Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, який було уточнено 01.04.2021 року (а.с.81-86), до Запорізької міської ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, треті особи Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Буцикіна Л.О., в якому просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Запорізької міської ради №63/106 від 23.04.2014 року про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] , визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0508 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 2310100000:03:006:0143, укладений 30.01.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Лілією Олексіївною та зареєстрований у реєстрі за №108, посилаючись на те, що 26.12.2006 року матір позивача [PERSON] на підставі договору дарування подарувала йому належні їй 957/1600 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір був посвідчений державним нотаріусом Шостої Запорізької нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П. за реєстровим номером 4-1974. 12.10.2012 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя було ухвалено заочне рішення про визнання недійсним вказаного договору. 19.12.2012 року [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності діяв [PERSON] , подарувала [PERSON] ці ж 957/1600 частини спірного житлового будинку за договором, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г. за реєстровим №4564. У зв`язку із набуттям у власність 957/1600 частин спірного житлового будинку в дар [PERSON] стала власницею всього житлового будинку і 25.01.2013 року уклала договір купівлі-продажу з [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г. Дізнавшись про це, позивач звернувся до суду. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 09.12.2015 року, залишеного без змін 10.03.2016 року судом касаційної інстанції, заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12.01.2015 року скасовано, в задоволенні визнання недійсним договору дарування 957/1600 частин спірного житлового будинку, укладеного між позивачем та [PERSON] , відмовлено. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 09.03.2017 року, витребувано у [PERSON] належні позивачу 957/1600 частин спірного житлового будинку. На теперішній час [PERSON] є єдиним співвласником спірного житлового будинку, якому належать його 643/1600 частин. Під час розгляду цивільної справи №333/2281/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про виділ майна у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, що перебуває у провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя, позивач дізнався, що [PERSON] є власником земельної ділянки, на якій розташовано домоволодіння. 21.11.2018 року Запорізька міська рада видала позивачу копію рішення від 23.04.2014 року про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] . Листом від 27.12.2018 року позивачу роз`яснено, що 15.07.2014 року Реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області зареєстровано право власності та видано [PERSON] свідоцтво про право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначено, що рішення №63/106 вичерпало свою дію з моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку, а тому позивач має право звернутися до суду за його оскарженням. Позивач вважає, рішення Запорізької міської ради таким, що порушує його права як співвласника домоволодіння, оскільки він позбавлений права отримати право власності на земельну ділянку, на якій розташована належна йому частина будинку, а сама передача у власність земельної ділянки повинна відбуватись з урахуванням часток осіб у праві власності жилого будинку. Відсутність нотаріальної згоди з боку одного з співвласників на відчуження сумісного майна тягне за собою визнання правочину недійсним, оскільки в цьому випадку цей правочин порушує майнові права та інтереси одного з співвласників. 30.01.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0508 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 2310100000:03:006:143. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О. за реєстровим №108. Про існування даного договору позивач дізнався із листа Департаменту архітектури та містобудування Запорізької міської ради від 08.05.2019 року про розгляд його звернення від 09.04.2019 року щодо припинення незаконного будівництва та надання копій документів, на підставі яких воно здійснюється по [ADDRESS] . У п.6 оскаржуваного договору [PERSON] стверджував, що прав щодо відчужуваної земельної ділянки у третіх осіб не має, земельна ділянка вільна від забудов та споруд. Жодних згод на укладення цього правочину позивач не надавав, акт погодження меж земельної ділянки між ним та [PERSON] не складався. До того ж під час укладення цього правочину [PERSON] приховав від нотаріуса, що на спірній земельній ділянці знаходяться гаражі, належні позивачу на праві приватної власності, а також належна йому частина житлового будинку. Так як при укладенні оскаржуваного правочину були порушені вимоги ч.1 ст.203 ЦК України щодо відповідності цього правочину нормам ЦК України, а саме вимогам ч.2 ст.369 ЦК України, тому даний правочин є недійсним. 01.03.2021 року до канцелярії суду надійшли пояснення на позовну заяву, в яких відповідач Запорізька міська рада просить суд вирішити спір в частині скасування рішення Запорізької міської ради №63/106 від 23.04.2014 року на власний розсуд, покласти витрати, пов`язанні із сплатою судового збору на відповідача [PERSON] . Також відповідач зазначив, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Оскільки на теперішній час зазначене вище рішення міської ради було фактично виконано, а саме [PERSON] отримав у власність земельну ділянку по [ADDRESS] , тому відсутні підстави для скасування рішення міської ради в порядку розгляду на черговій сесії Запорізької міської ради. Крім того, у зв`язку із тим, що рішення Запорізької міської ради стосувалось саме майнових інтересів [PERSON] , та при розгляді цього рішення на сесії Запорізької міської ради не було відомо про ці обставини (судовий спір із приводу майна по [ADDRESS] ), тому витрати мають бути покладені на особу, в інтересах якої це рішення було прийнято [PERSON] (а.с.67-69). 24.03.2021 року до канцелярії суду надійшов відвиз на позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що прийняте Запорізькою міською радою (як суб`єктом владних повноважень) рішення №63/06 від 23.04.2014 року про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] , є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання, тому скасування такого акту не породжує юридичних наслідків для будь-яких осіб і як наслідок цього не може бути визнано незаконним та скасовано. Крім того, рішення Апеляційного суду Запорізької області, яким скасовано рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя, та відповідно до якого в задоволені позову про визнання недійсним договору дарування 957/1600 частин житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] , було прийнято 09.12.2015 року. Саме з цього часу у позивача виникло право власності на вищезазначену частину нерухомого майна. З вимого про визнання незаконним та скасування рішення Запорізької міської ради №63/06 від 23.04.2014 року позивач звернувся 15.02.2019 року. Отже, від часу коли позивач міг дізнатись про порушення своїх прав до часу звернення до суду за їх захистом минуло понад 3 роки, тобто позивачем пропущено строк позовної давності передбачений ст.ст. 256, 257 ЦК України, що в силу ч. 3 ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові (а.с.76-77). У відповіді на відзив, яка надійшла до канцелярії суду 01.04.2021 року позивач зазначив, що якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, зокрема і щодо оформлення права на земельну ділянку під набутими у власність будинком або спорудою, то визнання незаконними таких рішень і їх скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів. До такого висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 16.12.2020 року у справі №333/942/19. Скасування спірного рішення органу місцевого самоврядування породжує юридичний наслідок право отримати у власність частину земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням частки позивача у праві власності на жилий будинок. Вказане право гарантоване ч.4 ст.120 Земельного кодексу України, якою встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. [PERSON] належить лише частина житлового будинку [ADDRESS] , він був обізнаний про наявність судових спорів щодо належних позивачу 957/1600 частин спірного житлового будинку на час його звернення до Запорізької міської ради за оформленням права власності на всю земельну ділянку, але приховав вказані обставини. Окрім того, на підставі рішення суду його було визнано недобросовісним набувачем та витребувано належні позивачу 957/1600 частин спірного житлового будинку. Також у позові зазначені правові підстави звернення до суду : ч.ч.1, 2 ст.116, ч.1 ст.117, ч.1 ст.123, ч.4 ст.120 Земельного кодексу України. З приводу строків позовної давності позивач зазначив, що про порушення його прав він дізнався під час розгляду Комунарським районним судом м. Запоріжжя цивільної справи №333/2281/18 за його позовом до [PERSON] про виділ майна у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. З документів та пояснень, наданих [PERSON] та його представником, позивачу стало відомо, що власником всієї земельної ділянки, на якій розташовано жилий будинок [ADDRESS] є [PERSON] . Дізнавшись про це, позивач 21.11.2018 року звернувся до Запорізької міської ради за отриманням копії відповідного рішення або спростування зазначеної інформації, а після отримання копії оскаржуваного рішення одразу ж звернувся із позовною заявою до суду. Тому строки, про які зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву, передбачені ст.257 ЦК України, спливають 21.11.2021 року і не можуть бути застосовані до даних правовідносин (а.с.99-101). 30.08.2021 року до канцелярії суду надійшов відвиз на уточнену позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що у разі задоволення позовних вимог в такій редакції та виконання рішення суду по цій справі, відбудеться перехід права власності на земельну ділянку, розташовану за адресою [ADDRESS] , від [PERSON] до територіальної громади м.Запоріжжя, тобто в комунальну власність, а отже відновлення прав позивача в цьому разі не відбудеться. Тобто, позивач фактично звернувся до суду за захистом прав територіальної громади м.Запоріжжя, а не за захистом своїх прав, як це передбачено вимогами ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України. Позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. Позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту. Вищезазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 року по справі № 911/3285/14. Отже, на підставі вищевикладеного та враховуючи ту обставину, що прийняте Запорізькою міською радою (як суб`єктом владних повноважень) рішення № 63/06 від 23.04.2014 року про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] , є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання, то скасування такого акту не породжує юридичних наслідків для будь-яких осіб і як наслідок цього не може бути визнано незаконним та скасовано. Ухвалою суду від 30.08.2021 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , [PERSON] (а.с.153), оскільки рішення суду може вплинути на їх інтереси, так як відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і реєстру прав власності на нерухоме майно [PERSON] є власником спірної земельної ділянки, а [PERSON] є власником будинку, розташованого на території спірної ділянки (а.с.138-149). Позивач і його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили суд задовольнити уточнений позов, з підстав, викладених у ньому і у відповіді на відзив. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні уточненого позову з підстав, викладених у відзиві. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] , будучи належним чином повідомлені судом про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Представник відповідача Запорізької міської ради, будучи належним чином повідомлений судом про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився. Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Буцикіна\~Л.О. у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, вирішення спору віднесла на розсуд суду (а.с.115). Представник третьої особи Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, треті особи [PERSON] , [PERSON] , будучи належним чином повідомлені судом про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Суд, заслухавши пояснення позивача і його представника, представника відповідача, вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.\~\~ Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 12, 13\~ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 26.12.2006 року [PERSON] подарувала своєму синові [PERSON] належні їй на праві власності 957/1600 частин жилого будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір був посвідчений державним нотаріусом Шостої Запорізької нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П. і зареєстрований в реєстрі за номером 4-1974. (а.с.7, 8). 12.10.2012 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя ухвалено заочне рішення про визнання недійсним вказаного договору. 19.12.2012 року [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності діяв [PERSON] , подарувала [PERSON] 957/1600 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , за договором, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою\~Н.Г. і зареєстрованим в реєстрі за №4564. 25.01.2013 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу 957/1600 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г. (а.с.17-18). 14.06.2013 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя скасовано заочне рішення від 12.10.2012 року. 12.01.2015 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя ухвалено рішення про визнання недійсним договору дарування 957/1600 частин спірного житлового будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с.10-11). Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 09.12.2015 року (а.с.12-14), залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (а.с.15-16) від 10.03.2016 року, заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12.01.2015 року скасовано, в задоволенні визнання недійсним договору дарування 957/1600 частин спірного житлового будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , відмовлено. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2016 року (а.с.17-18), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 09.03.2017 року (а.с.19-21), витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] 957/1600 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , скасовано державну реєстрацію права власності на 957/1600 частин будинку [ADDRESS] від 25.01.2013 року за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Рішенням Запорізької міської ради №63/106 від 23.04.2014 року передано у власність [PERSON] земельну ділянку (кадастровий номер 2310100000:03:006:0093), площею 0,0813 га по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.24 зворотна сторона). 21.11.2018 року Запорізька міська рада (а.с.24) видала [PERSON] на запит останнього від 21.11.2018 року (а.с.23 зворотна сторона) копію рішення від 23.04.2014 року про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] . Листом виконавчого комітету Запорізької міської ради від 27.12.2018 року роз`яснено [PERSON] , що 15.07.2014 року Реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області зареєстровано право власності та видано [PERSON] свідоцтво про право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначено, що рішення №63/106 вичерпало свою дію з моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку, а тому не може бути скасовано Запорізькою міською радою (а.с.25, 26). 30.01.2018 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0508 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 2310100000:03:006:143. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О. і зареєстровано в реєстрі за №108 (а.с.96-97). У п.6 вказаного договору [PERSON] стверджував, що прав щодо відчужуваної земельної ділянки у третіх осіб не має, земельна ділянка вільна від забудов та споруд. [PERSON] у позові зазначає, що про існування даного договору дізнався із листа Департаменту архітектури та містобудування Запорізької міської ради від 08.05.2019 року (а.с.94-95) про розгляд його звернення від 09.04.2019 року (а.с.93) щодо припинення незаконного будівництва та надання копій документів, на підставі яких воно здійснюється по [ADDRESS] . Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Завданнями цивільного судочинства є захист порушених прав фізичних осіб. Відповідно до ст.78 ЗК України, право власності на землю це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Статтею 19 Конституції України гарантовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади і здійснюють від їх імені та у їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно із п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо регулювання земельних відносин. Статтею 12 ЗК України встановлено, що розпорядження землями територіальних громад відноситься до компетенції рад. Відповідно до пунктів «а», «б» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. За змістом ст. 116, 118 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ч. 1 ст. 122 ЗК України). Статтею 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною 4 статті 120 ЗК України передбачено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. За змістом ч. 1 ст. 393 ЦК України, ч. 1 ст. 155 ЗК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Позивач просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Запорізької міської ради від 23.04.2014 року № 63/06 про передачу у власність [PERSON] спірної земельної ділянки. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування віднесено законодавцем згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України до одного із способів захисту прав громадян на земельні ділянки. Відповідно до частини другої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина п`ята статті 158 ЗК України). Суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий, зокрема, органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України). Якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, зокрема і щодо оформлення права на земельну ділянку під набутими у власність будинком або спорудою, то визнання незаконними таких рішень і їх скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів. Як визначено Європейським судом з прав людини, принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n.73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, interalia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. Також державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п.74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. The Czech Republic), n.58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п.40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п.67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п.69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n.53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38). А тому, такі рішення мають бути скасовані з метою дотримання принципу «належного урядування». У рішенні Європейського суду з прав людини від 01 червня 2006 року в справі «Федоренко проти України» зазначено про необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини, а також пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Так, відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ч.1 ст.327 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частинами 1, 5 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, виходячи з того, що передача у власність земельної ділянки повинна відбуватись з урахуванням часток осіб у праві власності жилого будинку, спірним рішенням Запорізької міської ради порушено права позивача як співвласника домоволодіння на отримання права власності на земельну ділянку, на якій розташована належна йому частина будинку. Також суд прийшов до висновків, що відсутність нотаріальної згоди з боку одного з співвласників на відчуження сумісного майна тягне за собою визнання правочину недійсним, оскільки в цьому випадку цей правочин порушує майнові права та інтереси одного з співвласників. Крім того суд вважає безпідставним заперечення відповідачів, що скасування спірного акту не призведе до юридичних наслідків для позивача. Так, якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, зокрема і щодо оформлення права на земельну ділянку під набутими у власність будинком або спорудою, то визнання незаконними таких рішень і їх скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів. До такого висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 16.12.2020 року у справі №333/942/19. А тому скасування спірного рішення органу місцевого самоврядування породжує юридичний наслідок - право отримати у власність частину земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням відповідної частки у праві власності на жилий будинок. Щодо строків позовної давності судом встановлено наступне. Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність встановлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву просив застосувати строк позовної давності. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною другою четвертою статті 267ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови в позові. За частиною п`ятою цієї статті якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінність в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше регулятивне, друге охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатись до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права. Норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. За змістом указаної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду з`ясовується як з об`єктивним моментом наявністю порушення прав особи, так і з суб`єктивним, коли особа, яка звернулася до суду, дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав. Закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом обізнаності про вчинення порушення закону та порушення у зв`язку з цим прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні факти (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] дізнався про наявність оскаржуваного рішення Запорізької міської ради лише у січні 2018 року, а з позовом до суду він звернувся у листопаді 2018 року, тобто у межах передбаченого законом строку позовної давності. Ці доводи нічим не спростовані. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що [PERSON] не був пропущений передбачений законом строк позовної давності, а відтак відсутні підстави для відмови у позові внаслідок спливу строку позовної давності. Таким чином, у зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: approved