Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позов обґрунтований наступними обставинами. [PERSON] на праві власності належить домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Крім [PERSON] у вказаному будинку зареєстровані: син - [PERSON] та онук - [PERSON] . Позивач вказує, що [PERSON] не проживає у його будинку понад два з половиною роки. Він добровільно залишив житло, вивіз свої речі, оскільки вирішив створити сім`ю та жити окремо. Реєстрація відповідача у належному позивачу будинку, порушує його права користування, володіння та розпорядження як власника нерухомого майна, тому вимушений звернутись до суду. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09 березня 2021 року залучено до участі у справі замість позивача - [PERSON] , його правонаступника - [PERSON] . Позивач та його представник у відкрите судове засідання не з`явились. Представник позивача подав до канцелярії суду заяву, в якій позов підтримав в повному обсязі, просив розгляд справи проводити у відсутність позивача та його представника. Відповідач та його представник у відкрите судове засідання не з`явились. Представник відповідача подав до суду заперечення на позовну заяву, в яких зазначив, що доводи стосовно не проживання відповідача у вказаному будинку не відповідають дійсності. Характер роботи відповідача передбачає тривалі командирування по Україні та за кордон. Протягом 2018-2019 років, відповідач через погіршення стану здоров`я проходив стаціонарне лікування у медичних закладах України. Крім того, в будинку, де проживав відповідач, залишились його особисті речі та меблі. Представник відповідача також зазначив, що сусіди [PERSON] та [PERSON] в особистій розмові повідомили, що акт про не проживання відповідача у спірному будинку їх змусив підписати [PERSON] - син [PERSON] , а [PERSON] до них особисто не звертався. Також зазначив, що відповідач з народження був зареєстрованим у вказаному будинку, в цьому будинку проживала його родина, а після смерті матері - [PERSON] , - він є спадкоємцем першої черги за законом. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинку від 21 січня 1993 року, [PERSON] на праві власності належило домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Відповідно до Довідки (виписки із домової книги про склад сім`ї та прописку) № 83 від 05 січня 2020 року вбачається, що у вказаному будинку зареєстровано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 8). Встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 40). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 березня 2021 року вбачається, що спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , а саме, житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , є його син - [PERSON] (а.с. 47). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 246329398 від 01 березня 2021 року, житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстрований за [PERSON] (а.с. 47 об.) Як встановлено судом, у належному позивачу будинку зареєстровано відповідача - [PERSON] . Реєстрація відповідача у спірному будинку також підтверджується довідкою Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській (а.с. 11). Разом із цим, відповідно до Акту про не проживання від 05 лютого 2020 року, складеного суcідами: [PERSON] , [PERSON] та завіреного в.о. голови ОСН-КМ «Сахарний» в м. Одесі вбачається, що [PERSON] в будинку [ADDRESS] , не проживає понад два з половиною роки. Житловим приміщенням не користується, в будинку відсутні його особисті речі, домоволодіння залишив добровільно, вселитись не намагався (а.с. 9). Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд вважає, що вони виникли в зв`язку із припиненням права користуванням чужим майном, а тому регулюються Главою 32 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. [PERSON] набув право користування будинком позивача, та був зареєстрований в ньому, як член сім`ї попереднього власника житла, а тому його непроживання в будинку більше ніж один рік позбавляє його права користування будинком, який належить на праві власності позивачу. Суд не приймає до уваги доводів представника відповідача, зазначених в запереченнях на позовну заяву, адже жодних належних та допустимих доказів, на підтвердження вказаних обставин суду не надано. Щодо наданих копій паспорта громадянина України для виїзду за кордон, суд вважає, що вони жодним чином не спростовують факт непроживання [PERSON] у вказаному будинку понад два з половиною роки, оскільки всі відмітки у вказаному документі датовані у період з 2012 по 2017 роки, що спростовує доводи представника про тривалі командирування відповідача за кордон протягом останіх двох з половиною років. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими, та такими, що знайшли своє підтвердження в ході судового засідання. Задовольняючи позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд зауважує на тому, що зняття з реєстрації місця проживання, в силу ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» проводиться відповідними органами реєстрації на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання є дискреційними повноваженнями відповідних органів реєстрації, а рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є безумовною підставою для цих органів щодо зняття відповідача з реєстрації місця проживання. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 гривень підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved