Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про скасування угоди № 372434 у зв»язку із виконанням зобов»язання. В позовній заяві покликається на ту обставину, що він 20 січня 2012 року та Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» в особі продавця-консультанта [PERSON] уклали Угоду № 372434). Предметом даної Угоди є надання Учаснику послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання Автомобіля, а саме автомобіля марки Чері Тіго, вартість якого згідно Додатка № 1 до Угоди № 372434 становить 129 600 грн. Згідно ст. 5 Угоди, Учасник зобов»язується виконувати зобов»язання, передбачені Угодою, в порядку та строки, визначені Угодою. 20 січня 2012 року він сплатив плату за послуги, пов»язані зі вступом до Системи при укладанні Угоди в розмірі 3 % + I IДВ, що становить 4 665,60 грн. + 34 953,12 грн., згідно Додатка № 1 та сплачував внески, передбачені Угодою. За результатами проведеного Кредитором асигнаційного акту він отримав право на отримання Автомобіля на умовах, передбачених Угодою. 07.11.2012 року укладено договір Поруки між ТОВ «Авто Просто» та гр. [PERSON], гр. [PERSON] В ст. 4 договору Поруки зазначено, що зобов»язання за цим договором припиняються одночасно з припиненням забезпечених порукою зобов»язань Боржника. 16.11.2012 року між ним та ТОВ «Авто Просто» укладено договір Застави. Згідно п. 1.6 цього Договору, забезпечене заставою зобов»язання Заставодавця вважається виконаним за умови своєчасної сплати всіх щомісячних Повних внесків(періодичних платежів) в загальному розмірі 228 549,16 грн. (двісті двадцять вісім тисяч п»ятсот сорок дев»ять гривень 16 коп.). Згідно Додатка № 3 від 29.10.2012 року до Угоди, загальна сума грошових зобов»язань Учасника станом на день підписання цього Додатку (29.10.2012 року) становить 228 549,16 грн. (двісті двадцять вісім тисяч п»ятсот сорок дев»ять грн. 16 коп.). На день підписання цього Додатку він сплатив 96 026, 63 грн. Сума заборгованості станом на день підписання цього Додатку ( 29.10.2012 року) складає 132 522,53 грн. У ст. 2 Додатка № 2 до Угоди вказано, що [PERSON] надає послуги з адміністрування системи до моменту завершення Графіка внесків групи, до якої включено Угоду. Учасник має право сплатити послуги [PERSON] внесками відповідно до кількості внесків за Графіком або відразу та достроково. За період з 29.10.2012 року і на день подання заяви до суду він здійснив проплату на суму 141 346,22 грн., що навіть перевищує суму заборгованості. [PERSON] Відповідач повідомив його, що марки автомобіля, зазначеної в Угоді, вже не виробляють, тому він змушений сплачувати внески за нову марку Автомобіля, яка є значно вищою по ціні. Згідно ст. 8 Угоди - Угода може бути змінена лише за згодою Сторін шляхом укладання Додаткової Угоди. Жодної іншої додаткової угоди він не укладав, тому вважає, що зобов»язання по сплаті коштів відповідно до Угоди виконане ним в повному обсязі, що підтверджується копіями квитанцій. [PERSON] визнати п. 9.2 Б Додатка №2 до Угоди № 372434 від 20.01.2012 року недійсним, скасувати Угоду № 372434 від 20.01.2012 року, скасувати договір поруки від 07.11.2012 року та скасувати договір застави від 16.11.2012 року у зв»язку із виконанням зобов»язання. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з»явився, направив суду заперечення на позов та просив розглянути справу без його участі. У задоволенні позову просив відмовити, оскільки згідно термінології поточна ціна автомобіля це ціна, яка встановлюється виробником та/або Імпортером, та/або Дистриб»ютором в останній робочий день кожного місяця та є основою розрахунку його розміру, повідомляється кожному Учаснику щомісяця у квитанції на сплату щомісячного платежу. Вважає, що якщо ціна автомобіля змінюється, сплачена учасником частина (відсоток) ціни автомобіля за попередньою ціною не підлягає подальшому перерахунку. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що на виконання Угоди № 372434, укладеної 20 січня 2012 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» в особі продавця-консультанта [PERSON] уклали Угоду) він сплатив 141\~346,22 грн, підтвердженням чого є квитанції, наявні у матеріалах справи. Згідно зі ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Суб'єкти цивільних правовідносин вступають у зобов'язання для того, щоб досягти певної мети. У зв'язку з цим виконання зобов'язання, тобто досягнення мети сторін, є найпоширенішим та основним способом припинення зобов'язання. Разом з тим, зобов'язання припиняється не будь- яким виконанням, а лише виконанням, проведеним належним чином. Основні критерії належності виконання містяться у ст. 526 ЦКУ. Законом від 22 вересня 2011 року № 3795 -VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» указана норма доповнена частиною другою, за якою у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. При цьому слід зазначити, що згідно Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.1996 року при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень Закону «Про захист прав споживачів», прийнятого 12.05.1991 року і введеного в дію з 01.10.1991 року. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт, надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», надання послуги, предметом яких є придбання автомобілів є фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Це означає, що Закон України «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами Угоди. А умови Угоди в свою чергу не можуть суперечити положенням цього Закону. Суд вважає, що умова Додатка № 2 до Угоди, зокрема ст. 9 п. 9.2, якщо Поточна ціна нової марки та/або моделі Автомобіля більш ніж на 10 % перевищує останню відому поточну ціну Автомобіля, зазначеного в Додатку № 1 до Угоди, застосовується наступний механізм, зокрема: розмір у відсотках кожного наступного Повного внеску Учасника, який вже отримав автомобіль, не змінюватиметься, а Поточна ціна для його розрахунку буде пропорційно змінюватися відповідно до зміни Поточної ціни нової марки та/або моделі автомобіля - є незаконною. Вказаний пункт порушує принципи добросовісності і справедливості. Положеннями ч. 1 ст. 8 ЦК України визначено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини ( аналогія закону). Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відносно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Виходячи з зазначеного за аналогією до спірних правовідносин між позивачем та відповідачем підлягає застосування рішення Конституційного Суді України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 Справа № 1-26/2011. Конституційний Суд України у вказаному рішенні виходив також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об»єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів ( робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму ( ч. 1 ст. 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб»єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів ( п. 3.2. Рішення). Виходячи з зазначеного при вирішенні спору між позивачем та відповідачем необхідно застосувати рішення Конституційного Судді України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 Справа № 1-26/2011 і врахувати, що йому як споживачу, на момент укладення Угоди об»єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки Угоди з відповідачем щодо придбання у нього послуги. Згідно», з п. 2 ст 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а)мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б)форми його забезпечення, в)наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г)тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д)орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е)строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж)можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з)необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и)податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно з п. 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, Банки зобов»язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. У відповідності до п.2.5. вказаних Правил, Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Однак відповідач проігнорував дані вимоги, згідно з ч. 2 п. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно ч. 12 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.1996 року у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар ( роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів ( робіт, послуг). Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону україни « Про захист прав споживачів», продавець ( виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття « несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 вищевказаного Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача. Аналізуючи норми статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності ( п. 6 ч. 1 ст. З, ч. З ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до п. 13 ч. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливими є наступні умови, що зазначені в договорі: визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Тому така умова Угоди: якщо Поточна ціна нової марки та/або моделі Автомобіля більш ніж на 10 % перевищує останню відому Поточну ціну Автомобіля, зазначеного в Додатку № 1 до Угоди, застосовується наступний механізм, зокрема: розмір у відсотках кожного наступного Повного внеску Учасника, який вже отримав автомобіль, не змінюватиметься, а Поточна ціна для його розрахунку буде пропорційно змінюватися відповідно до зміни Поточної ціни нової марки та/або моделі автомобіля є незаконною та несправедливою. Вимога справедливості, добрововісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормам рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Однак дана Угода не відповідає зазначеним вимогам законодавства. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазначимо, що ця позиція грунтується на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Ст. 627 ЦК України застерігає, що під час укладення договору враховуються обмеження, встановленні вимогами ЦКУ, інших актів цивільного законодавства, з урахуванням звичаїв ділового обігу, вимог розумності та справедливості. Отже, вимога врахування принципу розумності є прямою вимогою Закону до договору. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6, ст. 203 цього Кодексу. Отже, недотримання принципу розумності та справедливості під час укладання договору може бути підставою для визнання договору недійсним, щонайменше, в частині тих положень договору, які суперечать принципу розумності. Відповідно до пункту 5 ч. 4 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно п. 7 вищевказаного закону - положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. В даній Угоді та Додатках до неї вбачається безліч прикладів зловживанням прав відповідачем. Але згідно зі ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй актами цивільного законодавства. Під час здійснення своїх прав особа зобов»язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені цією статтею, суд може зобов»язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно зі ст. 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ст. 13 ЦК У країни. У зв»язку із наведеним п. 9.2 Б Додатка №2 до Угоди № 372434 від 20.01.2012 року «Розмір у відсотках кожного наступного Повного внеску Учасника, який вже отримав автомобіль, не змінюватиметься, а Поточна ціна для його розрахунку буде пропорційно змінюватися відповідно до зміни Поточної ціни нової марки та/або моделі Автомобіля» - слід визнати недійсним. Суд вважає, що в зв»язку із належним виконанням зобов»язань позивачем, тобто сплатою позивачем 141\~346 грн на виконання Угоди № 372434 від 20.01.2012 року, її слід скасувати, а також скасуванню підлягають договір поруки від 07.11.2012 року та договір застави від 16.11.2012 року. Судові витрати, понесені позивачем, суд покладає на відповідача, відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного, ст.ст. 23, 526, 627 ЦК України, п.5 ч.4 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»

Outcome: approved