Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У вказаній квартирі залишився зареєстрованим її колишній власник [PERSON], який не проживає за вказаною адресою більш ніж 10 років. Зазначив, що у зв'язку з тим, що за вищевказаною адресою відповідач не проживає, виникли проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, суму яких нараховують, чим порушуються його права. Враховуючи викладене, просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме-квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, про причини неявки не повідомив. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно копій договору купівлі-продажу квартири від 28.10.2006 року, витягу з Державного реєстру правочинів та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] (а.с. 13-15). Згідно копії паспорта відповідача, довідки КП «Тепловодосервіс» Лозівської районної ради та довідки Краснопавлівської селищної ради Лозівського району Харківської області № 1000/02-14 від 12.09.2018р., місце проживання [PERSON], [INFO], зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11, 24). Відповідач в даній квартирі не проживає з 2006 року по теперішній час, що підтверджується актами про непроживання особи за місцем реєстрації від 18.05.2017 року та 11.06.2018 року (а.с. 17-18). Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Відповідно до вимог ч.1ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону та за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідач не входить до кола членів сім'ї власника квартири відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналогічні висновки викладені в правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-709цс16. Враховуючи зазначене, оскільки відповідач не є власником квартири за адресою: [ADDRESS] та членом сім`ї позивача, участі в оплаті комунальних платежів не приймає, самостійно дій щодо зняття з реєстрації місця проживання за вказаною адресою не здійснює, що порушує права власника житла, оскільки він зобов'язаний нести додатковий тягар зі сплати нарахованих комунальних платежів, а доказів протилежного суду не надано, тому суд приходить до висновку, що вимога позивача в частині визнання відповідача таким що втратив право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги [PERSON] про зняття відповідача з реєстраційного обліку, то суд вважає, що з урахуванням предмету спору та заявлених позовних вимог, суб'єктного складу учасників судового розгляду та виходячи з норм ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», де однією з підстав для зняття з реєстраційного обліку особи є рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили, то підстав для задоволення цієї позовної вимоги суд не вбачає, враховуючи, що будь-які дії реєстраційного органу позивачем не оскаржуються.

Outcome: partial