Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є власником даного будинку. Відповідач, - колишній зять, - у вказаному житловому приміщенні не проживає більше семи років, добровільно знятися з реєстрації не бажає. З огляду на вказане, у позивача виникла необхідність звернутися до суду за захистом своїх прав. У судове засідання сторони не прибули, про дату і час розгляду справи були повідомлені у встановленому порядку. Представник Позивача подала заяву з проханням справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить задовольнити. Відповідач заяви про розгляд справи у його відсутності та відзиву не подав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення, виходячи з таких міркувань. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вбачається з положень ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності набувається на підставах не заборонених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.07.2019 р. №172730130, право власності виникло на підставі рішення виконкому Новосільської сільської ради №16 від 29 червня 2018 року, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] . Будинковою книгою для прописки громадян, що мешкають в будинку [ADDRESS] , підтверджується факт реєстрації відповідача за вказаною адресою. Вказане також стверджено довідкою №147 від 28 жовтня 2019 року, виданою Новосільською сільською Підволочиського району Тернопільської області. [PERSON] , [INFO] (колишній зять позивача, що підтверджується рішенням Підволочиського районного суду про розірвання шлюбу від 16.05.2012р.), який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , по місцю реєстрації не проживає більше семи років, що стверджується актами, посвідченими старостою села Гнилички Підволочиського району Тернопільської області від 22 липня 2019 р., 28 серпня 2019 р., 01 вересня 2019 р., 16 жовтня 2019 р., 28 жовтня 2019 р. відповідно. Отже, у даному випадку суд вважає що відповідач, який не є членом сім`ї власника, не проживає у житловому приміщенні, що належить позивачу на праві приватної власності, понад один рік без поважних причин. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Конституційний принцип непорушності права власності означає неможливість втручання інших осіб у здійснення власником своїх повноважень, неможливість прояву свавілля відносно власника та відносно його прав, недопустимість будь-яких порушень його влади над своїм майном, а також недопустимість дій інших осіб всупереч інтересам власника та його волі. Непорушність права власності задекларована також статтею 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут). Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними, обґрунтованими та підлягають до задоволення. З огляду на вказане, відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням з цих підстав. На підставі наведеного,

Outcome: approved