Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вище вказаним позовом до ПАТ «Альфа-Банк», яким просив: визнати протиправними з 11.03.2011 року укладене між ПАТ «Альфа-Банк» і [PERSON] п. 10.3 кредитного договору № 800003782 від 07.05.2008 року третейське застереження. Позов мотивовано тим, що 07.05.2008 року між позивачем та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений кредитний договір № 800003782 про надання йому, як фізичній особі, кредиту в сумі 365000 дол. США на власні потреби без будь-яких обмежень. У п. 10.3 кредитного договору сторонами було укладено третейське застереження. На момент укладення третейського затвердження не суперечило законодавству України і було можливим для виконання в законний спосіб сторонами і третейським судом. 03.02.2011 року був прийнятий ЗУ № 2983-VI «Про внесення зміни до статті 6 ЗУ «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам, згідно з яким: - шляхом доповнення частини першої ст. 6 ЗУ «Про третейські суди» пунктом 14- з підвідомчості третейських судів виключено категорію справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку; - встановлено, що після набрання чинності цим Законом третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку, розгляд яких було розпочато до дня набрання чинності цим Законом, про що виноситься мотивована ухвала. При цьому, унаслідок особливостей правового регулювання третейського розгляду, він не має можливості оскаржити незаконне рішення третейського суду по суті, а може оскаржити його лише з передбачених законом формальних підстав, всі з яких банком і третейським судом формально дотримані, за виключенням лише того, що спір був розглянутий на підставі не чинного на момент розгляду третейського затвердження. Від представника позивача до початку судового засідання надійшла заява про розгляд справи без його участі та надав письмові пояснення відповідно до яких зазначено, що подані відповідачем заперечення проти позову суперечать фактичним обставинам справи й законодавству України, яким урегульовані спірні правовідносини, не спростовують правомірність вимог позивача, тому заявлений позов має бути задоволений судом у повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з'явився, проте через канцелярію суду надав письмові заперечення, відповідно до яких просив відмовити у задоволенні позову (а.с. 22-25). Суд всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Договір є погоджена дія двох або більше сторін спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частини 1, 2, 4 статті 202 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними , та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору , виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). Судом встановлено, що 07.05.2014 р. між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений кредитний договір № 800003782, за умовами якого кредитор зобов'язувався надати позичальнику споживчий кредит в сумі 36500 грн. строком до 07.05.2018 р. зі сплатою 13,80 % річних. Пунктом 10.3 кредитного договору передбачено, що судовий захист прав та законних інтересів, які виникають при виконанні або припиненні дії даного Договору, включаючи спори про відшкодування завданих порушенням Договору збитків і недійсність (неукладеність) Договору, підлягають остаточному вирішенню у Постійнодіючому Третейському суді при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його Регламенту. Справа розглядається одним третейським суддею, який призначається головою Постійнодіючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз». Підписанням даного Договору Сторони надають свою згоду на такий порядок призначення третейського суду для кожного спору, що може виникнути між ними в зв'язку з даним кредитним договором. Сторони домовилися, що якщо одна із Сторін письмово не наполягає на іншу, то розгляд їхнього спору, що може виникнути між ними в зв'язку з даним Договором. Сторони домовились, що якщо одна із Сторін письмово не наполягає на іншому, то розгляд їхнього спору у Третейському суді буде проходити виключно на підставі надання Сторонами письмових матеріалів, без проведення усного слухання та виклику сторін. Рішенням Постійнодіючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 04.12.2013 року позов ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 800003782 від 07.05.2008 року задоволено в повному обсязі, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 800003782 від 07.05.2008 року в сумі 246257,98 грн. (а.с. 13-15). Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про третейські суди», третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Частинами 4, 5, 6 статті 12 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього закону. Відповідно до ч.1 ст. 17 ЦПК України, сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Згідно із п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду у випадках, передбачених законом (стаття 17 ЦПК), не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а одним зі способів реалізації права на захист своїх прав та інтересів. Згідно із ст .2 Закону України «Про третейські суди», регламент постійно діючого третейського суду - документ, яким визначаються порядок та правила вирішення спорів у третейському суді, правила звернення до третейського суду, порядок формування складу третейського суду, інші питання, пов'язані з вирішенням спорів третейським судом. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про третейські суди» регламент третейського суду затверджується його засновником та публікується. Регламент третейського суду - це правила, що регулюють порядок діяльності третейського суду, які розробляються і затверджуються його засновником, та не потребують їх додаткового письмового закріплення будь - ким. Відповідно до ч. 2. ст. 12 Закону України «Про третейські суди» при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд, регламент третейського суду розглядається як невід»ємна частина третейської угоди. Рішенням Конституційного суду України від 10.01.2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2,3, п.9 ст.4 та розділу VІІІ «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків встановлених законом (ст.17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України). За змістом абзацу 5 ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (ст.17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. Зазначена правова позиція була висловлена Верховним Судом України у справі №6-50цс12 в постанові від 06.06.2012 року. Відповідно із ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, суд приходить до переконання, що позов [PERSON] до ПАТ «Альфа-Банк» про захист прав споживача послуг банку, не підлягає до задоволення. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог позивача, тому суд відмовляє в стягненні на його користь судових витрат. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed