Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

[PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Стислий виклад позиції позивача. Позивач в обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що є власником квартири по [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрований, проте більше чотирьох років не проживає син його дружини [PERSON] Факт реєстрації відповідача у вказаному житловому приміщенні створює йому перешкоди в користування квартирою, порушує його право на свій розсуд користуватись та розпоряджатись належним йому майном. Відповідно до ст.405 ЦК України та на підставі вищевикладених обставин просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою по [ADDRESS] . Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. 13.02.2019 року було відкрито провадження у справі. 10.04.2019 року підготовче провадження у справі було закрито, справа була призначена до судового розгляду по суті. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення процесуальних дій, в тому числі забезпечення позову, забезпечення доказів, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. Позивач [PERSON] згідно письмової заяви підтримав позовні вимоги повністю, просить провести розгляд справи у його відсутності, проти проведення заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був сповіщений шляхом надіслання судової повістки за зареєстрованим місцем проживання особи ( [ADDRESS] ). Як вбачається із довідки про причини повернення (досилання) повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення адресат за вказаною адресою не проживає. Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Про причини неявки відповідач суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом встановлено, що спадкоємцями майна померлої [PERSON] у виді 1/2 частки квартири [ADDRESS] є її чоловік [PERSON] на 1/3 частку; її син [PERSON] на 1/3 частку; її син [PERSON] на 1/3 частку. Свідоцтво про право на спадщину на 1/3 успадковану частку указаного майна видано [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину на 1/3 успадковану частку указаного майна ще не видано [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до довідки Березнівської міської ради Рівненської області від 23.01.2019 року №356 сім`я [PERSON] складається з пасинка [PERSON] . Із заяв [PERSON] , [PERSON] вбачається, що [PERSON] у житловому будинку за адресою по [ADDRESS] не проживає більше чотирьох років. Норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно вимог ст. 317 ЦК України кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Позивач обґрунтовуючи свої вимоги покликається на положення ч.3 ст.405 ЦК України, якою визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Однак, як встановлено із свідоцтва про право на спадщину за законом, [PERSON] не є одноосібним власником житлового приміщення - квартири по [ADDRESS] , як на це покликаються особа у позовній заяві, так як відповідач є спадкоємцем [PERSON] , яка була власником 1/2 частки вказаної квартири, а саме 1/3 частки спадкового майна. Відповідно до положень ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. На підставі досліджених доказів суд приходить до висновку, що посилання [PERSON] на ст.405 ЦК України, як підставу для задоволення позовних вимог є безпідставним, оскільки відповідачу частка у спірному житловому приміщенні належить як спадщина, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed