Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна» (далі: товариство), в якому просив визнати договір фінансового лізингу № 170676 укладений 26 квітня 2017 року (далі: спірний договір) між ним та товариством - недійсним, стягнути з товариства на його користь грошові кошти в сумі 51078грн. 40 грн. адміністративного платежу, 612грн. 94коп. витрат на оплату комісії за послуги банку. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 26 квітня 2017 року між ним та товариством був укладений спірний договір, згідно умов якого відповідач взяв на себе зобов`язання придбати транспортний засіб Renault Sandero StepWay у власність та передати у користування лізингоодержувачу позивачу на строк та на умовах, передбачених договором. Відповідно до Додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 170676 від 26 квітня 2017 року визначений графік сплати авансового платежу за договором лізингу. 26 квітня 2017 року, в день укладення договору, на виконання умов останнього позивач сплатив на рахунок відповідача суму 51078,40 грн. адміністративний платіж, та за послуги банку 612,94грн., помилково вважаючи, що частково сплачує вартість транспортного засобу, оскільки представником відповідача йому не було роз`яснено призначення платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов`язані з підготовкою та укладенням договору. Представник відповідача запевнила його, що транспортний засіб його буде доставлено до дому протягом 3 днів з дня укладення та підписання договору лізингу, тобто до 30 квітня 2017 року, але транспортний засіб так і не був переданий, посилаючись на наявність дефекту двигуна і на відсутність іншого справного транспортного засобу. Грошові кошти відповідач повертати відмовився. 30 серпня 2017 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення коштів та розірвання договору, однак відповіді від відповідача не надійшло. Позивач вважає, що умови спірного договору, є несправедливими, суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», крім того спірний договір не посвідчений нотаріально, тому просив визнати спірний договір несправедливим та недійсним, а також стягнути з відповідача сплачени позивачем суми у вищезазначеному розмірі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти прийняття заочного рішення не заперечувала. Відповідач товариство у судове засідання викликався належним чином, але не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надходило. Враховуючи думку позивача, у відповідності до ст.280 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані докази, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню. З урахуванням вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.15 ЦК України та ст.4 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст.5 ЦПК України). За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Як вбачається з матеріалів справи, 26 квітня 2017 року між [PERSON] та товариством був укладений спірний договір, згідно умов якого відповідач взяв на себе зобов`язання придбати транспортний засіб Renault Sandero StepWay у власність та передати у користування лізингоодержувачу позивачу на строк та на умовах, передбачених договором. Відповідно до Додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 170676 від 26 квітня 2017 року визначений графік сплати авансового платежу за договором лізингу. 26 квітня 2017 року, в день укладення договору, на виконання умов останнього позивач сплатив на рахунок відповідача суму 51078,40 грн. адміністративний платіж, та за послуги банку 612,94грн. Транспортний засіб позивачу так і не був переданий. Відповідно до правової позиції викладеної в Ухвалі Верховного суду України від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1551цс16 відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору та правила статті 628 ЦК України. Як встановлено вимогами ч. 2 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Але, при укладенні спірного договору між позивачем та відповідачем, предметом якого є транспортний засіб, всупереч вимог наведених ч.2 ст.806 ЦК України та ч.2 ст.799 ЦК України, сторонами не були дотримані вимоги щодо нотаріального посвідчення договору, а тому в силу вимог ч.1 ст.220 ЦК України цей договір є нікчемним. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 цього Закону). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідач не має відповідної ліцензії на укладення даного Договору. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Відповідно до п.1.3 спірного договору, Лізингодавець бере на себе зобов`язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет Лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується Предметом лізингу на умовах даного Договору фінансового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства. Відповідно до п.1.4 спірного договору, Лізингодавець не відповідає перед Лізингодержателем за невиконання будь-якого зобов`язання щодо якості, комплектності, справності Предмету Лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов`язаннями відповідає Продавець. Відповідно до п.1.5 спірного договору, Лізингодавець разом з продавцем солідарно відповідають перед Лізингоодержувачем виключно за зобовязаннями щодо продажу предмета Лізингу. Пунктом 10.15 спірного договору передбачено, що у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов`язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 (пяти) календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. Тобто лізингоодержувач взагалі позбавлений можливості повернути сплачені кошти (більше 50 відсотків від вартості предмета лізингу), що є порушенням прав споживача. Це не відповідає принципу справедливості, на якому ґрунтується чинне законодавство. В даному випадку договором не передбачено такого ж наслідку для лізингодавця у разі невиконання ним договору. Однак, лізингоодержувач зобов`язаний і повернути предмет лізингу і залишити лізингодавцю всі сплачені кошти. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов`язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов`язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, як встановлено, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 спірного договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Отже, з аналіз змісту спірного договору дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов`язків, передбачених договором та законом звужені обов`язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України), ст.13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. За таких обставин спірний договір має бути визнаний недійсними з моменту вчинення. Згідно вимог ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. В силу наведених вимог ч.1 ст.216 ЦК України відповідач зобовязаний повернути позивачу у натурі все, що він одержав на виконання недійсного правочину суму адміністративного платежу в розмірі 51078грн. 40коп. , а також витрати позивача при сплати комісії за послуги банку 612грн. 94коп. На підставі викладеного позов [PERSON] підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується нормами ст.141 ЦПК України та, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд стягує судовий збір з відповідача в сумі 2466грн. 80коп. (1762грн. за матеріальні вимоги та 704грн. 80коп. за нематеріальні вимоги, в розмірах ставок судового збору на час звернення позивача до суду). Також з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати на оплату правової допомоги в сумі 10000грн. З огляду на наведене,

Outcome: approved