Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання договору кредиту № 305/49-Ж від 28.03.2006 року та додаткових угод до договору кредиту, укладених між ним та ПАТ «Укрсоцбанк», недійсними. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору кредиту № 305/49-Ж від 28.03.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 23000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,5 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27.03.2021 року. Відповідно до умов кредитного договору кредит наданий на купівлю нерухомого майна. Позивач зазначає, що кредитним договором порушено його права споживача посилаючись на те, що при укладені вищевказаного кредитного договору ПАТ «Укрсоцбанк» неналежним чином виконав свій обовязок щодо надання письмової інформації про продукцію, в тому числі про умови кредитування, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», без конкретизації виду ненаданої інформації, передбаченої в Постанові Правління Національний банк України № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Оскільки був укладений договір про споживчий кредит, то повинні були дотримуватися умови, передбачені законом для такого кредиту, зокрема, має зазначатися розмір кредиту, умови кредитування, перед укладанням договору кредитодавець повинен належним чином поінформувати позичальника про суму кредиту, його сукупну вартість із урахування витрат на його оформлення, обслуговування, річну відсоткову ставку, умови дострокового розірвання договору тощо, у договорі повинні бути зазначені істотні умови, з яких досягнуто згоди сторонами. Крім того також його не попередженого у встановленому законом порядку про валютні ризики. Не отримавши вказану інформацію він не був повідомлений про те, що несе валютні ризики у звязку з коливанням курсу валют, а тому ним фактично було отримано кредит, який не має споживчої властивості, оскільки у звязку з різким підвищенням вартості іноземної валюти він позбавлений можливості повертати у повному обсязі щомісячні платежі, визначені умовами договору. Вважає, що такі вимоги законодавства не були дотримані, оскільки він не був ознайомлений із усіма умовами кредитування, а був обізнаний лише з тією інформацією, що була викладена безпосередньо в договорі в якому відсутній детальний опис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки, вартості супутніх послуг, договір не містить відомостей про вартість усіх супутніх послуг, інших фінансових зобовязань споживача, відомостей про реальну процентну ставку. Зважаючи через необізнаність позивача, його введено в оману щодо умов кредитування, щодо нього була застосована нечесна підприємницька практика, були порушені права споживача на вільний вибір продукції та принцип рівності сторін у договорі, мають місце несправедливі умови договору та істотний дисбаланс інтересів сторін на шкоду споживачеві, а відтак є порушення зокрема вимог ст.ст. 6, 11, 15, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 230 ЦК України. Вказуючи на зазначене позивач вважає, що є всі підстави для визнання договору кредиту № 305/49-Ж від 28.03.2006 року та додаткових угод до договору кредиту недійсними. В судовому засіданні представник позивача позов просила задовольнити з наведених в ньому підстав, проти заочного розгляду справи не заперечила. Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав письмові заперечення проти позову в яких вказується на необґрунтованість позовних вимог. Також подав заяву про застосування позовної давності. Одночасно представник жодних причини неявки суд не повідомив, при цьому повторно не зявився в судове засідання. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів та за згодою позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 215, 225, 226 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору № 305/49-Ж від 28.03.2006 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк», позивач отримав кредит у розмірі 23000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту 27.03.2021 року. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору, процентна ставка за користування кредитом складає 11,5 % річних та визначений порядок погашення основної суми заборгованості. Пунктом 2.6 зазначеного договору визначено, що у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, в тому числі внасідок прийняття компетентними державними органами України рішень, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, а також за рішенням Правління, Комітету з питань управління активами та пасивами, Кредитно-інвестиційного комітету, Тарифного комітету кредитора, Кредитор має право ініціювати зміну розміру процентів, визначеного в п. 1.1. цього договору. Також визначено порядок погодження зміни процентної ставки та наслідки відмови в погодженя такої. Крім того встановлено, що додаткової угодою № 1 про внесення змін до договору кредиту № 305/49-Ж від 28.03.2006 року, сторони погодили збільшення процентною ставки з 20.10.2008 року на рівні 14,00 % річних. Інші умови договору залишились незмінними та сторони підтвердили за ними свої зобовязання. В подальшому додатковою угодою від 30.07.2009 року про внесення змін до договору кредиту № 305/49-Ж від 28.03.2006 року, сторони погодили графік погашення кредиту, а також детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту (додаток № 1). Також додатковою угодою від 26.11.2010 року про внесення змін до договору кредиту № 305/49-Ж від 28.03.2006 року сторони погодили збільшення процентною ставки в розмірі 14,89 % річних. Також встановлено графік погашення кредиту та детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту (додаток № 1). Крім цього 19.11.2013 року між сторонами був укладений договір про внесення змін договору кредиту № 305/49-Ж від 28.03.2006 року, відповідно до якого встановлено графік погашення кредиту (додаток № 1) та погоджено процентну ставку в розмірі 1,00 % річних, яка діє протягом 24 місяців з дати підписання цього договору про внесення змін. В подальшому залишається попередньо встановлена процентна ставка. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як передбачено положеннями ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Разом з тим принцип свободи договору не є абсолютним, межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома субєктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України). Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст.ст. 215, 1048-1052, 1054, 1055), ст.ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». З умов кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях. Таким чином оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту. Відповідно до рішення Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. При цьому зазначено, що у разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями15 і 23 цього Закону. В ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. [PERSON] такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. При цьому якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч.ч. 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). В ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» також визначено, що нечесною є підприємницька практика, якщо спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. До того ж права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; ціну продукції визначено неналежним чином (ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів»). На виконання в тому числі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з метою захисту прав споживачів на час укладення договорів про надання споживчих кредитів, запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Відповідно до п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту банки зобовязані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобовязаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Пунктом 2.2 цих Правил передбачено, що інформація про платежі споживача, які зазначені в пункті 2.1 цієї глави, надається з обовязковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо). Згідно з п. 2.4 Правил зазначається, що банки зобовязані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Так, в судовому засіданні встановлено, про що зазначено вище, що з моменту укладення договору кредиту № 305/49-Ж від 28.03.2006 року сторони неодноразово погоджували зміну процентної ставки за кредитом, графік погашення кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту шляхом укладення додаткових договорів. З розрахунку заборгованості за кредитним договором, складеного станом на 04.07.2016 року вбачається, що з моменту отримання кредиту і до лютого 2014 року позичальник [PERSON] здійснював погашення кредиту. В той же час жодних доказів про те, що позивачу були незрозумілі умови кредитування, невідомі сума кредиту, відсоткова ставка, йому була не представлена інформація щодо умов кредитування, а також те, що кредитодавець ввів його в оману в тому числі щодо чого і як саме, суду не представлено. За правилами ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно з правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України № 6-79цс14 від 02.07.2014 року, відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Отже визначення в договорі еквіваленту зобовязання в іноземній валюті відповідає вимогам ст. 533 ЦК України. При цьому, виходячи з загальних умов укладеного між сторонами спору кредитного договору, сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, серед іншого, договір додатками містить положення про сплату всіх платежів за кредитним договором в доларах США, визначених у Графіку погашення кредиту. Безпідставними є доводи позивача про те, що, в порушення ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», йому як споживачу фінансових послуг, не було надано інформації щодо детального розпису сукупної вартості кредиту з огляду на наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Разом з тим сукупна вартість кредиту, в розумінні ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», це вартість послуг, повязаних з укладенням кредитного договору та обслуговуванням кредиту протягом усього часу існування відносин між кредитором та боржником, плата за користування кредитом. Графіком погашення кредиту та детальним розписом сукупної вартості кредиту, значення процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, що є невідємними частинами кредитного договору передбачено вартість послуг, повязаних з одержанням кредиту та укладенням кредитного договору та сукупна вартість кредиту з урахуванням відсоткової вартості за кредитом. Вирішуючи питання про правомірність зміни банком процентної ставки за користуванням кредиту, суд враховує те, що ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які складалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до умов кредитного договору, укладеного сторонами, первинно процентна ставка становить 11, 5 % річних. Відповідно до ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобовязаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобовязаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобовязаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Положеннями п. 2.6. кредитного договору сторони визначили правила застосування змінної процентної ставки, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки. Таким чином слід розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст.ст. 641 - 642 ЦК України або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України. У звязку з цим судом встановлено, що після укладення кредитного договору № 305/49-Ж від 28.03.2006 року, між сторонами укладалися додаткові угоди, якими, серед іншого, змінювалася процентна ставка. При цьому така зміна відбувалася в порядку, передбаченому кредитним договором, за взаємною згодою сторін, про що свідчать підписані та відповідно укладені додаткові угоди. Наявність підстав для визнання правочину недійсним, передбачених ч. 1 ст. 230 ЦК України, ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», означає здійснення правочину позичальником за обставин, коли його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Ці вади волі, що виникли внаслідок: обману, коли одна сторона правочину навмисно вводить іншу сторону в оману, заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування; уведення в оману внаслідок ненадання під час пропонування продукції споживачу або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору, як на це посилається в заяві позивач, означають, що особа вчиняє правочин добровільно, маючи на меті відповідний результат, проте - хибно оцінюючи дійсні обставини, при цьому, обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Підстави недійсності правочину, обставини, на які посилався позивач, у тому числі, наявність у відповідача умислу на вчинення недобросовісних дій (обману, уведення споживача в оману, якщо йдеться про такі дії), який є обовязковою ознакою відповідного цивільного правопорушення, слід належно доводити, втім, таких доказів у справі немає. Так ініціатором укладання кредитного договору був позивач, який діючи вільно здійснив відповідне волевиявлення, внаслідок чого реалізував свої цивільні права та набув цивільних обовязків. Письмова форма правочину щодо надання кредиту була дотримана, сторони у належній формі та на власний розсуд, вільно узгодили всі істотні умови договору, зміст якого щодо необхідної споживачу інформації про умови кредитування узгоджується із законодавством, при цьому, умови договору щодо сплати передбачених договором коштів ануїтетними платежами вказують на обізнаність позичальника із необхідністю протягом строку дії договору вносити щомісячно у визначений час однакові за розміром платежі. Договір укладено на умовах, із якими позичальник був обізнаний заздалегідь і заперечень щодо яких не мав. Вад волі позичальника при укладанні кредитного договору не встановлено, доказів про такі позивачем не надано. Позичальник не мав ніяких заперечень щодо договору, виконував його, чим визнав свій обовязок та підтвердив повну обізнаність із умовами кредитування, наслідками укладання договору, розуміння характеру і змісту кредитних відносин, у які вступав і раніше. До суду боржник звернувся більш ніж через десять років після укладання договору та із підстав, які у дійсності не відповідають реальним підставам і мотивам, через які він по суті поставив неприйнятну вимогу про фактичну односторонню, всупереч нормам ст. 525 ЦК України, відмову від зобовязання на своїх умовах, без урахування дійсних обставин і законних прав та інтересів кредитора. Вже лиш ці обставини вказують на фактичну відсутність підстав для позову, що наводилися в заяві, та на необґрунтованість предявленої вимоги. Стосовно деяких умов договору, на які посилався позивач у заяві як на несправедливі, тако, що свідчать про нечесну підприємницьку практику, і такі, що створюють істотний дисбаланс у правах і обовязках на шкоду споживачеві, то у справі не встановлено наявності таких несправедливих умов і дисбалансу. Усі види платежів, що їх належало сплачувати позичальнику, були з ним узгоджені до укладання договору, були відображені в договорі і позивачем не доведено, що він не був обізнаний із необхідністю сплати відповідних платежів, а також не доведено, що встановлення відповідного платежу сторонами суперечить вимогам закону, а тому платіж незаконно одержувався кредитором. За змістом ст.ст. 57-60, ч. 1 ст. 143, ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є лише ті факти, які мають значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, суд за відповідною заявою призначає експертизу для зясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо. Це питання вирішується з урахуванням характеру і суті спірних правовідносин, підстав і предмета позову, предмета доказування, що випливає з підстав і предмета позову. З огляду на фактичні обставини справи, наведені положення цивільного процесуального закону, суд ухвалою відмовив у задоволенні клопотання сторони позивача про призначення судово-економічної експертизи, оскільки проведення такої не викликається необхідністю в цій справі, а тому суд не вбачав перешкод для вирішення спору без такого висновку експерта. Додатково суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Постанова Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» була прийнята вже після укладення кредитного договору № 305/49-Ж від 28.03.2006 року. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що договір споживчого кредиту укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу усю інформацію щодо умов договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту. При цьому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору та додаткових угод до нього недійсними відповідно до положень ч. 1 ст. 230 ЦК України як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними; а позивач не навів доказів щодо введення його в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав. Зазначені обставини в сукупності свідчать про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed