Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до начальника ГУМВС України у Львівській області Загарії Д.Д., про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, покликаючись на те, що 18.08.14 року, на арешт-майданчик, якій належить відповідачу, було доставлено, робітниками ДПС, авто позивача Волга ГАЗ-3110. Позивача не було допущено до авто та відмовлено у наданні дозволу. Не зважаючи на неодноразові письмові звернення до відповідача, як начальника ГУ МВСУ з вимогами повернути авто, авто позивачеві не видається. Просить стягнути матеріальну та моральну шкоду. Позивач у позовній заяві просить справу розглядати без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, проти позову заперечив та надав письмові заперечення.. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що у позові слід відмовити з наступних підставю Судом встановлено, що 18.08.14, близько 24 години, на арешт-майданчик, якій належить відповідачу, було доставлено, робітниками ДПС, автомобіль Волга ГАЗ-3110, державний номер [NUMBER], яким керував позивач на підставі генеральної довіреності. Прибувши на арешт майданчик, позивача не було допущено до автомобіля та відмовлено в наданні дозволу 21.08.14 позивач звернувся с заявою, що до неправомірних дій робітників ДАІ в прокуратуру, та міліцію та 22.09.14, отримав по пошті протокол про адміністративне порушення № 964834 серія АБ2 та акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу № 1304. Відповідно до ст.1166 ЦК України шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 18.08.2014 року посадовими особами - інспекторами ДПС взводу №6 БДПС ДАІ ГУМВС Калиновським Т.І., Стень Я.Я. складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст.130 КпАП України щодо позивача та автомобіль ГАЗ-3100 [NUMBER] доставлено на арештмайданчик. ДАІ ГУМВС України у Львівській області згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи, - є окремою юридичною особою. ГУМВС України у Львівській області як окрема юридична особа, не відповідає за зобов'язаннями іншої юридичної особи, Управління Державтоінспекцїї ГУМВС України у Львівській області. Працівниками прокуратури Львівської області проводилось досудове розслідування по кримінальному провадженні №12014140060002775 від 21.08.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.І ст.365 КК України. За наслідками досудового розслідування 23.12.2014 року кримінальне провадження №12014140060002775 закрито у зв'язку з відсутністю в діянні кримінального правопорушення. Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 №1102, а саме ч.2. Міністерству внутрішніх справ доручено забезпечити функціонування спеціальних майданчиків і стоянок Державної автомобільної інспекції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів. Дозволено підрозділам Державної автомобільної інспекції для доставляння та зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів укладати договори з державними підприємствами, які належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ. На виконання вимог постанови, між УДАІ ГУМВС та ДП МВС «Львів- Інформ-Ресурси» укладено відповідний договір для виконання завдань визначених у ній. Стороною договору ГУМВС України у Львівській області не було та не є. Слід зазначити що порядок тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках затверджено постановою Кабінетів Міністрів України від 17.12.2008 №1102. П.12 порядку передбачає: «повернення тимчасово затриманого транспортного засобу, який зберігається на спеціальному майданчику чи стоянці, здійснюється за письмовим зверненням його водія, власника (співвласника) за умови оплати ним витрат, повязаних із транспортуванням та зберіганням такого транспортного засобу та предявлення відповідного протоколу про адміністративне правопорушення. Жодних заяв позивачем до відповідної юридичної особи (УДАІ ГУМВС та ДП МВС «Львів- Інформ-Ресурси») до матеріалів позовної заяви не долучено. Одночасно ГУМВС України у Львівській області не вилучало транспортного засобу, не доставляло такий на спеціальний майданчик для зберігання, не є власником чи уповноваженою стороною зберігати чи видавати автомобілі з спеціального майданчика. Згідно позовної заяви, [PERSON] повідомляє що його власності нанесені ушкодження а йому збиток, який він не може визначити без технічного спеціаліста. Одночасно позивачем жодних документів, які б підверджували право власності останнього на автомобіль не долучається, оскільки останній не є власником автомобіля ГАЗ 3110 [NUMBER]. Позивачем не було належним чином доведено факту завдання йому моральної шкоди у розмірі 65000 грн. Всупереч вимогам п.п. 5-6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, в позовній заяві не викладено обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, про відшкодування моральної шкоди і не зазначає докази, що підтверджують дану обставину. Також, [PERSON] в позовній заяві не навів жодних доказів щодо характеру, глибини та тривалості страждань. Це питання, відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень і Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 р. №53/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.11.1998 р. за №705/3145, повинно визначатись шляхом проведення психологічної експертизи, якою визначається наявність моральної шкоди та можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання. Відповідно до чинного законодавства, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4, де зазначено наступне, дослівно: «розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутаиії, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану». Крім того, у п. 4 цієї ж Постанови, зазначається, що: «відповідно до ст. 137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, крім інших вимог передбачених цією статтею, має бути зазначено, в чому полягає ия шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами ие підтверджується. При недотриманні позивачем даних вимог настають наслідки, передбачені ст. 139 ЦПК України». Однак, вищевказана вимога постанови Пленуму Верховного суду дотримана не була і позивач жодним чином не обґрунтував свої вимоги. Відповідно до ч. З ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести і обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень і не дотримання цієї вимоги має наслідком відмову у задоволенні позову. Відтак, приймаючи до уваги вищенаведене, судом не може бути задоволено позовні вимоги позивача по причині їх безпідставності та недоведеності, в тому числі в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Outcome: dismissed