Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

[PERSON] звернувся із позовом в якому зазначив, що 06.04.2013 року померла його мати [PERSON] після смерті якої залишилася спадщина земельна ділянка, розташована на території Новопетриківської сільської ради, площею 5,150 га., кадастровий № 1421283600:01:001:0196, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказана вище земельна ділянка належала матері на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДН № 059457 зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 1287 від 01.03.2005 року. Оскільки заповіту матерію складено не було, тому спадкування здійснювалося за законом. Проте позивач оформити спадщину не може через помилку в державному акті, у звязку з цим просить визнати за ним право власності на земельну ділянку в порядку спадкування. Позивач до суду не зявився, але надав заяву, згідно якої просить розглянути позов без його присутності та задовольнити його. Відповідач до суду не зявився, надав заяву в якій просить розглянути справу за відсутністю його представника, зазначив що позов визнає. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.. 61 цього кодексу. Відповідно до п. 2 Постанова Пленуму Верховного суду від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Так судом встановлено, що 06.04.2013 року померла мати позивача [PERSON] у віці 84 років, про що 08 числа квітня місяця 2013 року складено відповідний актовий запис за № 16. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із земельної ділянки розташованої на території Новопетриківської сільської ради, площею 5,150 га., кадастровий № 1421283600:01:001:0196, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказана вище земельна ділянка належала моїй матері на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДН № 059457 зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 1287 від 01.03.2005 року. За життя матірю не було складено заповіту, тому спадкування здійснюється за законом. Згідно ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Ч. 2 цієї статті встановлюється, що кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. 11.08.2016 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Великоновосілківського районного нотаріального округу Донецької області [PERSON] з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку після померлої матері. Того ж дня він отримав Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 117/02.31 від 11.08.2016 року, згідно якої йому відмовлялося у видачі Свідоцтва про право на спадщину, оскільки в Державному акті на право власності на земельну ділянку серія ДН № 059457 від 01.03.2005 року невірно вказано імя власника замість вірного «Анна» зазначено «Ганна». 10.08.2016 року він через свого представника звернувся зі заявою до Відділу Держгеокадастру Великоновосілківського району Донецької області про внесення відповідних змін до Державного акту, але йому відмовили, посилаючись на відсутність такої компетенції. Відповідно до Відповіді № 07-08/26 від 16.08.2016 року, наданої йому Відділом реєстрації Великоновосілківської селищної ради Великоновосілківського району, внести зміни до правовстановлюючого документу померлої особи неможливо. Процедура виправлення технічних помилок у Державних актах на право власності на земельні ділянки шляхом видачі дублікатів з відповідними виправленнями регулювалися Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року № 43, однак наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства аграрної політики та продовольства N 404 ( z1259-13 ) від 03.07.2013. Ст. 1296 ЦК України, встановлюється, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину ; якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців ; відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. На теперішній час відсутній будь-який нормативно-правовий акт, який би регулював внесення змін до Державних актів на право власності на землю. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 ЦК України передбачено один із способів такого захисту визнання права. Ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин суд находить позов позивача таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved