Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до відповідача із вказаним позовом в якому, з урахуванням заяви про залишення частини позовних вимог без розгляду, остаточно просив стягнути із відповідача на свою користь: нараховану, але не виплачену заробітну плату та компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в сумі 260262,45 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з дня звільнення та по день подання позову, тобто з 24.10.2016 року по 19.01.2017 року, а всього за 62 дні, в сумі 353145,18 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював з 2000 року у відповідача на посаді виконавця робіт на будівельному комплексі №4, а з травня 2016 року - на посаді голови правління АТ «Аеробуд». Відповідно до Наказу № 184-к від 24.10.2016 року, позивач звільнився за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. При цьому, ні в день звільнення, ні в послідуючому, відповідачем розрахунок проведено не було, а тому за відповідачем утворилась заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за квітень-жовтень 2016 року, а також компенсації за невикористану щорічну відпустку. У зв»язку із порушенням своїх трудових прав та з урахуванням вимог ст.ст. 116, 117, 94, 115 КЗпП України та Законів України «Про оплату праці» позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, які він вважає порушеними з боку відповідача. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував. Зазначив про те, що в період вказаної в позові заборгованості позивач за посадою був відповідальний за нарахування та виплату заробітної плати, сама заборгованість є некоректною, оскільки розрахована з порушенням правил, встановлених згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»; між сторонами існує спір щодо розміру заборгованості заборгованості по заробітній платі, при цьому сторона відповідача наголошує на неспіврозмірності розміру відшкодування за час затримки виплати заробітної плати саме розміру компенсації за невикористану відпустку. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч. 2 ст. 233 КЗпП України). Так, судом встановлено, що [PERSON] 24.10.2016 року склав з себе повноваження Голови Правління ПрАТ «Аеробуд» та звільнився з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, що підтверджується наказом від 24.10.2016 року №184-к, згідно п.2 якого наказано бухгалтерії виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 83 календарні дні. Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести із ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ч. 1 ст. 116 КЗпП України). Судом встановлено, що позивач 22.12.2016 року звернувся до відповідача з письмовою вимогою про виплату заробітної плати і грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки. Вказану вимогу відповідачем виконано не було, що не заперечувалось стороною відповідача під час розгляду вказаної справи. В даному випадку, необхідно окремо зазначити, що судом не береться до уваги посилання відповідача в письмових запереченнях на ту обставину, що позивач був відповідальний за нарахування та виплату заробітної плати і в період перебування останнього на посаді голови правління ПрАТ «Аеробуд» була сформована заборгованість з податків, що, в свою чергу, призвело до арешту рахунків підприємства та позбавлення можливості здійснювати розрахунки по заробітній платі, в результаті чого на підприємстві наявна заборгованість по невиплаті заробітної плати працівникам в розмірі 8966286,00 грн. Адже, під час розгляду справи, суду взагалі не були належним чином підтверджені зазначені обставини жодним доказом, а діяльність позивача, як голови правління підприємства відповідача, не є предметом позову і якість виконання [PERSON] своїх посадових обов»язків не впливають на розгляд справи по суті заявлених вимог. Із довідки про доходи вбачається, що заборгованість підприємства відповідача перед позивачем по невиплаті заробітної плати в період з квітня по жовтень 2016 становить 260262,45 грн. Вказаний розмір заборгованості відповідачем в судовому засіданні не був спростований належними і допустимими доказами, адже надані в судовому засіданні стороною відповідача довідки про доходи позивача, із зазначенням залишку невиплаченої заробітної плати, включають вказану в позові суму боргу по нарахованій заробітній платі у період з квітня по жовтень 2016 року. Доказів тому, що відповідач сплатив позивачу нараховану суму заробітної плати, - суду надано не було. І в даному випадку, суд, з урахуванням вимог ст.11 ЦПК України, виходячи із принципу диспозитивності, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині саме заявленому розмірі, а саме щодо стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку в сумі 260262,45 грн. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Правилами п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», встановлено наступний порядок розрахунку виплат у всіх випадках збереження заробітної, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до вищевказаної довідки про доходи позивача, за останні два повністю відпрацьовані місяці перед його звільненням, заробітна плата склала: за вересень 2016 року - 62150,00 грн., за жовтень 2016 року - 154293,85 грн. При цьому, в розділі ІІІ цієї Постанови зазначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Час затримки розрахунку з 01 квітня 2016 року по 25 жовтня 2016 року становить 38 робочих днів, а тому середньоденна заробітна плата становить (62150,00 грн. + 154293,85 грн.) / 38 днів = 5695,89 грн. Виходячи із вказаного показника, затримка належної позивачу заробітної плати з 24.10.2016 року по 19.01.2017 року складає 62 дні, тому середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати за вказаний період обраховується наступним чином: 5695,89 грн. х 62 дні = 353145,18 грн. З урахуванням вказаного, розрахунки позивача проведені правильно, що перевірено судом, оскільки в розрахунок заборгованості включений нарахований розмір заробітної плати без виключення сум відрахування на податки, а тому посилання сторони відповідача на некоректність проведеного розрахунку є помилковим. Отже, враховуючи те, що відповідачем у день звільнення позивача не були виплачені належні йому суми, а також з урахуванням ст. 117 КЗпП України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки підлягають задоволенню, але частково : в розмірі нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку в сумі 260262,45 грн. При задоволенні позовних вимог в цій частині суд керувався роз»ясненнями п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до яких, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку. Таким чином, оцінюючи належність і допустимість кожного доказу окремо, а також достатність їх взаємний зв»язок у сукупності, та, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, вказані позовні вимоги слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату та компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в сумі 260262,45 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з дня звільнення та по день подання позову, тобто з 24.10.2016 року по 19.01.2017 року, в сумі 260262,45 грн., тобто з урахуванням співмірності цієї частки із середнім заробітком за чесь час затримки його виплати - без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 7807,87 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial