Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Рогатинської центральної районної лікарні про стягнення індексації заробітної плати в сумі 5730,69 грн., інфляційних втрат в сумі 936,87 грн., пені в сумі 1603,87 грн., моральної шкоди в сумі 1000,00 грн. Ухвалою Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 17 травня 2016 року позов в частині вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 1000,00 грн. залишено без розгляду. Позов обґрунтований тим, що відповідач в порушення ст. 33 Закону України «Про оплату праці», ст. ст. 2, 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» не нараховував та не виплачував позивачу індексацію заробітної плати за період з квітня 2014 року до серпня 2015 року. У зв'язку з цим, на підставі ст. 625 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», позивач вимагає також стягнення інфляційних втрат і пені. Представник позивача, [PERSON], в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві. Представники відповідача, адвокат Гордій В. Г. та головний лікар Маслянко І. М., проти позову заперечили. Обґрунтували свої заперечення тим, що відповідно до ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації тільки у встановленому законодавством порядку. Зокрема, згідно з Прикінцевими положеннями Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» застосовуються у порядку та розмірах встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на 2014 рік. Кабінет Міністрів України такого порядку та розмірів не встановив, що має наслідком відсутність підстав для нарахування та виплати індексації. Також зазначають, що згідно з ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату, включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати, затвердженого для бюджетних установ у кошторисах. Зведеними кошторисами на 2014 та 2015 роки не передбачено видатки на індексацію заробітної плати, тому керівник Рогатинської ЦРЛ не мав повноважень щодо їх проведення. А якщо б їх навіть провів, то це б призвело до невиплати заробітної плати. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Так, згідно з копією трудової книжки [PERSON] 11.10.2010 року переведений на посаду завідувача районною поліклінікою Рогатинської ЦРЛ. Відповідно до довідок про заробітну плату № 140 та № 141, виданих Рогатинською ЦРЛ, встановлено, що [PERSON] з квітня 2014 року до серпня 2015 року отримував заробітну плату, як лікар Рогатинської ЦРЛ. Відповідно до ст. 95 КЗпП України та ст. 33 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» індексацію доходів населення, яка встановлюється задля підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов'язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, у тому числі й оплата праці (грошове забезпечення). У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Статтею 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», визначені джерела коштів на проведення індексації грошових доходів населення. Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 № 76-VIII винесено зміни у вказану норму, вона доповнена частиною шостою. В цій нормі зазначено, що проведення індексації грошових коштів доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загального обов'язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Пунктом 14 Прикінцевих положень цього Закону Кабінету Міністрів України доручено за результатами першого півріччя 2015 року та з урахуванням економічної ситуації затвердити порядок проведення індексації заробітної плати, грошового забезпечення, пенсійних та соціальних виплат. Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» також зобов'язано Кабінет Міністрів України затвердити особливий порядок проведення індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на 2015 рік. Рішення про затвердження особливого порядку індексації до цього часу не прийнято. Аналіз наведених нормативно-правових актів, за відсутності затвердженого особливого порядку індексації працівників бюджетних установ у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на 2014 та 2015 роки, дає підстави для нарахування індексації заробітної плати згідно з чинним Порядом проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078. Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначається джерело коштів на проведення індексації. Зазначена норма безпосередньо не скасовує виплату індексації заробітної плати та не пов'язує індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. За вказаних умов, невиплата індексації на заробітну плату є обмеженням права позивача на майно, що є незаконним. Як зазначено у рішенні Європейського суду по справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність». Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення). Згідно з наданими відповідачем зведеними кошторисами на 2014 та 2015 роки передбачено видатки на заробітну плату. Отже, зважаючи на те, що індексація заробітної плати є складовою заробітної плати, законодавством передбачений діючий порядок її нарахування та виплати, заперечення відповідача щодо її стягнення є необґрунтованими. Відповідач також надав розрахунок згідно з яким [PERSON] не нараховано та не виплачено індексацію заробітної плати за період з квітня 2014 року до серпня 2015 року в сумі 4 480,42 грн. Представник позивача не заперечив щодо правильності цього розрахунку, тому сума, зазначена в ньому підлягає стягненню з відповідача. Щодо вимог позивача про стягнення інфляційних витрат на підставі ст. 625 ЦК України та пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань на підставі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», то вони не підлягають задоволенню зважаючи на таке. В постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс/15 Верховний Суд України зробив висновок, що передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Згідно з преамбулою до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Отже, положення вказаного Закону не можуть застосовуватись до спірних правовідносин, які є трудовими. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно із ч .1, 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю звільнити від сплати судового збору Тому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує незадовільний майновий стан відповідача, і вважає можливим звільнити його від сплати судового збору в дохід держави. Частиною першою ст. 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесенні нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач заявив вимогу про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 300,00 грн., однак не надав документів, які б підтверджували понесення таких витрат, тому ця вимога не підлягає задоволенню.

Outcome: partial