Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП банк», в якому просив суд визнати недійсними умови договорів № 2003840763 від 18.05.2013; № 2005728311 від 12.09.2013; № 2008223493 від 27.02.2014; № 209911577 від 10.12.2014; 2009911588 від 10.12.2014; № 2009911623 від 10.12.2014, записані в пунктах 1.1., 1.2.1. і 1.4.4., щодо зобов'язання позичальника сплачувати комісійні та страхові платежі; зобов'язати ПАТ ОТП Банк повернути зайво сплачені кошти у вигляді комісії 2% та інших одноразових комісій і страхових платежів за кредитними договорами у розмірі 78 834,00 грн.; стягнути з відповідача на його користь завдану матеріальну шкоду у вигляді 52 000,00 грн. інфляційних втрат, трьох процентів річних за користування чужими коштами у розмірі 13 000,00 грн., а всього 65 000,00 грн., а також стягнути моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що між ним та відповідачем було укладено шість кредитних договорів, згідно з якими він отримав від банку кредитні кошти загальною сумою 90 000,00 грн., дані кредитні кошти були отримані ним на споживчі цілі. У цих договорах, окрім відсотків за користування зазначеними вище кредитними коштами, банком були передбачені щомісячні комісії 2 %, одноразові комісії та страхові платежі. Вважає, що умови про сплату щомісячної комісії за обслуговування (управління) кредитом, про сплату за оформлення Договору і про придбання послуг страхування є незаконними. Крім того, вказував, що протиправні дії відповідача приголомшили його, порушили нормальний життєвий уклад, що призвело до втрати можливості приймати правильні рішення, продовжувати звичний для нього спосіб життя і режим існування, у зв'язку з чим вважає, що ці негативні наслідки завдали йому моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 50 000,00 грн. та просить стягнути її з відповідача. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги, які викладені у позові та уточненому позові підтримав та просив їх задовольнити, пояснивши, що рішенням Верховного Суду визнано незаконним вимоги банку про сплату комісії, страхових платежів та інших одноразових платежів за кредитними договорами, що стало підставою для звернення його до суду. Також просив стягнути з банку матеріальну шкоду та моральні збитки. Відповідач у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток. Також, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст.280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи, відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] були укладені кредитні договори: договір про надання споживчого кредиту № 2003840763 від 18.05.2013, у розмірі 30 000,00 грн. (а.с. 19-21); договір про надання споживчого кредиту № 2005728311 від 12.09.2013 у розмірі 30 000,00 грн. (а.с. 22-24); договір про надання споживчого кредиту № 2008223493 від 27.02.2014 у розмірі 30 000,00 грн. (а.с. 25-27); договір про надання споживчого кредиту № 2009911577 від 10.12.2014 у розмірі 17 250,00 грн. (а.с. 28-29); договір про надання споживчого кредиту № 2009911588 від 10.12.2014 у розмірі 21 144,50 грн.(а.с. 30-31); договір про надання споживчого кредиту № 2009911623 від 10.12.2014 у розмірі 26452,59 грн.(а.с. 32-33); Згідно п. 1.1, 1.2.1. та 1.4.4. цих договорів, встановлено щомісячні комісії у розмірі 2 %, одноразові комісії та страхові платежі. Згідно ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається із вищезазначених кредитних договорів, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі щодо плати за управління кредитом, про що свідчать підписи обох сторін у договорі. Позивач в позовній заяві зазначив, що відповідачем в кредитному договорі не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому відповідач нарахував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Позивач вважає обов'язок сплачувати комісію несправедливою умовою договору, яка суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». В свою чергу всі відносини між банком і позичальником в частині плати за управління кредитом встановлені договором. Підпис позивача під договором свідчить про його ознайомлення з усіма його умовами, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України. Проте, як вбачається з умов кредитного договору, ПАТ «ОТП Банк» надало позичальнику кошти на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів» . У справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Згідно із ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідними кредитними договорами передбачено, що позичальник одночасно з погашенням суми кредиту і процентами, сплачує комісію, розмір якої зазначений в графіку і є невід'ємною частиною даного договору. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачяться на користь споживача. Пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Національного банку України №168 від 10.05.2007, визначає, що банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). В свою чергу, відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. В розумінні положень чинного законодавства України, зокрема, ст. 1056 ЦК України, послуга, яку надає банк споживачу, - це надання грошових коштів. Згідно постанови Верховного суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16, положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (з подальшими змінами) у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитором та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до правової позиції ВСУ (справа № 6-1341цс15), Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Суд, вважає, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, проте, в кредитному договорі щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Крім того, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу і відповідно до норм ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» обмежує права споживача, тому позовні вимоги в частині визнання умов договорів № 2003840763 від 18.05.2013; № 2005728311 від 12.09.2013; № 2008223493 від 27.02.2014; № 209911577 від 10.12.2014; 2009911588 від 10.12.2014; № 2009911623 від 10.12.2014 записані в пунктах 1.1., 1.2.1. і 1.4.4., щодо зобов'язання позичальника сплачувати комісійні та страхові платежі, підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині застосування правових наслідків недійсності кредитного договору, суд приходить до висновку про їх задоволення з наступних підстав. Правові наслідки недійсності правочину передбачені статтею 216 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. В п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляд самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Як встановлено судом, банк за недійсним пунктом договору отримував від позивача грошові кошти, а саме плату у вигляді комісії та страхових платежів за кредитними договорами, які, відповідно до положень ч. 1 ст. 216 ЦК України, має повернути позивачу. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. (ст. 5 ЦПК України) Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, враховуючи те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, а відповідачем не зазначено, які саме послуги за вказану плату надаються позивачу, тому компенсація сукупних послуг банку за рахунок позивача є незаконною, крім того, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що позивач виявив бажання сплачувати кошти за управління кредитом і відповідно до норм ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» обмежує права споживача, крім того, обраний позивачем спосіб захисту не суперечить вимогам закону та буде найбільш ефективний способом захисту порушеного права позивача, тому суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне: В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону «Про захист прав споживача», споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Згідно ст. 1 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції», поняття шкоди визначено як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект Відповідно до ст. 711 ЦК України, шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю у зв'язку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень глави 82 цього Кодексу. Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені параграфом 3 глави 82 ЦК. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів діюче цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така шкода завдана майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. В той же час, позивач в обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди посилається на інші підстави. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави суму судового збору у мінімальному розмірі, визначеному у календарному році, в якому поданий позов. Враховуючи викладене,

Outcome: partial