Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Позивач в обґрунтування позовних вимог в позовній заяві вказує, що він з 21.05.2008 року перебував у трудових відносинах із відповідачем. 08.09.2014 року позивач звільнився з ПАТ «Азовзагальмаш» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. При звільненні відповідач не здійснив з позивачем повний розрахунок та не виплатив заробітну плату за серпень 2014 року у сумі 1475 гривень, за вересень 2014 року у сумі 462,42 гривень, а також компенсацію за дні невикористаної відпустки. Вимоги позивача про виплату йому заробітної плати відповідач ігнорує. Крім того своїми незаконними діями відповідач спричинив позивачеві моральну шкоду, оскільки через відсутність грошових коштів позивач позичав гроші, порушився його сон та звичайний спосіб життя. Моральну шкоду оцінює в 7000 гривень. У позові просить стягнути з відповідача заробітну плату за серпень 2014 року в сумі 1475 гривень, за вересень у сумі 462,42 гривень, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та моральну шкоду в сумі 7000 гривень. Позивач у судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача в заочному порядку. Представник відповідача в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та у встановленому законом порядку. З огляду на те, що в матеріалах справи досить даних про права та взаємовідносини сторін, суд у відповідності до ст. 224 ЦПК України ухвалив розглядати справу в заочному порядку. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 21.05.2008 року був прийнятий на роботу до ВАТ «Азовзагальмаш» на посаду контролера на контрольно-пропускному пункті. 08.09.2014 року позивача звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні робітника виплата всіх сум, що підлягають сплаті від підприємства, закладу, організації проводиться в день звільнення. Про нараховані суми , що підлягають сплаті робітнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити робітника перед виплатою вказаних сум. Частиною 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач належними та допустимими доказами довів факт того, що він працював у спірний період часу в ПАТ «Азовзагальмаш», тобто в серпні та вересні 2014 року. Натомість відповідач як працедавець не надав належних доказів виплати заробітної плати за вказані місяці та не спростував заявлені суми позовних вимог, що свідчить про наявність заборгованості в розмірах, заявлених позивачем, а саме за серпень 2014 року - 1475 гривень, за вересень 2014 року - 462,42 гривень. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Враховуючи наступні обставини, а саме що з позивачем не проведений повний розрахунок при його звільненні, відповідач не надав суду доказів відсутності своєї вини у затримці виплати [PERSON] заробітної плати в день його звільнення, з моменту звільнення позивача з підприємства пройшло більше двох місяців, а саме 75 робочих днів, тому на його користь слід стягнути середню заробітну плату за час затримки розрахунку з 09 вересня 2014 року по 19 грудня 2014 року за 75 днів затримки виплати заробітної плати. Зважаючи на вищезазначені обставини та з урахуванням відсутності в матеріалах справи достовірних доказів про розмір заробітної плати позивача, кількості відпрацьованих днів за останні два місяці, кількості днів невикористаної відпустки, графіку його роботи, суд зобов'язує відповідача провести виплату позивачеві середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, а саме за 75 робочих днів, виходячи з середньоденної заробітної плати за останні повні два місяці перед звільненням. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи, що факт порушення трудових прав [PERSON] знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, обґрунтованими визнаються і позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки, у відповідності з положеннями ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд стягує з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 800 гривень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 гривень за вимоги майнового характеру. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial