Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] , третя особа приватний нотаріус [PERSON], про визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним, витребування майна у добросовісного набувача та усунення перешкод в користуванні майном, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що квартира за адресою: [ADDRESS], належить йому на праві приватної власності. 1/3 частка належить йому на підставі свідоцтва про право на житло, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів 01.08.1994 року на підставі розпорядження органу приватизації №36407 від 01.08.1994 року, а 2/3 частини спірної квартири на підставі договору дарування від 5.03.2010 року, згідно до якого його батьки - [PERSON] та [PERSON] подарували йому свої частки в зазначеній квартирі, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], який на оригіналі свідоцтва про право власності на житло зробив припис про посвідчення ним договору дарування щодо переходу права власності на 2/3 частки. У звязку з втратою оригіналів, для укладення договору дарування ним були видані дублікати розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право на житло. 14 лютого 2015 року йому стало відомо про те, що існує договір купівлі - продажу вказаної квартири від 13.12.2014 року, нібито укладений між ним, [PERSON], та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Позивач стверджує, що договору купівлі-продажу він не укладав, більш того, договір укладений на підставі підроблених документів. Так, він ніколи не звертався до нотаріуса с заявами про отримання свідоцтв про право на спадщину, більш того, на час укладання договору купівлі-продажу з [PERSON], його мати [PERSON] була жива. З цього приводу було звернення до органів міліції с заявою про вчинення злочину, про що було внесено відомості до ЄРДР, та було відкрито кримінальне провадження № 12015160470000895, в рамках якого була проведена почеркознавська експертиза. Відповідно до висновку експерта від 23.10.2015 року №368-П, рукописний текст від його імені у договорі купівлі - продажу від 13.12.2014 року виконаний не ним, а іншою особою. Позивач вважає, що квартира [ADDRESS], вибила з його володіння поза його волею, шахрайським шляхом, що надає йому право просити суд визнати договір купівлі-продажу квартири від 13.12.2014 року недійсним та витребувати майно від добросовісного набувача. [PERSON] надав до суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі та без участі його представника за наявними в матеріалах справи доказами. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали до суду заяви, в яких позовні вимоги визнають, не заперечують проти їх задоволення та просять розглядати справу без їх участі. Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] надіслала до суду лист, в якому просила слухати справу без її участі. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково. В судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] (Якіра) в м. Одесі належала на праві приватної власності, в рівних частках кожному, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 1 серпня 1994 року УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів. Їх право власності було зареєстровано в КП «МБТІ та РОН» 13.02.2010 року, номер запису 376 в книзі 727пр-17. 06.06.2008 р., в звязку з втратою оригіналів, згідно до розпорядження УЖКГ та ТЄК № 348 від 06.06.2008 року, [PERSON] був виданий дублікат свідоцтва про право на житло. 5 березня 2010 року між [PERSON] та його батьками, [PERSON] та [PERSON], був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], згідно до умов якого, останні подарували [PERSON] свої 2/3 частки в спірній квартирі. З отриманих від приватного нотаріусу [PERSON], належним чином посвідчених копій договору дарування від 05.03.2010 року, реєстровий №204 та документів, на підставі яких він посвідчувався, вбачається, що 05.03.2010 року, приватним нотаріусом на оригіналі Дублікату свідоцтва про право на житло від 01.08.1994 року, який був наданий сторонами угоди з метою її укладання, був зроблений припис про перехід права власності на 2/3 частки квартири, згідно договору дарування. Згідно до відомостей, отриманих з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, [PERSON] не зареєстрував своє право власності на 2/3 частки спірної квартири, отримані ним в дар. 13.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], загальною площею 61,5 кв.м., житловою площею 45,5 кв.м. Проаналізувавши матеріали справи, суд доходить висновку, що зазначений договір купівлі-продажу є недійсним, а квартира вибила з володіння позивача поза його волею, з наступних підстав. Приватним нотаріусом [PERSON] надіслано до суду належним чином посвідчена копія договору купівлі-продажу від 13.12.2014 року за реєстровим № 1821 та документи, на підставі яких він був посвідчений. В отриманих документах міститься ксерокопія паспорту серії КМ № 200915, виданого Малиновським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 15.07.2005 р. на імя продавця квартири [PERSON] Фотокартка в паспорті не відповідає зовнішності [PERSON], особу якого судом встановлено безпосередньо в судовому засіданні на підставі паспорту серії КК № 060930. Згідно до інформації, отриманої від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 18.02.2016 р. № 4/1-2182, паспорт громадянина України серії КК № 060930, оформлений 15.07.1998 р. Малиновським РВ УМВС України в Одеській області на імя [PERSON], [INFO] Паспорт тої же серії КМ № 200915, оформлений 29.03.2004 р. на імя [PERSON], [INFO] В абзацах другому та третьому пункту другого оспорюваного договору купівлі-продажу, зазначено, що 2/3 частки квартири належать [PERSON] на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]; 1/3 частка, по спадковій справі № 40/2014, видане свідоцтво 17.11.2014 року та зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.11.2014 р., номер запису про право власності 7713270 та 1/3 частка, по спадковій справі № 46/2014, видане свідоцтво 1.12.2014 р. та зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1.12.2014 р., номер запису про право власності 7890181. Судом витребувані від приватного нотаріуса [PERSON] належним чином посвідчені матеріали спадкових справ, по яких були видані свідоцтва про право на спадщину на імя [PERSON] Вивченням зазначених справ, судом встановлено наступне. Спадкова справа № 40/2014 заведена щодо майна померлого 27.07.2013 р. [PERSON]. Спадкова справа №46/2014 заведена щодо майна померлої 18.07.2000 р. [PERSON]. В матеріалах спадкової справи № 46/2000 міститься видане повторно свідоцтво про смерть [PERSON], серії І-ЖД № 390185, в якому зазначено про її смерть 18.07.2000 року, про що зроблено актовий запис № 3152. Згідно інформації, отриманої від відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Одеського міського управління юстиції від 14.04.2016 р. № 2223/12-36, 18.12.2015 р. відділом відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Одеського міського управління юстиції було складено актовий запис про смерть №12992 відносно [PERSON], [INFO], яка померла 17.12.2015 р. Одночасно повідомляється про те, що свідоцтво про смерть серії І-ЖД № 390185 (яке міститься в матеріалах спадкової справи) було видане 01.09.2014 р. відносно гр. [PERSON], а актовий запис про смерть №3152 від 19.07.2000 р. не виявлено. Крім того, в обох спадкових справах №№ 40/2014 та 46/2000 знаходяться фотокопії дублікату свідоцтва про право на житло від 1.08.1994 р., на яких відсутня відмітка на обороті про відчуження часток, зроблена 5.03.2010 р. приватним нотаріусом [PERSON], а також фотокопії підробленого паспорту на імя [PERSON] 05.04.2016 р. за №38-СВ-1662, на адресу суду надійшла інформація від Слідчого відділу Малиновського відділу поліції в м. Одесі ГУ НПУ України в Одеській області про те, що станом на 05.04.2016 р. досудове розслідування по кримінальному провадженню №12015160470000895 від 14.02.2015 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358, ч. 2 ст. 190 триває. Відповідно до завіреної належним чином копії висновку експерта №368-ІІ від 23.10.2015 р. за результатами проведеної почеркознавської експертизи у вказаному кримінальному проваджені встановлено, що рукописний текст від імені [PERSON] у договорі купівлі-продажу від 13.12.2014 року, виконаний не [PERSON], а іншою особою. 10.11.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, власниками зазначеної квартири стали [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 1/2 частині. Слід відзначити, що 17.02.2015 року, за поданням слідчого, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси (справа № 521/2336/15-к) на спірну квартиру був накладений арешт. Підставою для зняття обтяження послужила ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 25.08.2015 року (справа 521/13992/15-к), про скасування арешту майна, яка не є дійсною та судом взагалі не приймалась. Дослідивши наявні у справі докази, як кожний окремо, так і їх в сукупності, суд доходить до висновку про те, що договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] 13.12.2014 року та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] необхідно визнати недійсним. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Наявність кримінального провадження № 12015160470000895 від 14.02.2015 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358, ч. 2 ст. 190 КК України не має ознаки преюдиціальності та не є обов'язковою для суду, що розглядає цивільну справу, і стан досудового слідства по кримінальній справі прямо не пов'язаний з розглядом даної справи, стосується лише встановлення осіб, які сприяли або брали участь у вчиненні шахрайські дії щодо заволодіння майном, що не впливає на встановлення судом обставин щодо наявності чи відсутності законних підстав вчинення спірного правочину, які мають бути досліджені безпосередньо судом. Разом з тим, обставини справи, які свідчать, що спірна квартира ніколи не вибувала з власності позивача за його власним бажанням, а вийшла з його власності за фіктивними документами та внаслідок неправомірних дій невстановлених осіб, повинні бути оцінені судом наряду з іншими доказами. Оцінюючи в сукупності надані пояснення позивача та вказані вище докази, суд вважає їх достовірними та такими, що узгоджуються з дослідженими обставинами справи, а тому приймає до уваги, як належні докази, що підтверджують обставини відчуження квартири [ADDRESS] шляхом шахрайських дій, оскільки позивач особисто не укладав договору купівлі-продажу належної йому квартири і не давав доручення іншим особам щодо вчинення таких дій, тому такий правочин не відповідає вимогам закону як такий, що був здійснений поза волею власника квартири, якому належить право продажу. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, - загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину . Одна з таких вимог це те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі Відповідно до ст. 215 ЦК України, для того, щоб правочин мав юридичну силу, він повинен відповідати встановленим ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України умовам дійсності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Відповідно до чинного законодавства власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої, не забороненої законом, діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування іншим особам. Так, зі змісту ст. 658 ЦК України випливає, що право продажу майна належить тільки його власникові, крім випадків примусового продажу. Таким чином, виходячи з тих обставин, що продаж квартири 13.12.2014 року було здійснено за відсутності волевиявлення власника, як учасника договору, договір купівлі-продажу від 13.12.2014 р. є угодою, яка не відповідає вимогам закону, так як відчуження відбулось особою, що не мала належного обсягу повноважень щодо здійснення таких дій, поза волею власника, та має бути визнана недійсною. Позивач, як власник майна, користується захистом свого права від будь-яких порушень свого права (ст.ст. 386, 387, 391 ЦК України). В зв'язку з вибуттям квартири з його володіння та наступним її продажем особою, яка не мала на це права, позивач, згідно зі ст. 388 ЦК України, має право витребувати це майно від набувача у свою власність. Така позиція відповідає роз'ясненням п.10 Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно з яким майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України, передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна відповідачу (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 р. у справі 6-1 Збцс 12). Відповідно до пунктів 25, 26 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно положень ч. 1 ст. 388 ЦК, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем. При цьому, суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. У відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України, майно, яке є предметом судового розгляду та відчужено без волі власника, (а саме [PERSON]), а тому право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. \~\~\~\~ Саме такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі у справі № 6-1цс15. Таким чином, відповідачів [PERSON] та [PERSON] необхідно зобовязати повернути власнику [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Надавши правовий аналіз документам викладеним вище у мотивувальній частині рішення, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів з зазначеної квартири, а в іншій частині позовних вимог стосовно виселення інших осіб відмовити, з огляду на наступне. Відповідно до змісту ст.16 ЦК України, кожна особа має право, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 317, 319 ЦК України, власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч.ч.1-2 ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів\~\~права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право,\~або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України, визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У ч. 1 ст. 321 ЦК України, зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, у звязку з визнанням договору купівлі продажу квартири недійсним, відповідачі [PERSON] та [PERSON] втрачають права на користування спірною житловою площею. Також, суд зазначає, що позовні вимоги в частині виселення інших осіб, які проживають разом з відповідачами, не можуть бути задоволені, оскільки позивачем не вказаний конкретний перелік осіб, які підлягають виселенню, з відповідним посиланням на норми закону. Згідно ст. 217 ЦПК України, суд може визначити порядок виконання рішення. Представник позивача у судовому засіданні просив не встановлювати порядок виконання рішення, хоча і написав про це в позові, так як при необхідності це питання ним буде вирішуватись після виконання рішення суду. Тому суд й не встановлює такий порядок. Однак надалі це не лишає позивача можливості звернутись до суду з такими вимогами в процесі виконання рішення суду. На підставі норм ст.154 ЦПК України, суд скасовує заходи забезпечення позову, які забезпечуються до набрання судовим рішенням законної сили.

Outcome: partial