Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа - П'ята Одеська державна нотаріальна контора, в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 14.12.2012року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом П'ятої одеської нотаріальної контори. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] посилається на те, що 21 вересня 1960 року між ним та відповідачкою [PERSON] був укладений шлюб, від якого народилося двоє доньок: [PERSON] та [PERSON]. Позивач вказує, що під час шлюбу подружжя набуло у власність квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, на підставі довідки, виданої ЖБК «Вимпел-9» Виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів 14.01.1993року за № 5, зареєстрованого Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 27.04.1993року за реєстровим номером 38378674 в книзі: 6к-128, номер запису 117. [PERSON] зазначає, що він є людиною похилого віку, має задовільний стан здоров'я, не бачить на одне око, у нього високий тиск та він хворіє на астму, періодично проходить курс лікування у міській лікарні. За твердженням позивача, у зв'язку із його поганим самопочуттям, відповідачки - його дружина [PERSON] та донька [PERSON], запропонували йому написати заповіт та заповісти донькам [PERSON] та [PERSON] належну позивачу подружню частку у квартирі [ADDRESS] у рівних частках кожній та посвідчити заповіт у нотаріальній конторі, на що він погодився, оскільки дійсно хотів щоб його доньки отримали після його смерті все належне йому майно у рівних частинах. [PERSON] стверджує, що 14.12.2012року він разом із своєю дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] прийшов до П'ятої одеської нотаріальної контори та підписав, як він вважав, заповіт на двох своїх доньок, однак через кілька днів він дізнався, що в нотаріальній конторі він підписав не заповіт, а заяву про згоду на відчуження шляхом дарування [PERSON] квартири [ADDRESS]. [PERSON] зазначає, що він зрозумів, що [PERSON] та [PERSON] скористалися його поганим станом здоров'я та ввели його в оману, завіривши що він підписує у нотаріуса саме заповіт. Вищевикладені обставини зумовили звернення [PERSON] до суду із відповідним позовом. У судовому засіданні [PERSON] та його представник з посиланням на ст. 230 ЦК України наполягали на задоволенні позовних вимог. Відповідачки та їх представник у судове засідання з'явилися, позов не визнали. У наданому письмовому запереченні вказували, що до укладення договору дарування заздалегідь [PERSON] з чоловіком домовились про відступлення зазначеної квартири їх дочці [PERSON] саме шляхом дарування, на що він погодився та не заперечував проти цього. Відповідачі вказували, що після підписання договору дарування позивач опинився під впливом іншої доньки - [PERSON], внаслідок чого змінив свою думку щодо своїх колишніх намірів та мотивів на укладання договору дарування. Відповідачі стверджують, що на час написання та нотаріального посвідчення [PERSON] заяви - згоди на укладання його дружиною [PERSON] договору дарування квартири їх дочці [PERSON], як і під час підписання відповідачами договору дарування, [PERSON] діяв розсудливо, за власним вільним бажанням, повністю розуміючи значення всіх своїх дій. Державний нотаріус П'ятої Одеської державної нотаріальної контори Суслова О.М. докладно роз'яснила [PERSON] значення договору дарування, згоду на якій він дає, та значення таких дій для нього та членів його родини. Будь-які заперечення та сумніви з його боку були відсутніми, а його дії та волевиявлення були спрямовані на справжнє здійснення, підписання та реалізацію договору дарування, а у жодному разі не на посвідчення заповіту. Окрім викладеного, відповідачі також вказують, що [PERSON] здійснив відчуження спільного майна подружжя: житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами загальною площею 160 кв.м та землею, на якій він розташований площею 363 кв.м, що знаходиться у селищі Хаджибеєвський-3, 27 км автодороги Одеса - Київ під № 267 та автомобіля ВАЗ- 2106 держ. номер [NUMBER] на користь свого онука, [PERSON] (сина [PERSON]), а тому, на думку відповідачів, дарування спірної квартири іншій дочці подружжя - [PERSON] відповідає вимогам справедливого розподілу майна подружжя [PERSON] між їх доньками. Представник третьої особи П'ятої Одеської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином (а.с. 66, 67). Листом від 07.02.2014 року П'ята Одеська державна нотаріальна контора просила суд розглянути справу за її відсутності (а.с. 70). Вислухавши пояснення позивача [PERSON], його представника, відповідачок [PERSON], [PERSON], їх представника, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні [PERSON] з 21 вересня 1960 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою [PERSON] (а.с. 6), від якого народилося двоє доньок: [PERSON] та [PERSON]. Під час перебування у шлюбі подружжя [PERSON] набуло у власність квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, на підставі реєстраційного посвідчення ОМБТІ (а.с. 80), виданого на підставі довідки ЖБК «Вимпел-9» Виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів 14.01.1993року за № 5, зареєстрованого Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 27.04.1993року за реєстровим номером 38378674 в книзі: 6к-128, номер запису 117 (а.с. 80 на звороті). Враховуючи принцип дії законів у часі, дана квартира належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності згідно ст. 22 КпШС України. Судом також встановлено, що 14.12.2012року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована) був укладений договір дарування вищезазначеної квартири [ADDRESS], посвідчений державним нотаріусом П'ятої одеської нотаріальної контори Сусловою О.М (а.с. 72). Укладання договору відбулось за наявності нотаріально посвідченої на це згоди [PERSON] (а.с. 77). Зі змісту заяви вбачається, що [PERSON] надає згоду своїй дружині [PERSON] на дарування квартири [ADDRESS], при цьому він підтверджує, що договір дарування буде укладатися в інтересах родини на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них і укладання такого договору відповідає їхньому спільному волевиявленню. В якості підстав позовних вимог позивач фактично посилається на дві обставини, які є окремими та самостійними підставами для визнання договору недійсним. Так, позивач вказує, що він внаслідок поганого самопочуття та поганого зору (не бачить на одне око), не розумів значення своїх дій та підписав заяву, якою надав згоду своїй дружині [PERSON] на дарування їх спільної квартири, однак вважав при цьому, що підписує не заяву, а заповіт на обох доньок. Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. В порушення вимог вказаної вище ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що він внаслідок стану свого здоров'я не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Так, в матеріалах справи відсутня будь-яка медична документація щодо стану здоров'я [PERSON], із заявою про призначення у справі судової психіатричної експертизи, яка могла б надати відповідь на питання про усвідомлення чи не усвідомлення [PERSON] своїх дій під час складання заяви, [PERSON] не звертався, а тому підстави для застосування судом ст. 225 ЦК України до спірних правовідносин відсутні. Позивач також вказує, що, скориставшись його поганим самопочуттям, його дружина [PERSON] та донька [PERSON] ввели його в оману щодо суті посвідченої у нотаріуса заяви, а тому сам договір є недійсним згідно ст. 230 ЦК України. Відповідно до положень цієї статті якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Судом встановлено, що [PERSON] не є стороною договору дарування квартири [ADDRESS] від 14.12.2012року, який укладався між [PERSON] та [PERSON], а тому і ввести його в оману щодо цього договору було неможливо, оскільки він його не укладав. [PERSON] лише одноособово склав заяву, якою надав згоду своїй дружині [PERSON] на дарування квартири. Ця заява за своєю суттю є одностороннім правочином та норми ст. 230 ЦК до неї застосувати неможливо згідно роз'яснень, наданих у п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». В порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження введення його в оману щодо укладання ними договору дарування, а його пояснення з цього приводу спростовуються поясненнями відповідачів. У судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що [PERSON] з позивачем заздалегідь домовились про відступлення зазначеної квартири їх дочці [PERSON] саме шляхом дарування, на що [PERSON] погодився та не заперечував проти цього. Під час написання та нотаріального посвідчення [PERSON] заяви - згоди на укладання його дружиною [PERSON] договору дарування квартири їх дочці [PERSON], як і під час підписання відповідачами договору дарування, [PERSON] діяв розсудливо, за власним вільним бажанням, повністю розуміючи значення всіх своїх дій та був ознайомлений нотаріусом зі змістом договору дарування. Будь-які заперечення та сумніви з його боку були відсутніми, а його дії та волевиявлення були спрямовані на справжнє здійснення, підписання та реалізацію договору дарування, а у жодному разі не на посвідчення заповіту. У судовому засіданні [PERSON] пояснив суду, що до нотаріальної контори 14.12.2012 року він приїхав разом із [PERSON] та [PERSON], при цьому [PERSON] був за кермом автомобілю. Позивач також пояснив, що й у судові засідання по даній справі він приїжджав, керуючи особистим автотранспортом, а тому суд критично оцінює посилання [PERSON] на те, що він не бачив тексту заяви про надання згоди на відчуження квартири та вважав, що підписує заповіт, адже вади зору та стан здоров'я не заважають йому і до цього часу керувати автомобілем. При викладених обставинах, позовні вимоги [PERSON] є недоведеними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed