Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] «Лізингова компанія «Ваш авто», третя особа- приватний виконавець виконавчого округу міста Києва [PERSON], про визнання права власності на автомобіль та звільнення його з-під арешту. В суді, змінивши предмет позову, [PERSON] звернуся до суду до [PERSON] «Лізингова компанія «Ваш авто», третя особа- приватний виконавець виконавчого округу міста Києва [PERSON], про стягнення безпідставно набутих коштів, 3% річних та моральної шкоди. \~ \~ \~ \~ Обгрунтовуючи позов вказує, що 26 лютого 2016 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу №003525, відповідно до умов якого відповідач зобовязувався передати у користування, а в подальшому у його власність, транспортний засіб Great Wall M4, комплектації Luxury (4х2) МТ, з обємом двигуна 1,5/бензин, вартістю 11709,09 доларів США з урахуванням ПДВ, що на дату укладення Договору складало 322000,00 грн. На виконання умов даного Договору він 26 лютого 2016 року здійснив перший платіж на суму 47500,00 грн. Протягом тривалого часу відповідач транспортний засіб йому не передавав, у звязку з чим виник спір, який за його ініціативи був врегульований в позасудовому порядку шляхом проведення переговорів. Через відсутність у відповідача транспортного засобу відповідної марки та комплектації, що був визначений предметом лізингу, він погодився отримати автомобіль тієї марки (моделі), яка була у наявності відповідача, а саме автомобіль марки «ЗАЗ Sens». 12 травня 2016 року він подав відповідачу заяву про заміну предмету лізингу, якою також просив зарахувати раніше сплачений ним авансовий платіж в сумі 47500,00 грн. В подальшому позивач шляхом переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок відповідача додатково сплатив: 73983.04 грн. (55452,80 грн. + 5147,64 + 4742,27 грн. + 1347,84 грн. + 7292,49 грн.). 07 грудня 2016 року відповідач, згідно Акту прийому-передачі, передав йому транспортний засіб - ЗАЗ Sens, номер двигуна [NUMBER], вартістю 171588,00 грн.16 січня 2017 року він переказав відповідачу 17100,00 грн., а 30 березня 2017 року 50000,00 грн.Таким чином, в межах даного Договору, він сплатив відповідачу 188\~583,04 грн. \~З квітня\~2017\~року і\~до сьогодні\~відповідач не\~надав йому\~документів,\~необхідних для\~переоформлення на\~нього права\~власності на\~автомобіль ЗАЗ\~Sens.\~Він особисто\~неодноразово приїжджав\~в робочі\~дні в\~офіс відповідача,\~що знаходиться\~за юридичною\~адресою (вул.\~Шовковична,\~будинок 42-44,м. Київ), але в офісі завжди нікого не було. 13 червня 2018 року на стаціонарному посту «Довжок», Камянець-Подільського району, що на автомобільній дорозі Н-03 «Житомир-Чернівці», лізинговий транспортний засіб був зупинений працівниками поліції, оскільки він перебував в розшуку, згідно постанови приватного виконавця, винесеної в межах виконавчого провадження, де відповідач являється боржником перед іншими (третіми) особами. Того ж дня автомобіль був затриманий та вилучений, про що складено Акт №135 огляду затриманого транспортного засобу, що передається на тимчасове зберігання. Даний автомобіль 06 липня 2018 року був виданий приватному виконавцю і більше до нього не повертався. В межах позову, поданого в первісній редакції, позивач просив визнати за ним право власності на автомобіль ЗАЗ Sens та звільнити його з-під арешту. Під час підготовчого провадження третя особа по справі приватний виконавець [PERSON], письмово повідомив, що арешт з цього автомобіля він зняв, а розшук - припинив. Також приватний виконавець повідомив, що згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач є боржником у багатьох виконавчих провадженнях, в яких могли бути накладені інші арешти та/або заборони на відчуження, відносно майна відповідача. При перевірці інформації за допомогою загальнодоступних веб-ресурсів було встановлено, що транспортний засіб ЗАЗ Sens, д.н.з. [NUMBER], яким користувався позивач, вже декілька разів був проданий третім особам, а тому він вже не є власністю відповідача. У звязку з цим виникла потреба змінити предмет позову з «визнання права власності» на «стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави, процентів за користування коштами, та відшкодування моральної шкоди», про що і просить суд. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з»явилася , направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує і просить його задовольнити в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача [PERSON] «Лізингова\~ компанія\~ «Ваш\~авто» в судове засідання не з»явився , хоча про день і час розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає за можливе вирішити справу у відсутності представника відповідача на підставі наявних матеріалів з винесенням заочного рішення. Третя особа : приватний виконавець виконавчого округу м. Києва [PERSON] в судове засідання не з»явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутності. Суд розглядає справу у відсутності учасників справи . Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, письмові докази по справі у повному обсязі , суд встановив наступне. 26 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] «Лізингова\~ компанія\~ «Ваш\~авто» був укладений договір фінансового лізингу №003525, відповідно до умов якого відповідач зобовязувався передати у користування, а в подальшому у власність позивача, транспортний засіб Great Wall M4, комплектації Luxury (4х2) МТ, з обємом двигуна 1,5/бензин, вартістю 11709,09 доларів США з урахуванням ПДВ, що на дату укладення Договору складала 322000,00 грн. На виконання умов даного Договору позивач, 26 лютого 2016 року, здійснив перший платіж на суму 47500,00 грн., що підтверджується квитанцією №14 філії АТ «Ощадбанк». Протягом тривалого часу відповідач транспортний засіб йому не передавав, у звязку з чим виник спір, який за ініціативи позивача, був врегульований в позасудовому порядку. Через відсутність у відповідача транспортного засобу відповідної марки та комплектації, що був визначений предметом лізингу, позивач погодився отримати автомобіль тієї марки (моделі), яка була у наявності відповідача, а саме автомобіль марки «ЗАЗ Sens». 12 травня 2016 року він подав відповідачу заяву про заміну предмету лізингу, якою також просив зарахувати раніше сплачений ним авансовий платіж в сумі 47500,00 грн. В подальшому позивач шляхом переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок відповідача додатково сплатив: 29 листопада 2016 року - 55452,80 грн., квитанція № 191С54849; 30 листопада 2016 року - 5147,64 грн., квитанція № NOYTK41672; 07 грудня 2016 року - 4742,27 грн., квитанція № N18K137983; 07 грудня 2016 року 1347,84 грн., квитанція № N18K137903; 07 грудня 2016 року 7292,49 грн., квитанція NOYTK54723. 07 грудня 2016 року відповідач, згідно Акту прийому-передачі, позивач передав відповідачу транспортний засіб - ЗАЗ Sens, номер двигуна [NUMBER], вартістю 171588,00 грн. Пізніше, 16 січня 2017 року позивач, згідно квитанції №N18K138084, переказав відповідачу 17100,00 грн., а 30 березня 2017 року 50000,00 грн., що підтверджується квитанцією №W0QZB45600. Таким чином, в межах даного Договору позивач сплатив відповідачу 188\~583,04 грн. З квітня 2017 року і до сьогодні відповідач не надав [PERSON] документів, необхідних для переоформлення на нього права власності на автомобіль ЗАЗ Sens. 13 червня 2018 року лізинговий транспортний засіб був зупинений працівниками поліції, оскільки останній перебував в розшуку, згідно постанови приватного виконавця, винесеної в межах виконавчого провадження, де відповідач являвся боржником перед іншими (третіми) особами. Того ж дня автомобіль був затриманий та вилучений, про що складено Акт №135 огляду затриманого транспортного засобу, що передається на тимчасове зберігання. Даний автомобіль 06 липня 2018 року був виданий приватному виконавцю і більше до позивача не повертався. Вказане підтверджується матеріалами справи. В межах позову, поданого в первісній редакції, позивач просив визнати за ним право власності на автомобіль ЗАЗ Sens та звільнити його з-під арешту. Під час підготовчого провадження третя особа по справі приватний виконавець [PERSON] письмово повідомив, що арешт з цього автомобіля він зняв, а розшук - припинив. Також приватний виконавець повідомив, що згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач є боржником у багатьох виконавчих провадженнях, в яких могли бути накладені інші арешти та заборони на відчудження майна відповідача, що підтверджується матеріалами справи. При перевірці інформації щодо спірного транспортного засобу було встановлено, що автомобіль [NUMBER], яким користувався позивач, вже декілька разів був перепроданий третім особам, а тому, він не є вже власністю відповідача, З цих підстав позивач змінив предмет позову та просив стягнути кошти, набуті без достатньої правової підстави, проценти за користування коштами та відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. 2\~ст. 806 ЦК України\~до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Тобто, договір фінансового лізингу №003525 від 26.02.2016 року, за своєю правовою природою, є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. За змістом ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766цс15), від 19 жовтня 2016 року (справа № 6-1551цс16), від 18 січня 2017 року (справа № 6-648цс16). Пленум Верховного Суду України у пункті 4\~постанови від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз'яснив, що судам відповідно до\~статті 215 ЦК України\~необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина\~\~перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша\~статті 225 ЦК України\~тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. У пункті 7 цієї\~постанови Верховного\~Суду України роз'яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Нікчемний договір не породжує для його сторін прав і наслідків по виконанню такого договору. Відповідно до\~статті 216 ЦК України\~у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов'язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору. Лізингоодержувач, у свою чергу, зобов'язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об'єкт лізингу, яким він користувався. Пунктами 68-73 Постанови Верхового Суду по справі № 629/4628/16-ц від 23 травня 2018 року передбачено, що відповідно до частин першої та другої\~статті 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення\~глави 83 ЦК України\~застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15). За змістом приписів глав 82 і 83\~ЦК України\~для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних\~- приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов'язаннях. Натомість, для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно (частина перша\~статті 1212 ЦК України). З матеріалів цивільної справи вбачається, що договір фінансового лізингу №003525 від 26 лютого 2016 року, що був укладений між позивачем та відповідачем, викладений в простій письмовій формі, тобто вимога закону про обов'язкове нотаріальне посвідчення договору - не додержана, що свідчить про нікчемність цього договору в силу закону (ч. 1 ст. 220 ЦК України). Крім того, встановлено, що предмет лізингу автомобіль повернуто відповідачу, шляхом вилучення його працівниками поліції та передачі приватному виконавцю, про що складено Акт №135 огляду затриманого транспортного засобу, що передається на тимчасове зберігання та передачу його 06 липня 2018 року приватному виконавцю. Оскільки договір фінансового лізингу є нікчемним з моменту його укладення, тобто з 26 лютого 2016 року, то відповідач, який, без достатньої правової підстави, зберіг у себе кошти позивача, зобов'язаний їх повернути на підставі частини першої\~статті 1212 ЦК України. Як вище зазначалося, позивач, в межах нікчемного договору фінансового лізингу, сплатив відповідачу кошти на загальну суму 188\~583,04 грн., а тому ці кошти підлягають стягненню з відповідача. Згідно із ч. 2 ст. 1214 ЦК України\~у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до\~статті 536 ЦК\~за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Договору, який би визначав такий розмір процентів, між сторонами не укладався. Пунктом 41 Постанови [PERSON] Верховного Суду по справі 910/10156/17 від 10 квітня 2018 року передбачено, що у разі прострочення виконання зобов'язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2\~статті 625 ЦК. Відповідач коштів, які були сплачені позивачем в межах нікчемного договору фінансового лізингу, не повернув. У звязку з нікчемністю указаного договору з моменту його укладення на сьогодні між сторонами існує позадоговірне грошове зобов'язання, що виникло на підставі\~статті 1212 ЦК, тому відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України проценти підлягають до стягнення виходячи з суми простроченого грошового зобов'язання, а саме: 26 лютого 2016 року позивач сплатив відповідачу 47500,00 грн. Цими коштами відповідач користувався до 07 січня 2019 року, тобто 2 роки 315 днів, а тому 3 % річних від цієї суми за указаний період складає 4080 грн. (47500 грн. х (2+315:365) х 3% : 100%). 29 листопада 2016 року позивач сплатив відповідачу 55452,80 грн. Цими коштами відповідач користувався до 07 січня 2019 року, тобто 2 роки 40 днів, а тому 3 % річних від цієї суми за указаний період складає 3509,50 грн. (55452,80 грн. х (2+40:365) х 3% : 100%). 30 листопада 2016 року позивач сплатив відповідачу 5147,64 грн. Цими коштами відповідач користувався до 07 січня 2019 року, тобто 2 роки 39 днів, а тому 3 % річних від цієї суми за указаний період складає 325,35 грн. (5147,64 грн. х (2+39:365) х 3% : 100%). 07 грудня 2016 року позивач сплатив відповідачу 13382,60 грн. (4742,27 грн. + 1347,84 грн. + 7292,49 грн.). Цими коштами відповідач користувався до 07 січня 2019 року, тобто 2 роки 30 днів, а тому 3 % річних від цієї суми за указаний період складає 836 грн. (13382,60 грн. х (2+30:365) х 3% : 100%). 16 січня 2017 року позивач сплатив відповідачу 17100,00 грн. Цими коштами відповідач користувався до 07 січня 2019 року, тобто 1 рік 356 днів, а тому 3 % річних від цієї суми за указаний період складає 1013,35 грн. (17100 грн. х (1+356:365) х 3% : 100%). 30 березня 2017 року позивач сплатив відповідачу 50000,00 грн. Цими коштами відповідач користувався до 07 січня 2019 року, тобто 1 рік 283 дні, а тому 3 % річних від цієї суми за указаний період складає 2663 грн. (50000 грн. х (1+283:365) х 3% : 100%). Загальний розмір процентів, за період з 29 листопада 2016 року по 07 січня 2019 року в розрізі кожного окремого платежу, складає 12427, 20 грн., який підлягає стягненню з відповідача. \~ \~ \~ \~ Укладаючи договір фінансового лізингу, позивач правомірно розраховував, що відповідач, предметом основної господарської діяльності якого є фінансовий лізинг, обізнаний з вимогами цивільного законодавства, що ставляться до оформлення документів, на підставі яких можуть виникнути договірні зобовязання з приводу набуття права власності на автомобіль в порядку лізингових правовідносин. Позивач розраховував, що відповідач діятиме добросовісно. За звичаями ділового обороту проекти договорів, додатків до нього, специфікацій тощо, готує представник лізингової компанії, а зацікавлена особа у придбанні транспортного засобу підписує вже підготовлені ними документи і отримує предмет лізингу в користування. В контексті даної справи так і було: позивач підписав всі запропоновані відповідачем документи, сплатив всі обумовлені договором кошти, але право власності на лізинговий автомобіль він не набув - спочатку через те, що відповідач не надав йому пакет документів, необхідний для переоформлення права власності, а в подальшому - через борги відповідача перед третіми особами автомобіль, якими користувався позивач, був вилучений працівниками поліції, а потім приватним виконавцем, і позивачу більше не повертався. Вилучення транспортного засобу відбулося під час поїздки дружини позивача. В автомобілі знаходилися особисті речі позивача та його сімї, але через очікуване сподівання, що автомобіль після певних формальностей буде повернутий позивачу, особисті речі з автомобіля не були забрані, і в подальшому передані разом з ним приватному виконавцю. Протягом місяця позивач витрачав додаткові зусилля на повернення автомобіля: звязувався з приватним виконавцем, приходив на спецмайданчик, куди автомобіль був переданий на відповідальне зберігання, звертався за правовою допомогою, у звязку з чим ніс додаткові витрати, а коли стало відомо, що автомобіль виданий приватному виконавцю, позивач вимушений вже був звертатися за правовою допомогою для підготовки відповідного позову до суду. [PERSON] брав участь в АТО, у зв»язку з чим, його нервова система порушена, а ця подія погіршила його психоемоційний стан здоровя, в нього почав підвищуватися артеріальний тиск, він став дратівливий, що відображалося на стосунках з близькими людьми та іншими оточуючими людьми. У позивача погіршився сон та загальне самопочуття, змінився звичний спосіб життя, оскільки в нього вже не було автомобіля, який його родина використовувала повсякденно, але і грошей, які він заплатив за нього. Відсутність коштів підсилювало його знервованість та переживання, оскільки для нього та його сімї сплачені ним кошти в розмірі 188503,04 грн. є великою сумою, адже вона накопичувалися протягом довгих років шляхом заощаджень і обмежень у багатьох повсякденних речах (харчуванні, відпочинку, одягу тощо). Оскільки, згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, серед іншого, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів., тому, враховуючи ступінь душевних страждань, яких позивач зазнав, внаслідок неправомірних дій відповідача, суд визначає розмір моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. Аналіз наведених доказів вказує на те, що позивачем доведено обставини, які підтверджують законне стягнення з відповідача безпідставно набуті кошти в сумі 188\~583,04 грн., сплачених в межах Договору фінансово лізингу №003525 від 26 лютого 2016 року, 3% річних в сумі 12427,20 грн. та завдану моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн., а відтак суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог . На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved