Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом , який було уточнено у судовому засіданні , до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] про визнання договору позики та договору дарування удаваними та визнання їх недійсними, посилаючись на те, що 30.09.2011 року він уклав з [PERSON] договір дарування 40/100 частин комунальної квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за № 292740, реєстраційний номер № 898. Того ж дня 30.09.2011 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за № 292742, реєстраційний № 901, перед укладенням якого відповідач висунув [PERSON] умову, що він позичає грошові кошти позивачеві тільки на підставі укладення останнім договору дарування 40/100 частин комунальної квартири [ADDRESS]. Позивач погодився з вказаними умовами, але попередив відповідача, що повернути борг за позику він може тільки з продажу вищезазначених 40/100 частин комунальної квартири [ADDRESS]. [PERSON] запевнив [PERSON], що він порядна людина, приватний нотаріус [PERSON] його давня знайома і він як власник набутої на підставі договору дарування спірної нерухомості самостійно продасть вказану кімнату та з суми продажу вирахує тільки кошти позики, а остаточну суму поверне [PERSON], про що [PERSON] була складена розписка. Позивач вважає договір дарування і договір позики удаваними, оскільки з 30.09.2011 року по 2013 рік [PERSON], як позикодавець ні одного разу не намагався стягувати з [PERSON] кошти в погашення суми позики у розмірі 140 доларів США щомісячно до 25.03.2012 року , а позивач, як позичальник не намагався виконувати вказані зобов'язання за договором позики. Позивач вважає, що розписка [PERSON] свідчить про прихованість укладених договорів дарування і позики , їх удаваність. Окрім того, 26.09.2011 року позивачу була призначена 1-а група «А» інвалідності ПНЗ, що відноситься до важких груп інвалідності. 30.09.2011 року при укладанні договорів дарування і позики позивач не повідомив ані нотаріуса, ані [PERSON] про те , що має групу інвалідності ПНЗ. Таким чином, [PERSON] під впливом важкої хвороби ПНЗ на момент укладення спірних договорів не міг усвідомлювати правові наслідки вказаних правочинів та правові наслідки удаваності договору позики, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Судова повістка про виклик у судове засідання, призначене на 26.03.2014 року, була отримана представником позивача - [PERSON] своєчасно 14.03.2014 року , що підтверджується матеріалами справи ( а.с. 19 том 2) . Відповідно ч.5 ст. 76 ЦПК України вручення судової повістки представникові позивача, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і позивачеві. Таким чином, позивач та його представник [PERSON] були повідомлені належним чином про розгляд справи , призначений на 26.03.2014 року. Позивач у судове засідання не з'явився, в матеріалах справи міститься від нього заява про розгляд справи за його відсутності ( а.с. 188 том 1). Належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи представник позивача [PERSON], що діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, у судове засідання також не з'явилась, подала до суду заяву, в якій просила перенести розгляд справи, у зв'язку з тим, що інтереси позивача та його представника буде представляти адвокат [PERSON], з якою сторони не уклали договір про надання правової допомоги , також представником позивача [PERSON] подано заяву про розгляд справи 26.03.2014 року за її відсутності ( а.с. 26). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним . Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Згідно ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. З огляду на вищевказане суд вважає за необхідне відповідно до вимог, передбачених ст. 157, 169 ЦПК України продовжити розгляд справи за відсутності у судовому засіданні позивача та його представника, якими подано до суду відповідні заяви про розгляд справи за їх відсутності. Окрім того, суд враховує і ті обставини, що матеріали цивільної справи станом на 26.03.2014 року не містять інших належних документів щодо підтвердження надання повноважень позивачем на представництво його інтересів по даній справі будь-якій іншій особі окрім [PERSON] Представник відповідача [PERSON] , який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, наполягав на продовження розгляду справи у судовому засіданні 26.03.2014 року, посилаючись на вказані вище обставини та зловживання представником позивача своїми правами щодо неодноразові неявки до суду і як наслідок перешкоджання розгляду справи у строки, передбачені законодавством України. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував , посилаючись на його необґрунтованість та пояснив, що 30.09.2011 року між позивачем і відповідачем укладені договір позики №901 від 30.09.2011 року та договір дарування № 898 від 30.09.2011 року 40/100 частин комунальної квартири [ADDRESS], які посвідчені приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] Посилання позивача на важкі обставини, безвихідний стан на момент укладення вказаних договорів є неправдивими та такими, що спростовують самі себе, оскільки [PERSON] особисто та в особі свого представника [PERSON] збирався продати належні йому 40/100 частин комунальної квартири [ADDRESS] та отримати грошові кошти. В уточненому позові [PERSON] зазначає, що він намагався це зробити вже після того, як право власності за договором дарування від 30.09.2011 року перейшло до [PERSON] Представник відповідача зазначив, що позивачеві ніщо не перешкоджало замість укладення оспорюваних договорів укласти з будь-якої іншою фізичною або юридичною особою кредитний договір та в його забезпечення договір іпотеки, однак [PERSON] , маючи безліч альтернативних варіантів вибору способу отримання грошових коштів, уклав спірні договори з [PERSON] Відповідач позичив [PERSON] грошові кошти без нарахування відсотків, не маючи мету отримання будь-якого прибутку. [PERSON] повірив позивачеві, що гроші потрібні йому на лікування, і позивач добровільно в якості подяки подарував відповідачеві 40/100 частин комунальної квартири [ADDRESS]. Представник відповідача зазначив суду, що [PERSON] навмисно вводить суд в оману, перекручуючи дійсні обставини справи та викладаючи їх у вигідному для себе вигляді. Окрім того, раніше Жовтневим районним судом м. Харкова розглядалась позовна заява [PERSON] про розірвання договору дарування від 30.09.2011 року , яку ухвалою суду на підставі заяви представника позивача залишено без розгляду. [PERSON] не відмовлявся від досягнутих домовленостей і не звертався до суду з позовом про стягнення з [PERSON] коштів за договором позики навіть після спливу терміну виплат 30.03.2012 року, хоча до теперішнього часу грошові кошти за договором позики від 30.09.2011 року [PERSON] позивачем не повернуто. І тільки після того, як відповідачу стало відомо про чергове звернення [PERSON] до суду, він був змушений відступитися від своїх життєвих принципів та звернутися 22.10.2013 року до Жовтневого районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Посилання позивача щодо приятельських відносин між [PERSON] та приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] представник відповідача вважає безпідставними і такими , що жодним чином не стосуються предмету спору, просить відмовити у задоволені позову, оскільки в позовній заяві [PERSON] безпідставно посилається на ст. 235 ЦК України, відповідно до якої удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, однак позивачем не зазначено та не доведено належними доказами наявність іншого правочину, який, на думку позивача, було приховано оскаржуваними [PERSON] правочинами. Представник відповідача зазначив, що вважає безпідставними посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на постанову Пленуму Верховного Суду УРСР № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», оскільки втратила чинність згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року. Представник відповідача також вважає безпідставними посилання [PERSON] на ст. 233 ЦК України, що оскаржувані правочини були вчинені позивачем під впливом тяжкої обставини, його хвороби та на невигідних умовах, оскільки дане твердження повністю спростовуються пунктами договорів позики та дарування, в яких зазначено, що вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, який укладений між сторонами, роз'яснено нотаріусом, сторони підтвердили, що мають повну цивільну дієздатність, їх волевиявлення вільне і відповідає їх внутрішній волі, що договір не є фіктивним чи удаваним, що він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, в момент укладання цього договору сторони усвідомлюють значення своїх дій та можуть керувати ними. В договорі дарування [PERSON] зазначено , що дарування здійснено ним за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Третя особа приватний нотаріус ХМНО [PERSON] у судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, в письмових заперечення зазначила, що 30 вересня 2011 року нею був посвідчений договір дарування 40/100 частин комунальної квартири [ADDRESS] за реестром №898, укладений між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований). За посвідченням вказаного договору [PERSON] звернувся особисто, пред'явивши паспорт громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків, правовстановлюючі документи на 40/100 частин комунальної квартири на своє ім'я. Попередньо ознайомлений нотаріусом із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, підтвердивши, що усвідомлює значення своїх дій та вільне волевиявлення, прочитавши текст договору уголос, погодившись зі змістом договору дарування , підписав його власноручно, про важкі обставини та безвихідний стан [PERSON] нотаріусу не заявляв. При посвідченні договору дарування 40/100 частин комунальної квартири нотаріусом була встановлена особа та дієздатність дарувальника - [PERSON], згідно главі 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, перевірено паспорт громадянина України, в якому на момент посвідчення договору дарування, а саме станом на 30 вересня 2011 року відмітка про недієздатність особи була відсутня. При спілкуванні з сторонами договору сумнівів щодо обсягу дієздатності, хворобливого стану фізичних осіб [PERSON] та [PERSON] відповідно главі 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, не виявлено. Вказаний договір було посвідчено відповідно до вимог цивільного кодексу України та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. В той же день 30 вересня 2011 року приватним нотаріусом був посвідчений договір позики грошових коштів за реєстром №901 між [PERSON] та [PERSON] у сумі 34937, 00 грн., з поверненням позичених грошових коштів не пізніше 30 березня 2012 року. Попередньо ознайомлений нотаріусом із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, підтвердивши, що усвідомлює значення своїх дій та вільне волевиявлення, прочитавши текст договору уголос, погодившись із змістом, [PERSON] підписав його власноручно. Про важкі обставини та безвихідний стан [PERSON] не заявляв. Умови договору позики визначалися сторонами самостійно, не було висунуто а ні в усній формі, ні в письмовій ніяких додаткових умов не прописаних у вищевказаному договорі позики. Вищевказаний договір не мав ознак удаваного договору. Суд , вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, наявні в ній докази, вважає що уточнений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 30.09.2011 року відповідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі № 898, [PERSON] передав [PERSON] безоплатно у власність 40/100 частин квартири [ADDRESS] ( т. І а.с.24). Відповідно договору позики грошей від 30.09.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі №901, [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти у розмірі 34 937 грн., що еквівалентно 4340 доларів США ( т. І а.с.25). Згідно умов вказаного договору проценти за користування позикою не нараховуються, позика повертається у доларах США у розмірі 4340 , строк повернення позики не пізніше 30.03.2012 року. На підставі договору дарування [PERSON] зареєстрував право власності на 40/100 частин квартири [ADDRESS], що підтверджується витягом Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію прав, технічним паспортом на вказану частину комунальної квартири ( т. І. а.с. 32,33-34). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно п. 11 договору дарування від 30.09.2011 року і п. 9 договору позики грошей від 30.09.2011 року сторони підтверджують, що вони мають цивільну дієздатність, їх волевиявлення вільне і відповідає їх внутрішній волі, що вказані договір дарування та договір позики грошей не є фіктивними чи удаваними, що вони спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним , в момент укладення вказаних договорів сторони усвідомлюють значення своїх дій та керувати ними, договори не суперечить правам та інтересам малолітніх чи непрацездатних дітей сторін , при укладанні вказаних договорів сторонами однаково витлумачено зміст договорів, значення слів, понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів ( т. І а.с.24,25). Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 2 тієї ж статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких , суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків. Показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України , зазначеної в узагальненні Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року , удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно - правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад, договір купівлі-продажу квартири, що насправді є договором застави в забезпечення повернення позики або укладений з метою уникнути звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку). При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. За удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. В порушення вказаних вище норм цивільного процесуального законодавства України позивачем та його представником не наведено жодних належних та допустимих доказів на підтвердження удаваності і недійсності спірних договорів дарування і позики від 30.09.2011 року. Посилання позивача на ст. 233 ЦК України щодо вчинення позивачем спірних правочинів під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, є безпідставними, з наступних підстав. Відповідно до вказаного вище узагальнення Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року, при розгляді справ щодо визнання правочинів недійсними на підставі ст. 233 ЦК України потрібно враховувати такі фактори, як майновий і психічний стан осіб та їх близьких напередодні й на момент вчинення правочину; співмірність наданих послуг із вартістю переданого за правочином майна; наявність іншого житла або іншого місця помешкання в разі відчуження житла, а також враховувати їх вплив на формування волевиявлення сторін. Тяжкі обставини судді розуміють як не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми. Наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть годувальника, крайня нужденність її сім'ї, загроза втратити заставлене житло чи банкрутства, надзвичайно низька винагорода за виконану роботу або надану послугу, порівняно з вартістю відчужуваної речі, та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідно терміново укласти цей правочин. Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Потерпілий, який оскаржує правочин, повинен довести, що за відсутності тяжких обставин він взагалі або на зазначених умовах не уклав би правочин. Визнання правочину недійсним не може пов'язуватись з тим, чи усвідомлювала сторона користь, яку матиме від нього. Відповідно довідки до акта огляду МСЕК серія 10 АА № 625665, [PERSON] з 26.09.2011 року встановлено першу А групу інвалідності за загальним захворюванням до жовтня 2013 року ( т.І а.с.29). З 01.10.2013 року позивачеві встановлено першу А групу інвалідності за загальним захворюванням безстроково (т. І а.с.171). 30.09.2011 року при укладенні позивачем та відповідачем договору дарування і договору позики приватним нотаріусом було встановлено дієздатність сторін, що прямо зазначено у спірних договорах та підтверджено письмовими запереченнями третьої особи приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] Позивачем та його представником не надано доказів щодо підтвердження вчинення вказаних правочинів під впливом тяжкої для [PERSON] обставини і на вкрай невигідних умовах, а також матеріали справи не містять належних доказів, що є відповідно ст. 60 ЦПК України обов'язком позивача, щодо доведеності обставин згідно ст. 225 ЦК України вчинення вказаних вище правочинів [PERSON] у момент, коли він через свій стан здоров'я не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Аналізуючи викладене вище, суд не вбачає законних підстав для задоволення необґрунтованого позову [PERSON]

Outcome: dismissed