Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] боргу у розмірі 42883,76 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів. Факт передачі грошових коштів також підтверджується розпискою. За умовами укладеного між сторонами договору, [PERSON] взяв на себе зобовязання повернути грошові кошти в сумі 1500,00 Євро [PERSON] до 26.08.2016 року. Також зазначає, що виконав свої договірні зобовязання перед відповідачем у повному обсязі, передавши останньому грошові кошти в сумі 1500,00 Євро, проте відповідач не повернув кошти, що свідчить про невиконання зобовязань за договором. Таким чином заборгованість [PERSON] по виконанню зобовязання становить 1500,00 Євро, що еквівалентно 40690,50 грн. Крім того, у звязку з порушенням умов та строку виконання договору позивач також просить стягнути з відповідача 3 % річних за користування чужими грошовими коштами в розмірі 300,99 грн., суму інфляційних втрат в розмірі 1892,27 грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити з наведених в ньому підстав, проти заочного розгляду справи не заперечили. Відповідач в судове засідання повторно не зявився за невідомих причин. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином судовою повісткою в порядку ст. 74 ЦПК України. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило. Причини своєї неявки відповідач суду не повідомив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та за згодою позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В ст. 1049 ЦК України також зазначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому, досліджуючи боргову розписку, суд повинен виявити справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів. Саме до такого зводиться правові позиції, висловлені Верховним Судом України в постанові від 18.09.2013 року (справа № 6-63цс13) та в постанові від 11.11.2015 року (справа № 6-1967цс15). Так, судом встановлено, що відповідно до договору позики грошових коштів від 26.12.2015 року, [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 1500,00 Євро, а [PERSON] в свою чергу зобовязався повернути зазначену суму не пізніше 26.08.2016 року в порядку передбаченому договором. В підтвердження факту передачі грошових коштів, суду представлено розписку від 26.12.2015 року згідно з якою засвідчується факт отримання [PERSON] грошових коштів в розмірі 1500,00 Євро. Отже, умови договору позики та розписка про отримання грошових коштів містять як зобовязання про отримання грошових коштів в борг, так і зобовязання про їх повернення. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з наведеного позивачем розрахунку, три проценти річних від простроченої суми боргу за період 27.08.2016 року по 24.11.2016 року становлять 300,99 грн. Вказаний розрахунок перевірений судом та складений відповідно до вимог ЦК України. Враховуючи те, що між сторонами був укладений договір позики, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобовязання щодо виконання даного договору. У звязку з тим, що відповідач не повернув у встановлені договором строки суму позики позивачу, суд, оцінюючи допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємозвязок доказів у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. Таким чином, слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 1500,00 Євро, еквівалентно 40690,50 грн. та три проценти річних від простроченої суми, розмір яких становить 300,99 грн. При вирішенні позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційні втрати, повязані зі зміною курсу валют в розмірі 1892,27 грн. суд виходить з наступного. Згідно з ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається з умов договору позики від 26.12.2015 року, сторони домовилися про надання позики у грошовій валюті - Євро. За змістом ст. 1 «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка є предметом договору, індексації не підлягає. Таким чином норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях. Враховуючи зазначене вище, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 1892,27 грн., як інфляційні втрати, є безпідставними у звязку з чим задоволенню такі не підлягають. Підсумовуючи, суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути заборгованість за договором позики від 26.12.2015 року в розмірі 40991,49 грн., з яких: 40690,50 грн. - сума позики; 300,99 грн. - 3 % річних. Згідно з ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача також підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial