Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути з [PERSON] борг на його користь в сумі 4 000 доларів США, що становить станом на 26.11.2019 96 215,20 грн., моральну шкоду в розмірі 30 000 грн., судові витрати та витрати на правничу допомогу. Позов обґрунтовано тим, що 29.11.2018 між ним з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику на загальну суму 4000 доларів США, на підставі якого відповідачем власноручно було написано розписку, в якій він підтверджує факт отримання коштів в сумі 4000 доларів США, та зобов`язується їх повернути в строк - 2000 доларів США до 30.12.2018 та 2000 доларів США до 30.02.2019. Проте, попри встановленого строку [PERSON] так і не повернув кошти, незважаючи на його неодноразові телефонні дзвінки. В результаті чого, [PERSON] прострочив строки повернення позики, а саме 4000 доларів США, що станом на 26.11.2019 по курсу НБУ становить 96 215 грн. 20 коп.) Крім цього, він просить стягнути моральну шкоду в розмірі 30 000 грн., оскільки ця ситуація яка склалася між ним та відповідачем негативно відображається на його психічному та емоційному стані, він став знервованим та дратівливим, втратив сон, думаючи як повернути гроші. Все це призвело до депресії, фізичної втоми і моральних страждань. Крім того, він вимушений виступати в ролі прохача, чим грубо порушується його людська гідність. Позивач в судове засідання не з`явився подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судові засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. Зважаючи на це та враховуючи ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, суд 10.12.2020 постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що 29.11.2018 між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику на загальну суму 4000 доларів США, на підставі якого відповідачем власноручно було написано розписку, в якій він підтверджує факт отримання коштів в сумі 4000 доларів США, та зобов`язується їх повернути в строк - 2000 доларів США до 30.12.2018 та 2000 доларів США до 30.02.2019 (а.с. 12). Проте, попри встановленого строку [PERSON] так і не повернув кошти, незважаючи на неодноразові телефонні дзвінки [PERSON] . В результаті чого, [PERSON] прострочив строки повернення позики, а саме 4000 доларів США, що станом на 26.11.2019 по курсу НБУ становить 96 215 грн. 20 коп. Причиною спору між сторонами стало невиконання відповідачем в добровільному порядку свого обов`язку з повернення грошових коштів отриманих на підставі договору позики, що підтверджено відповідною розпискою у визначений строк. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено, що між сторонами виникли цивільні правовідносини на підставі договору позики. Ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд України, розглянувши справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Отже, факт передачі грошових коштів від позивача та відповідача підтверджено відповідною розпискою. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідачем не було до суду подано жодного доказу, який би спростував обставини позову та факту наявності боргу. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу знайшли своє підтвердження матеріалами справи та підлягають задоволенню в сумі 4000 доларів США за розпискою від 29.11.2018, що станом на 26.11.2019 по курсу НБУ становить 96 215 грн. 20 коп. Позивач просить суд також відшкодувати моральну шкоду, заподіяну відповідачем у зв`язку з невиконанням умов договору у розмірі 30 000 грн. 00 коп. Частина 1 статті 27 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч. 2 вказаної норми моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 3 вказаної норми встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. (ч. 4 ст. 27 ЦК України) Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. (ч. 5 ст. 27 ЦК України) Статтею 280 ЦК України встановлено, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. В контексті практики Європейського суду з прав людини варто зазначити, що справедливість компенсації як категорія, що застосовується й національним законодавцем, проте є не розкритою в судових прецедентах, визначається ЄСПЛ з урахуванням усіх обставин, а також особливостей справи. Суд суворо дотримується позиції, що відшкодування має виключно компенсаційний, а не каральний, обтяжуючий або запобіжний характер. У відповідності до вимог ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Позивач не надав суду будь яких доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань діями відповідача. Також відшкодування моральної шкоди не передбачено умовами укладеного між сторонами правочину. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди. Відповідно до вимог ч.1 ст. 137 ЦПК України, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п.3. 4 ст. 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правничу допомогу мають бути документально підтвердженні та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені вимог про відшкодування таких витрат. Так відповідно до матеріалів справи позивачем зазначено про оплату правової допомоги в розмірі 9 370 грн. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем не надано документального підтвердження витрат на правову допомогу. Тому у задоволенні стягнення коштів за надання правничої допомоги слід відмовити.

Outcome: partial