Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, який надалі уточнив до відповідача [PERSON], в якому просить суд стягнути з останнього суму боргу без сплати відсотків у розмірі 152 685,33 гривень, яку відповідач отримав від позивача 09 липня 2017 року в іноземній валюті, в розмірі 5656,94 доларів США, про що написав відповідну розписку, та зобов'язався виконати взяте на себе зобов'язання у строк до 09 серпня 2017 року. Однак, в обумовлений розпискою строк зобов'язання не виконане, що зумовило звернення позивача до суду. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 128, 130, 131 ЦПК України. Ухвалою суду від 05.03.2018 року провадження у справі відкрито. В судове засідання сторони не з'явились, в матеріалах справи є заява від позивача про розгляд справи за його відсутності. Також в матеріалах справи є поштове повідомлення про вручення відповідачу судової повістки про виклик до суду на 8.05.2018 р. отримане його матір'ю. Відповідно до ч. 3 ст. 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії Відповідач [PERSON] надав до суду відзив, визнавши позов частково вказавши, що дійсно брав у позивача грошові кошти в сумі 3 000 доларів США з відплатою відсотків за користування грошима, про що написав позивачу боргову розписку. Через деякий час у він сплатив позивачу суму боргу в розмірі 600 доларів США Тому відповідач визнав позов в розмірі 2400 доларів США. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. На підтвердження позовних вимог позивач посилався на розписку від 09.07.2017 року, написану відповідачем [PERSON] Судом встановлено, що 09.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 09.07.2017 року, відповідно до якого [PERSON] отримав у борг грошові кошти у розмірі 5656,94 доларів США зі сплатою 60 відсотків річних. Проценти зобов'язався сплачувати щомісячно, зі строком повернення до 09.08.2017 року (а.с. 6). Відповідач свого зобов'язання не виконав, грошові кошти позивачеві не повернув. Обов'язок позичальника повернути позику передбачено умовами договору (в розписці вказано на обов'язок повернення) та ст. 1049 ЦК України. Суд встановив, що [PERSON] свої зобов'язання за договором позики не виконав і не повернув позичені на певний строк грошові кошти. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У сенсі даної норми матеріального права при укладенні договору позики в усній формі сторони мають дотримуватися правил, передбачених статтею 206 ЦК України. Письмова форма цього договору має відповідати вимогам, передбаченим статтею 207 цього Кодексу. Винятком із загального правила, передбаченого пунктами 2,3 статті 208 ЦК України, є те, що в разі недодержання письмової форми договору у випадках, коли цього вимагає норма зазначеної статті, настають правові наслідки, передбачені статтею 218 ЦК України. При вирішенні судом спору сторони можуть оперувати будь-якими засобами доказування, крім показань свідків, це можуть бути письмові документи, листи тощо. Розписка є документом, що посвідчує передачу грошей позикодавцем позичальнику. Верховний Суд України, який у своїй Постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підтвердження своїх позовних вимог про стягнення боргу, позивачем [PERSON] надано оригінал письмової розписки (а.с. 27), відповідно до якої відповідач по наявній справі [PERSON] 09.07.2017 року взяв у борг у позивача по наявній справі [PERSON] 5656,94 доларів США, які зобов'язався повернути в строк до 09.08.2017 року. В зазначеній розписці встановлений строк повернення позики, однак [PERSON] не повернута позика [PERSON] на його вимогу про повернення отриманих за договором позики грошових коштів, докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Суд не бере до уваги аудиозапис на диску наданий позивачем на підтвердження написання відповідачем розписки, оскільки прослухавши його, чути як чоловік диктує текст розписки, але хто саме говорить не зрозуміло. Суд критично ставиться до доводів відповідача щодо визнання розписки неналежним доказом, у зв'язку з тим, що до неї долучена копія паспорту, який на час її укладення не був дійсним, так як він отримав паспорт у вигляді id-карти, тому дана розписка підроблена позивачем. Оскільки сторони не заявляли суду клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, суд розцінює доводи відповідача як бажання ухилитись від виконання зобов'язань. Крім того, в підготовчому судовому засіданні відповідач підтвердив, що він дійсно написав розписку щодо отримання коштів в розмірі 5656,94 доларів США, однак заперечував проти самої суми боргу. Суд не приймає до уваги доводи відповідача [PERSON] стосовно того, що шляхом складання розписки, якою [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги ними оформлялися не відносини із приводу договору позики, а інші правовідносини - про інвестування позивачем грошей у виконання відповідачем робіт з утеплення будинків, оскільки, це заперечується позивачем [PERSON] та спростовується вищевказаною розпискою, а також таке доповнення відсутнє в оригіналі розписки (а.с. 27). Доводи відповідача про повернення позики в розмірі 600 доларів США не приймаються, оскільки не суду не надано належних та допустимих доказів повернення суми позики. У сенсі положень частини 1 статті 1049 ЦК України грошові кошти вважаються повернутими позикодавцю з моменту чи зарахування їх на банківський рахунок позикодавця, чи вручення їх готівкою з умовою повернення розписки (для фізичних осіб), чи з моменту зарахування їх на рахунок іншої особи, вказаної позичальником. Оригінал розписки від 9 вересня 2017 року знаходиться у позикодавця [PERSON], розписка оглянута судом та долучена до матеріалів справи( а.с.28), перебування розписки у позикодавця є доказом не виконання позичальником [PERSON] зобов'язань по поверненню позики та сплаті процентів. Відповідач не надав письмових доказів на підтвердження передачі коштів готівкою, чи перерахування коштів на рахунок. Частина 1 ст. 1050 ЦК України визначає, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 152685,33 грн., розрахунок заборгованості зроблено наступним чином: борг в іноземній валюті 5656,94 доларів США х 2699,08 (офіційний курс Національного банку України станом на 19.02.2018 р. 100 доларів США еквівалентно 2699,08 гривень). Єдиним законним платіжним засобом на території України вважається гривня. Водночас ст. 533 ЦК встановлює можливість визначити еквівалент грошового зобов'язання в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ, встановленим на день платежу, якщо інший порядок не встановлено договором. Якщо заборгованість за грошовим зобов'язанням стягується в судовому порядку, сума боргу визначається за курсом на день прийняття судового рішення. При цьому суд повинен виходити з умови договору, в якій зазначено, за яким саме курсом валют - офіційним чи комерційним - розраховується сума в гривнях, що підлягає виплаті. Така правова позиція була викладена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-284цс17 про стягнення заборгованості за договором позики в іноземній валюті. Станом на 8 травня 2018 р., (день ухвалення судового рішення) за офіційними даними НБУ 100 доларів США еквівалентно 2629,01 грн., таким чином, стягненню підлягає сума в розмірі 148720 грн. 95 коп. (5656,94 х 26,29) Таким чином, суд вважає, що позивачем [PERSON] надано відповідні та належні докази щодо боргових зобов'язань з боку відповідача [PERSON], яким не надано належних та допустимих доказівна підтвердження того, що ним був сплачений борг за договором позики від 09.07.2017 року, а тому позовна заява підлягає частковому задоволенню в розмірі 148720 грн. 95 коп. Відповідно до ст. 141 ЦПК України вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат підлягають задоволенню, оскільки його позов задоволено та понесені витрати підтверджені відповідною квитанцією № 234-1251J/1 від 19.02.2018 року (а.с. 1).

Outcome: partial