Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який мотивував тим, що він є власником жилого будинку по [ADDRESS] , у якому зареєстровані: він, його дружина [PERSON] та донька [PERSON] . Починаючи з 1996 року відповідач за місцем реєстрації не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у будинку немає і взагалі будинком вона не цікавиться. Спочатку відповідач поїхала на навчання до м.Суми, а потім переїхала до цього міста на постійне місце проживання, де проживає разом із своєю сім`єю по [ADDRESS] . Перешкод у користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Посилаючись на указані обставини, а також на те, що відповідач створює йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном, позивач просить визнати [PERSON] , 1980 р.н., такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати. Відповідно до вимог ст.178 ЦПК України, відповідачем був поданий відзив на позов у вигляді заперечення на позов, у якому відповідач указала, що категорично не згодна із позовом. Свої заперечення відповідач обґрунтовувала тим, що позивач, який є її батьком разом із матір`ю [PERSON] мають бажання продати будинок і тим самим позбавити її законного права на це житлове приміщення. Про це свідчить оголошення, яке вона знайшла у мережі інтернет на сайті Dom.ria, де вона побачила такий напис «на жаль це об`єкт вже куплений». Вона проживає у місті Суми у зв`язку із працевлаштуванням за спеціальністю у КУСНВК №16 СМР та у зв`язку із необхідністю отримувати якісне лікування. Її батьки перешкоджали у приїздах до будинку, погрожували та вимагали, щоб вона знялася з реєстрації. З цією метою вони писали на її телефон текстові повідомлення та телефонували. Вона не могла не проживати у будинку з 1996 року, оскільки будинок був придбаний у 2001 році, у якому вона була зареєстрована з 18.06.2010. Незважаючи на це, вона розуміла, що це її рідні люди та по мірі можливості надавала їм матеріальну допомогу, від якої вони не відмовлялися. Вона не заперечує, що тимчасово проживає у місті Суми, ніколи не робила ніяких дій, які б говорили про те, що вона має бажання розпорядитися цим будинком на користь інших людей (а.с.28-29). У відповіді на позов, представник позивача указала, що сам факт постійної роботи відповідача у іншому населеному пункті підтверджує факт постійного проживання у іншому місці. Таку думку має Верховний Суд, висловлену у постанові від 01.02.2018 у справі №283/1443/16-ц, у якій указано, що проживання в іншій місцевості у зв`язку із роботою не є поважною причиною не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні, не ґрунтується на нормах закону (ст.ст.3,6,8 Закону України «Про вільне пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). У постанові Верховного Суду від 24.09.2018 у справі №644/10619/15-ц провадження №61-14674св18 зазначається, що утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк є фактичними даними, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання. Надана відповідачем довідка та характеристика підтверджують факт проживання в інші місцевості в зв`язку з працевлаштуванням в навчальному закладі на постійній основі. Підтверджень того, що виїзд із села Боромля до міста Суми був здійснений відповідачем саме для лікування, зокрема в лікувально - профілактичному закладі, у зв`язку із тривалою хворобою не надано. Також відповідачем не надано будь-яких підтверджень, що батьки перешкоджали відповідачу приїздити до будинку (замки на вхідних дверях, на воротах на нові не змінювали), що вчиняли до неї неправомірні дії (погрози, фізичне насильство тощо), які унеможливлювали б входження та перебування у житловому приміщенні (а.с.60-61). У своїх запереченнях, поданих відповідачем на відповідь на відзив, остання повторно наголосила, що із 1996 року вона не проживала у с.Боромля Тростянецького району із поважної причини, так як навчалася у медико-біологічному ліцеї при Сумському медичному училищі, а потім у Сумському державному педагогічному університеті ім.А.С.Макаренка. Також відповідач указала, що зв`язку із батьками вона не розривала: спілкувалася з ними по телефону, цікавилася їхнім здоров`ям, надавала матеріальну допомогу; цікавилася будинком та утримання даного житла; приїздила на усі свята, дні народження, дарувала подарунки, привозила продукти харчування; приїздила на весілля племінника 21.09.2018, де зустрічалася із батьками та спілкувала з ними. У зв`язку із погіршенням стану здоров`я та матеріального стану у 2019 році вона не могла приїздити до батьків та у зв`язку із непередбачуваною та агресивною поведінкою батьків. Неодноразово вона чула погрози та прокльони у свій бік у телефонних розмовах у 2019 році та особисто до 2019 року. Розуміючи, що вона проживає у місті Суми тимчасово (у зв`язку із роботою та лікуванням), у майбутньому вона планувала повернутися до будинку батьків та проживати у ньому, оскільки їй було відомо про стан здоров`я батька, який переніс три інсульти з 2006 року по 2015 рік (а.с.63-64). Позивач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі та за участю його представника, позов підтримує та наполягає на його задоволенні (а.с.42). Представник позивача у судовому засіданні заявлений позов підтримала за викладених у ньому та у відповіді на відзив обставин, наполягала на його задоволенні, вважає, що відповідач належними доказами не довела своєї позиції, надані нею докази підтверджують факт постійного проживання за місцем роботи останньої у місті Суми. Крім того, відповідач не довела, що позивач перешкоджав останній проживати із батьками. Зареєструвавшись у будинку позивача у 2010 році відповідач втратила своє право на проживання у будинку, відповідно до ст.405 ЦК України. Відповідач у судовому засіданні позов не визнала, підтримавши указані у відзиві на позов та запереченні на відповідь на відзив, просила відмовити у задоволенні позову. При цьому відповідач також указала, що останніми роками у зв`язку із постійною робою у місті Суми вона проживає тимчасово у місті разом із сім`єю, де працює. За місцем реєстрації вона з`являється, може залишатися там і на місяць, і на два місяці. За місцем реєстрації знаходяться її особисті речі (меблі, одяг, посуд). Минулого літа у 2018 році вона приїздила на 1-2 тижні постійно, а саме 04-07.2018-25.07.2018, із 29.07.2018, 10.08.2018-15.08.2018, 27(28).08.2018. Під час цих приїздів вона білила приміщення, займалася консервацією, клеїла шпалери. У період загострення її хвороби вона не приїздила до батьків. У 2002-2003 роках лише рік вона фактично проживала у бабусі, де 1/2 частина квартири приватизована за бабусею, а інші 1/2 частина за нею. Згодом належну їй частину квартири вона подарувала [PERSON] , яка доглядала за бабусею. За пропозицією батьків у 2010 році вона зареєструвалася у належному батькові будинку. У 2015 році, коли вона залишила свого першого чоловіка, батьки припинили зв`язок із нею та у червні-липні 2015 року почали тиснути, щоб вона знялася із реєстрації у будинку. У січні 2019 року, на день народження матері, вона спілкувала по телефону із батьками та говорила, що має намір приїхати до них, але у зв`язку із її відмовою знятися із реєстрації її повідомили, що приїздити не треба. У березні 2019 року вона також від матері почула про небажання останньої її бачити, якщо вона не зніметься з реєстрації. Вказане просить вважати як тиск, перешкоджання їй приїздити до будинку за місцем її реєстрації. Суд, заслухавши позицію представника позивача та відповідача, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із таких мотивів. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано такі докази. Так, на підставі копії договору купівлі-продажу за реєстровим номером Н-656 від 30.03.2001, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №182214336 від 24.09.2019, судом установлено, що [PERSON] на праві власності належить домоволодіння по [ADDRESS] (а.с.8-9). Відповідно до довідки Боромлянської сільської ради Тростянецького району Сумської області за адресою по [ADDRESS] , крім позивача, також зареєстровані: дружина позивача - [PERSON] , 1952 р.н. та донька - [PERSON] , 1980 р.н. (а.с.11). За актом обстеження членами комісії Боромлянської сільської ради Тростянецького району, проведеного 12.08.2019 за вищевказаною адресою, встановлено, що у домоволодінні фактично проживає власник житла [PERSON] разом із дружиною [PERSON] . Їхня донька [PERSON] , 1980 р.н., хоча і зареєстрована за даною адресою, але фактично за адресою і на території сільської ради не проживає (а.с.10). Не погоджуючись із заявленими вимогами, на підтвердження своїх заперечень щодо заявленого позову відповідачем надані докази, із яких вбачається, що остання 20.06.1997 закінчила медико-біологічний ліцей при Сумському медичному училищі, а 30.06. 2002 закінчила Сумський державний педагогічний університет ім.А.С. Макаренка (а.с.65,66); працює за фахом на посаді вчителя англійської мови у Сумському навчально-виховному комплексі №16 Сумської міської ради; має позитивну характеристику з місця роботи (а.с.36,36,52). Періодично відповідач надавала матеріальну допомогу батькам, що підтверджується копіями квитанцій про здійснення грошових переказів на ім`я Шевченко: 14.12.2018 - 850,00 грн., 28.12.2018 - 800,00 грн., 12.07.2019- 1200,00 грн., 13.08.2019-1200,00 грн. (а.с.35). За станом здоров`я [PERSON] має певні хронічні захворювання у т.ч гінекологічні, шлунково-кишкові, потребувала лікування у гастроентеролога за місцем проживання, що підтверджується наданою нею медичною документацією (а.с.45-51). На підтвердження факту спілкування із батьками відповідачем та перебування у житлі за місцем реєстрації, приймання участі у веденні господарства надано копії текстових мобільних повідомлень за липень - серпень 2018 року між відповідачем та її цивільним чоловіком та копії фотознімків батьків відповідача (а.с.67-68). Суд вважає, що вищевказаними доказами спростовується посилання позивача на те, що відповідач не бере участі в утриманні житла, не цікавиться будинком, не сплачує комунальні послуги, оскільки установлено, що відповідач періодично надавала матеріальну допомогу позивачу, яку останній мав право спрямувати на сплату комунальних послуг та утримання житла. За поясненнями відповідача та наданими нею копій текстових повідомлень із мобильного телефону (а.с.32-34) встановлено, що між сторонами склалися неприязні стосунки із приводу реєстрації відповідача у належному позивачу будинку. Отже, судом установлено, що між сторонами відсутні домовленості із приводу користування житлом за адресою по [ADDRESS] . Частинами 1 та 2 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.391 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усуненні будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Суд вважає, що стороною позивача не доведено належними і допустимими доказами факту перешкоджання відповідачем у користуванні та розпорядженні належним позивачу майном. Також права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.164 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом із тим, позивач, усуперечи вимогам ст.81 ЦПК України, не надав належних і допустимих доказів щодо конкретного періоду часу непроживання відповідача за місцем її реєстрації, так як у акті (а.с.10) такий період не зазначений. За вказаних обставин суд вважає, що позивач не довів належними та допустимим доказами факт непроживання та відсутності відповідача понад 1 рік без поважних причин у житлі по [ADDRESS] і те, що відповідач втратила інтерес до вказаного житла та не тримає у будинку свої власні речі. Отже, суд не знаходить підстав для задоволення позову, та відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати стягненню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed