Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Уманська міська рада Черкаської області, державний нотаріус Уманської міської державної нотаріальної контори Кравчук Т.І. про встановлення факту, що квартира [ADDRESS] , є об`єктом спільної власності, визнання договору купівлі продажу даної квартири недійсним, переведення прав та обов`язків покупця, скасування реєстрації права власності на квартиру та визнання права власності на квартиру. В позовній заяві зазначено, що з 13 травня 1973 року позивач перебував у шлюбі з [PERSON] . Рішенням виконкому Уманської міської ради народних депутатів від 11 листопада 1988 року №350 [PERSON] як члену житлового кооперативу було видано ордер на заселення її сім`ї у складі чотирьох осіб до квартири [ADDRESS] . До січня 1992 року ними повністю виплачена вартість кооперативної квартири, яка стала їх власністю. Протягом всього спільного подружнього життя йому постійно доводилося виїжджати за кордон на заробітки. 20 листопада 1996 року [PERSON] без його повідомлення розірвала з ним шлюб на підставі рішення суду від 24 жовтня 1996 року. Згодом, [PERSON] також виїхала за кордон на заробітки та повідомила його про те, що вона здала квартиру в оренду квартирантам, а отримані кошти зобов`язалася віддавати дітям, на що він не заперечував. Проте, пізніше йому стало відомо, що [PERSON] згідно з договором купівлі продажу від 26 жовтня 2007 року продала спірну квартиру [PERSON] . Посилаючись на те, що вчиненням зазначеного правочину порушено його права як одного із подружжя, про що він дізнався у 2013 році, просив встановити факт, що з 10 січня 1992 року [PERSON] та [PERSON] належить по Ѕ частині у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] ; визнати договір купівлі продажу спірної квартири недійсним; перевести права та обов`язки покупця на нього, виплативши [PERSON] вартість Ѕ частки вартості квартири у сумі 29084 грн.; скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру та визнати за ним право власності. Позивач [PERSON] на виклики в судові засідання не з`являвся, подаючи клопотання про відкладення розгляду справи або слухання справи у його відсутність. Суд неодноразово відкладав судові засідання, з метою надання можливості позивачу приймати участь у справі. Однак на судове засідання, яке призначено на 20.01.2021 позивач вкотре подав заяву про відкладення розгляду справи або в разі, якщо суд не буде вважати за можливе перенести судове засідання, то свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити їх без його участі. З урахуванням тривалого розгляду справи, неявок позивача в судові засідання та ненадання позивачем документів про поважність причин неявки на розгляд справи, суд приходить до висновку про проведення розгляду справи у його відсутність. Представник відповідача [PERSON] адвокат Кецкало В.В. в судове засідання не з`явився, попередньо надавши заяву в якій просить розгляд справи проводити без його участі та участі [PERSON] . Свою позицію, викладену у наданому суду відзиві від 09.01.2019 на позовну заяву [PERSON] підтримують та просять взяти до уваги. Оскільки судами, в тому числі і судом касаційної інстанції, всі факти у даній справі вже встановлені, просять суд застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності, а в задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю. У відзиві від 09.01.2019 представник відповідача [PERSON] - [PERSON] зазначає, що колегія касаційного суду вважає доведеним факт перебування спірної квартири у спільній власності подружжя [PERSON] у рівних частках, вважає, що відповідачка [PERSON] при відсутності поділу майна з позивачем відчужила квартиру без повідомлення про це іншого співвласника та без письмової згоди останнього, проте вважає помилковим висновком судів про визнання недійсним договору купівлі продажу цієї квартири від 26.10.2007, оскільки суди в таких випадках мають виходити з прав одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Також судова колегія касаційного суду відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові ВСУ від 12.10.2016 №6-1587цс16, рекомендує суду першої інстанції з`ясувати, чи не діяли недобросовісно сторони договору купівлі продажу квартири від 26.10.2007 ( продавець [PERSON] та покупець [PERSON] ) при його укладенні. З цього приводу зазначає, що сторони за спірним договором купівлі продажу квартири діяли абсолютно добросовісно. Покупець [PERSON] дізналася про продаж квартири по оголошенню. З власником квартири та її продавцем [PERSON] вона досі не знайома ( продавала квартиру за довіреністю дочка відповідачки ). Тай сам позивач визнає покупця добросовісним набувачем, що в силу приписів ст..82 ЦПК України звільняє їх від обов`язку доказування цього факту. Крім того наполягає на застосуванні позовної давності, оскільки позивач [PERSON] не тільки знав про продаж спірної квартири, а й давав на це особисту згоду. Кошти від її продажу за згодою усієї сім`ї, в тому числі і позивача, пішли на виплату кооперативної квартири його дочки [PERSON] в м. Києві. Про це в судовому засіданні підтвердили обидві його дочки [PERSON] і [PERSON] , а також зять позивача [PERSON] . Про початок відліку цих строків позивач не міг не знати ще й тому, що брав участь у розгляді судової справи про своє розлучення з відповідачкою, що підтвердила в суді свідок [PERSON] ( дочка позивача ). Також це підтверджується відсутністю відмітки в паспорті позивача, який видано 13.09.1999 ( тобто вже після розлучення ) штампу про його одруження, а також дослідженим в засіданні апеляційного суду текстом рішення суду про розлучення, з тексту якого витікає факт присутності [PERSON] в тому судовому засіданні. Те, що вже після розлучення і до продажу спірної квартири позивач зупинявся в ній у своєї дочки допитаної у суді [PERSON] , яка там мешкала з чоловіком, а після продажу цієї квартири 26.10.2007 теж зупинявся у неї, тільки вже за новою адресою по [ADDRESS] позивач підтвердив у суді. Тобто не міг не знати про продаж квартири та зміни у зв`язку з цим місця проживання дочки, у якої зупинявся та з якою підтримував на той час тісні родинні зв`язки. А тому твердження позивача, що він нібито не знав про порушення своїх прав, є голослівним. Практично до такого ж висновку прийшла і судова колегія Касаційного цивільного суду, зазначивши в своїй постанові від 19.09.2018 з посиланням на Європейську і вітчизняну практику судів, що із жовтня 1999 позивач повернувся до України, з 20 липня 2001 по серпень 2013 працював у м. Києві, проте вчинений 26 жовтня 2007 року правочин оспорив лише у листопаді 2013. Згідно положень ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Просить застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності та у задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю. Представник відповідача [PERSON] адвокат Багач О.Г. в судове засідання не з`явився, попередньо надавши заяву в якій просить розгляд справи проводити у його відсутність та у відсутність відповідача [PERSON] . У задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі та застосувати строк позовної давності до заявлених вимог. Згідно відзиву відповідача [PERSON] від 22.01.2019, остання вважає, що позивачем пропущено строки позовної давності звернення до суду, оскільки договір купівлі продаж спірної квартири відбувся 26.10.2007, а позивач звернувся до суду за захистом своїх майнових прав 07.11.2013, тобто більше ніж через 6 років. Із заявою про поновлення пропущеного строку та причини його пропуску до суду не звертався. Просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі, застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі, тому суд вважає за можливе справу слухати у їх відсутність. Судом встановлено, що 13 травня 1973 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Під час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі [PERSON] вступила до Уманського житлово будівельного кооперативу №22. 11 листопада 1988 року рішенням виконавчого комітету Уманської міської ради народних депутатів №350 на ім`я [PERSON] видано ордер на заселення її та її сім`ї ( у складі: [PERSON] та двох дітей ) до трьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . 15 січня 1992 року житлово будівельному кооперативу №22 повністю виплачено вартість квартири [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №0131 Уманського міського житлово будівельного кооперативу №22 Черкаської області. В період з березня 1991 року по жовтень 1999 року позивач [PERSON] знаходився по роботі за межами України, а з 20 липня 2001 року по серпень 2013 року працював у м. Києві, де проживав у гуртожитку. 20 листопада 1996 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 23 лютого 2004 року на підставі рішення виконавчого комітету Уманської міської ради №578 від 13 листопада 2003 року відділом житлового господарства виконавчого комітету Уманської міської ради на ім`я [PERSON] видано свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на квартиру [ADDRESS] . 26 жовтня 2007 року державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Кравчук Т.І. за реєстровим номером 2-.4481 посвідчено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між продавцем [PERSON] , від імені якої за дорученням діяла [PERSON] та покупцем [PERSON] . Позивач [PERSON] згоди на укладення договору не давав, присутнім у м. Умані при укладенні договору не був. Відповідно до вимог ч.1 ст.17 Закону України « Про власність », який був чинним на час набуття квартири у власність, після повного внесення паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооператиру, паєнагромадження квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними. Згідно із ст.22 КпШС України, який був чинним на час набуття квартири у власність, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 червня 1973 року №6 « Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім`ю України », відповідно до ст.22 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є майно, нажите ними під час шлюбу, зокрема, речі домашнього вжитку, будівлі, грошові суми, а також вклади, внесені в кредитні установи, паєнагромадження в житлово будівельному, дачно будівельному і гаражно будівельному кооперативі, цільові внески в садівницькі товариства, а в разі повного внесення пайового внеску квартира, дача, гараж. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 « Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності », у випадку сплати паю в ЖБК подружжям у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів квартира після повної сплати пайового внеску є їх спільним майном. Враховуючи те, що вартість квартири [ADDRESS] сплачена за рахунок спільних коштів подружжя, право спільної власності на квартиру [ADDRESS] виникло у [PERSON] та [PERSON] на підставі ст.ст.15-17 Закону України « Про власність » та ст.ст.22,28,29 КпШС України з моменту повного внесення пайового внеску за квартиру, тобто з 15 січня 1992 року. Крім того, подружжя має рівні частки у праві спільної власності подружжя, оскільки такий розподіл часток визначено ст.22 КпШС України, ні письмовою угодою між подружжям, ні законами, які діяли на час розірвання шлюбу і після його розірвання, не було встановлено інше. Дані обставини встановлені судами та додаткового дослідження не потребують. Що стосується недійсності договору купівлі продажу квартири в частині частки [PERSON] та переведення на нього права покупця за цим договором в частині частки [PERSON] , то суд дійшов такого висновку. Згідно ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і ( або ) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Проте, законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Пунктом шостим частини першої статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року №6-1587цс16. Так судом встановлено, що відповідно до пункту 1.4 договору купівлі продажу квартири продавець стверджує, що треті особи не мають прав на квартиру, а відповідно до підпункту 3.1.2. договору продавець зобов`язується попередити покупця про права третіх осіб на квартиру. Згідно пункту 4.9. договору, сторонам прочитано зміст договору, їм роз`яснено зміст статей 60-72 СК України про право особистої власності дружини та чоловіка та право спільної власності подружжя, а також доведено зміст наявної у матеріалах нотаріальної справи письмової заяви [PERSON] , яка діяла від імені продавця за договором, зокрема про те, що продавець квартири [PERSON] на момент придбання та відчуження в шлюбі не перебувала, квартира не є об`єктом спільної власності, будь-яких прав щодо квартири у інших осіб немає. Позивач не надав суду доказів, того, що покупець [PERSON] знала чи могла знати, що квартира належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Сама ж [PERSON] в судовому засіданні пояснювала, що в ніяких відносинах з продавцем ніколи не перебувала, договір від імені продавця заключався [PERSON] , згідно документів квартира належала продавцю, який в шлюбі не перебував, тому не знала і не могла знати, що квартира може належати подружжю, а не їй одноособово. При вирішенні вказаної справи відповідачі просили застосувати наслідки спливу позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно положень частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як вбачається з матеріалів справи із жовтня 1999 позивач повернувся до України, з 20 липня 2001 по серпень 2013 працював у м. Києві, проте вчинений 26 жовтня 2007 року правочин оспорив лише у листопаді 2013. Прояв звичайної необачності позивачем, а також правова необізнаність не є поважними причинами пропуску строку позовної давності, оскільки позивач мав об`єктивну можливість звернутися вчасно до суду. [PERSON] не довів суду об`єктивну неможливість дізнатися про продаж квартири у межах строку позовної давності, чи можливо було йому встановити ( повернутися до квартири, опитати сусідів, голову кооперативу, колишню дружину, дітей ) відсутність спільного майна з огляду на презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказів поважності причин пропуску строку звернення за захистом порушених прав позивачем суду не надано. Пунктом 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою\~\~у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Ураховуючи встановлені обставини справи, а також відсутність доказів поважності пропуску строку звернення до суду або будь-яких належних доказів вчинення\~\~йому перешкод звернення з позовом до суду у встановлені законом строки, не дають достатніх правових підстав для визнання поважним пропущення позивачем строку позовної давності. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача до задоволення не підлягають в зв`язку зі спливом строків позовної давності, про застосування якої крім іншого заявлено і сторонами (відповідачами) у спорі.

Outcome: dismissed