Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, який мотивує тим, що 24.06.2014 він зареєстрував шлюб з відповідачкою. Спільних дітей з відповідачем не має. Одруження з відповідачкою виявилося невдалим, майже із самого початку спільного життя між ними не було добрих сімейних відносин, взаєморозуміння, духовної близькості. Відповідачка завжди тяготилася домашніми обов`язками, легковажно відносилася до шлюбу, бажає жити життям не обтяжуючись ніякими турботами, не рахується з інтересами сім`ї, не відчуває почуття відповідальності перед сім`єю. Її ставлення до сім`ї призвели до розладу і фактичного припинення шлюбних відносин. Позивач вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини з відповідачкою немає. Погляди відповідачки на сімейне життя відрізняються від його поглядів, у зв`язку з чим між ними виникають спори, які обидвох їх призводять до нервових стресів, що негативно впливає на їхнє здоров`я. Так, з 08.03.2019 року шлюбні відносини між ними припинялися. У січні 2020 року вони примирилися і стали знову проживати разом, проте конфлікти та непорозуміння між ними весь час продовжувалися. З жовтня 2020 року вони знову проживають окремо. Позивач зазначає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу з відповідачкою є неможливим, строк на примирення просить не надавати, оскільки спільно жити з відповідачкою він не бажає. Просить розірвати шлюб між ним та відповідачкою. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені. Представник позивача подала до суду заяву розгляд справи у її відсутності та у відсутності позивача, за наявними матеріалами у справі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причин неявки суд не повідомила, відзиву на позов не подала, а тому суд уважає, що у відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд уважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено по справі, 24.06.2014 року сторони уклали шлюб, що стверджується долученим до справи свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим виконкомом Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області. Спільних дітей сторони не мають. Як встановлено згідно пояснень позивача в позовній заяві та не спростовано відповідачем, одруження з відповідачкою виявилося невдалим, майже із самого початку спільного життя між сторонами не було добрих сімейних відносин, взаєморозуміння, духовної близькості. Відповідачка легковажно відносилася до шлюбу, бажала жити життям не обтяжуючись ніякими турботами, не рахувалася з інтересами сім`ї, не відчувала почуття відповідальності перед сім`єю. Таке ставлення відповідачки до сімейних стосунків призвели до розладу і фактичного припинення шлюбних відносин. шлюбні відносини між сторонами припинені, вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Позивач бажає розірвати шлюб і не має наміру йти на примирення з відповідачем, зазначаючи, що збереження шлюбу є неможливим, про що свідчить зміст позовної заяви. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи наведене вище, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини даного позову, суд уважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім`я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому шлюб підлягає розірванню.

Outcome: approved