Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області про поновлення на роботі на посаді старшого оперуповноваженого ДСБЕЗ Тисменицького РВ УМВС України в Івано-Франківській області. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання. Не надав суду доказів неявки у судове засідання з поважних причин. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач не навів суду поважних причин неявки свого представника, а представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечив, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи, надіславши відповідачу копію заочного рішення для надання можливості подання заяви про його перегляд - забезпечення права на справедливий суд. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши у їхній сукупності всі докази, подані на підтвердження позовних вимог, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що із встановлених обставин справи випливають трудові правовідносини сторін, а також про належну обґрунтованість позовних вимог у зв'язку з наступним. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно вимог статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень, крім випадків наявності підстав для звільнення від доказування, передбачених статтею 61 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Наказом № 219о/с від 30.04.2015 року [PERSON] звільнено з посади (а.с. 6). Відповідно до довідки № 347 від 08.05.2015 року центральної міської клінічної лікарні, копію якої надав позивач, [PERSON] з 24 квітня 2015 року по 08 травня 2015 року знаходився на лікуванні в терапевтичному відділенні лікарні (а.с. 5). Відповідно до ч. 5 ст. 40 Кодексу законів про працю України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. У зв'язку з цим суд вважає, що звільнення [PERSON] 30 квітня 2015 року у період його тимчасової непрацездатності було неправомірним з огляду на його непрацездатність у цей день, а тому наказ № 347 від 30 квітня 2015 року про звільнення [PERSON] з роботи виданий з порушенням ч. 5 ст. 40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з чим [PERSON] підлягає поновленню на роботі, з якої він був незаконно звільнений - на посаді старшого оперуповноваженого ДСБЕЗ Тисменицького РВ УМВС України в Івано-Франківській області. З урахуванням положень частини 5 статті 235 Кодексу законів про працю України, пункту 4 частини 1 статті 367 ЦПК України, рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі слід допустити до негайного виконання. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 8, 43, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 11, 15, 16 Цивільного Кодексу України, ч. 5 ст. 40, ч. 1 ст. 367 КЗпП України,

Outcome: approved