстровано у приватного нотаріуса [PERSON] за реєстровим № 9578. З цього приводу вказує, що прибула разом з відповідачем на його автомобілі до приватного нотаріуса [PERSON], то договір дарування ? житлового будинку вже був складений, оскільки позивачу запропонували поставити тільки свій підпис на документі, ніяких розяснень змісту тексту правочину не було, а тому позивач вважає поставлений підпис є помилкою, оскільки текст на документі вже був набраний, зміст якого позивач не читала про що зазначено в самому договорі а також його не розяснювали. В договорі дарування в реєстрі № 9582 в п. 17 зазначено «Сторони володіють російською мовою, усний переклад з української мови на російську вчинено мною нотаріусом». Задана обставина не відповідає дійсності і є неправдивою. В договорі дарування від 01.10.2012 року в реєстрі зв № 9582 в п. 21 Даний договір складений в двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні в приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу [PERSON], а інший примірник, що викладений на бланку нотаріальних документів серії ВРХ 931287, видається обдарованому. З огляду на зазначене, позивач не мала можливості у спокійній обстановці при родичах ознайомитися з документом, який був підписаний у нотаріуса, оскільки їй його не видали, а тому зазначену умову правочину нотаріус не встановлювала. Зазначення умов правочину позивач не розуміла, а також не розуміла його правових наслідків. Нотаріус не витребувала у позивача жодних документів, позивач особисто не надавала нотаріусу будь які документи, які зазначені у договорах дарування. Підставами визнання правочинів недійсними є порушення умов його дійсності. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України та частини 1-3, 5 ст. 206 ЦК України недійсність правочинів може бути обумовлена: а)недійсність правочину договору дарування ? частини житлового будинку з надвірними спорудами від 01.10.2012 року в реєстрі за № 9582 та договір дарування земельної ділянки площею 0.0310 га. кадастровий номер якої 2124455900:02:002:0567 від 01.10.2012 року який зареєстровано у приватного нотаріуса [PERSON] за реєстровим номером 9578 є недодержання моральних засад суспільства; невідповідність волі і волевиявленню позивача, відповідач не утримався від дій , які порушили права позивача. Згідно вимог норм ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці обєкти (крім багатоквартирних будинків). Просить визнати недійсним договір дарування ? частини житлового будинку з надвірними спорудами за адресою вул. Спортивна , № 46 в смт. Солотвино, Тячівського району Закарпатської області від 1 жовтня 2012 року між [PERSON] та [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 9582 та договір дарування земельної ділянки площею 0.0310 га. кадастровий номер якої 2124455900:02:002:0567 від 01.10.2012 року між [PERSON] та [PERSON], який зареєстровано за № 9578 і посвідчені приватним нотаріусом [PERSON] Тячівського районного нотаріального округу, Закарпатської області. Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0056 га за адресою вул. Спортивна № 46 смт. Солотвино, Тячівського району між [PERSON] та [PERSON] від 01.10.2003 року зареєстрованого в реєстрі № 5440. В судовому засіданні представники позивачки позов підтримали посилаючись на викладені в письмовій позовній заяві обставини і просять позов задоволити. Відповідач і його представники в судовому засіданні проти позову заперечили і вважають його необґрунтованим та недоведеним. Вказують, що укладення саме договору дарування було волевиявленням позивачки і цим договором її жодні права не порушуються, так як вона продовжує проживати у вказаному житловому будинку і її ніхто не збирається виселяти. Просять в задоволенні позову відмовити. Третя особа і її представник в судовому засіданні проти позову заперечили і вважають його безпідставним. Нотаріус вказала, що при укладенні договору позивачці було розяснено зміст договору, вона його повністю розуміла і просила посвідчити саме такий договір. Просить в задоволенні позову відмовити. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], з яким 18 грудня 1989 року, на підставі договору купівлі-продажу, придбали 1\\2 частину житлового будинку, що розташований в смт. Солотвино по вулиці Спортивна(колишня Леніна) №46(Т. 1 а.с.8, Т.2 а.с. 18). 26 січня 2006 року [PERSON] помер і позивачка, як спадкоємець першої черги, успадкувала належну йому частину житлового будинку та земельну ділянку площею 0.031 га., що призначена для його обслуговування( Т.2 а.с. 11, 17, 72). Ще при житті, згідно договору купівлі-продажу від 01.10.2003 року земельної ділянки площею 0,0056 га., що розташована по вул. Спортивна № 46 смт. Солотвино, Тячівського району, [PERSON] продав цю земельну ділянку [PERSON](Т.1 а.с. 47). Згідно договору дарування, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , який посвідчений 1 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 9582, позивачка [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] 1\\2 частину житлового будинку, що розташований в смт. Солотвино по вулиці Спортивна №46( Т.1 а.с. 78-79). А згідно договору дарування земельної ділянки, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , який посвідчений 1 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 9578, позивачка подарувала відповідачу земельну ділянку площею 0.0310 га., кадастровий номер 2124455900:02:002:0567, що розташована в смт. Солотвино по вулиці Спортивна №46( Т.2 а.с. 12). Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою\~\~для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-202цс15. Згідно вимог норм ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці обєкти (крім багатоквартирних будинків). Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено в судовому засіданні позивачка [PERSON] є [INFO], тобто особою похилого віку( Т.1 а.с.8), має незадовільний стан здоровя та вади слуху і зору( Т.1 а.с. 153-162) та потребу у звязку з цим у сторонній допомозі, що також підтвердив допитаний в якості свідка [PERSON], який є лікарем і надавав їй медичну допомогу, іншого житла немає( Т.2 а.с.51), реально будинок обдарованому не передано і вона продовжує проживати в спірному будинку( Т.1 а.с.43-45, 53, 54,127, 128, Т.2 а.с. 34-49), що не заперечили в судовому засіданні також відповідач і його представники. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позов в частині визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна є підставним і підлягає до задоволення. При вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.0056 га., що розташована в смт. Солотвино по вулиці Спортивна №46 Тячівського району, який укладений 1 жовтня 2003 року між [PERSON] і [PERSON], зареєстрованим в реєстрі № 5440, суд вважає, що підстав для задоволення позову в цій частині немає, оскільки позивачкою і її представниками не наведено належних і допустимих доказів, які б вказували на підстави недійсності правочину, які були передбачені нормами діючого на момент укладення оспорюваного договору ЦК України в редакції 1963 року. А посилання позивачки на норми ст.. 65 СК України суд вважає необґрунтованими, так як зазначений СК України на той час ще не діяв. Інших доводів і доказів, які б вказували на недійсність оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки позивачкою і її представниками не наведено, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. У звязку з цим на підставі ст.. 153 ЦПК України заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Тячівського районного суду від 8 жовтня 2013 року в виді накладення арешту на 1\\2 частину домоволодіння, що розташоване в смт. Солотвино по вулиці Спортивна, 46, Тячівського району, слід скасувати. Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на позивачку.

Outcome: partial