Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом який обгрунтовував тим, що він надав відповідачу в борг грошові кошти в загальній сумі 550 гривень на його прохання по телефону, які частинами перерахував на його картковий р ахунок 25.06.2012 р. в сумі 300 гривень, а 27.06.2012 р. - 250 гривень. Мати відповідача [PERSON] на той час знаходилась в с.Хітці Гадяцького району Полтавської області і гарантувала повернення коштів через місяць. Він неодноразово звертався до [PERSON] з вимогами повернути позики, але відповідач відмовляє повернути борг. Крім того, також вказує, що звертався з заявою про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за шахрайство. 15.02.2014 року відносно матері відповідача [PERSON] було відкрито кримінальне провадження за ст.190 КК України, а 28.03.2014 р. слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження за відсутністю в її діях складу злочину, передбаченого ст.190 КК України. В зв'язку з цим просив суд стягнути з відповідача на його користь суму матеріальної шкоди в розмірі 550 гривень, якими заволодів позивач внаслідок обману, та 3 000 гривень як компенсації за спричинену моральну шкоду, які він зазнав внаслідок протиправних дій відповідача, а саме змінився його спосіб життя, він втратив душевну рівновагу, зазнав душевного болю і страждань. Розгляд справи просив провести за його відсутності. Відповідач позов не визнав і суду показав, що влітку 2012 року він зателефонував матері [PERSON] і попросив у неї грошові кошти, оскільки він є особою, відносно якого встановлено ІІІ групу інвалідності, і йому необхідно було проходити медичну комісію. Через деякий час на його картковий рахунок надійшли грошові кошти. Точного розміру суми він на даний час не пам'ятає, розмір 550 гривень не заперечує. Пізніше він дізнався, що [PERSON] добровільно перерахував на його банківську картку ці кошти. Він і його мати вважали це платою за виконання останньою робіт у господарстві позивача в с.Хітці Лохвицького району. Договір позики з [PERSON] він не укладав, грошові кошти безпосередньо у нього він не просив і повертати не обіцяв. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно з ч.1,3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1,2 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізчиних чи юридичних осіб, поданим відповіднодо цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч.ч.3,4 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанова суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Обґрунтовуючи наявність правовідносин з договору позики, позивач посилався на наявність усної домовленості між сторонами. Порядок укладення договору позики, його правова природа, визначені главою 71 ЦК України. Згідно з ч.ч.1,2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом частин 1 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Судом встановлено, що 25.06.2012 р. та 27.06.2012 року [PERSON] через Гадяцьку філію ПАТ «Полтава-банк» перерахував кошти відповідачу [PERSON] на картковий рахунок [NUMBER] в сумі 300 та 250 гривень відповідно (а.с.10, 11). Разом з тим, позивачем не надано суду письмового документу на підтвердження укладення договору позики та його умов у розумінні статті 207 та частини другої статті 1047 ЦК України. Зважаючи на те, що докази укладення договору позики у червні 2012 року між сторонами в матеріалах справи відсутні, відповідач заперечує про факт отримання ним грошових коштів у борг, а позивачем не доведено те, що він надав кошти в сумі 550 гривень відповідачу у борг, підстави для задоволення позову відсутні. Крім того, як встановлено судом, позивач звертався до суду з вимогами про стягнення за доовором позики грошових коштів в сумі 550 гривень з [PERSON] - матері відповідача, а також компенсацію за спричинену йому моральну шкоду в сумі 10 000 гривень. Рішенням Чорнухинського районного суду від 17.07.2015 року, яке набрало законної сили 21.09.2015 року, у задоволенні позову відмовлено. Вказаним судовим рішенням, зокрема, встановлено, що у червні 2012 р. відповідач просив у матері [PERSON] кошти для проходженя медичної комісії і згодом гроші в сумі 550 гривень надійшли на його картковий рахунок (а.с.24-25). Встановлені судовим рішенням, яке набрало чинності, обставини не підлягають повторному доказуванню та оцінці. Крім того, статтею 62 Конституції України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Матеріали справи не містять вирок суду щодо визнання відповідача винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.190 КК України. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позову в цій частині. З огляду на вказане, що позовні вимоги про стягнення з відповідача компенсації за спричинену моральну шкоду є похідними від вимог про стягнення майнової шкоди, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні і цих позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed