Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Єврокар Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 22.08.2017 року між ним та ТОВ «Єврокар Україна» укладено договір фінансового лізингу № 3024, згідно якого предметом Лізингу по даному договору є транспортний засіб «ВАЗ-2170 «Ргіога Сідан», за умовами якого лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на умовах, передбачених договором, а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. На виконання умов договору ним було сплачено 17 680 грн. Однак, отримавши в офісі відповідача договір фінансового лізингу, дізнався, що за умовами укладеного ним договору він має отримати в користування легковий автомобіль ЗАЗ «Сенс», вартістю 176 800,00 грн. Водночас менеджер-консультант ТОВ «Єврокар Україна», Олена, на подані зауваження відносно невідповідності попередньо наданої інформації умовам договору пояснила, що даний договір є типовим і основна інформація про обраний транспортний засіб і платежі наявна у додатках до договору, які він отримає після проставлення відповідних печаток. Водночас його запевнили, що 28.08.2017 року в м. Черкаси він отримає додатки разом із автомобілем. Таким чином, за умовами вищевикладеного договору, відповідач зобов'язався придбати у свою власність та передати позивачеві в користування автомобіль марки «ЗАЗ «Сенс», а позивач у свою чергу сплачувати лізингові платежі відповідно до умов договору. 28.08.2017 року позивач в телефонному режимі дізнався від представника відповідача про нову вимогу товариства, зокрема щодо сплати на його користь 40 000 гривень. Крім того, не неодноразові телефонні звернення позивача до представників підприємства-відповідача в м. Черкаси та в м. Києві, останніми повідомлялось про необхідність додаткової сплати вищевказаної суми, після чого можна буде предметно розмовляти про умови надання автомобіля в лізинг. 08.09.2017 року він звернувся до відповідача з письмовою заявою про розірвання договору та з вимогою повернути сплачений ним авансовий внесок та витрати у вигляді комісії банку. Однак, з отриманого від відповідача листа № 2017 від 13.10.2016 року дізнався про те, що договір буде розірвано, але сплачену ним суму комісії за організацію договору, в розмірі 17680 гривень повернуто не буде. У зв'язку з викладеним, просить визнати укладений між ним та відповідачем договір фінансового лізінгу №3024 від 22.08.2017 року недійсним, стягнути з відповідача безпідставно отримані ними кошти в розмірі 17 680 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила позов задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причину неявки до суду не повідомив. Таким чином, оскільки відповідач у судове засідання свого представника не направив, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за відсутності представника, не скористався правом надання заперечень проти позову, у зв'язку з чим суд вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 284 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали, справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 22 серпня 2017 року між ТОВ «Єврокар Україна» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 3024. Відповідно до п.3.1.1, п.3.1.2 вказаного договору лізингодавець зобов'язаний придбати предмет лізингу, який визначено лізингоодержувачем, та передати придбаний для лізингоодержувача предмет лізингу. П.3.3 вказаного договору вказано, що лізингоодержувач зобов'язаний до отримання предмету лізингу, на умовах та порядку передбаченим договором, сплатити передбачені даним договором платежі. Згідно з п. 1.1 ст.1 договору фінансового лізингу предметом лізингу є автомобіль «ЗАЗ «Сенс», комплектація Standart +, об'єм двигуна 1,3, МТ, 4х2». Пунктом 1.7 договору фінансового лізингу передбачено, що предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.5 ст.9 даного договору. На виконання умов договору [PERSON] було сплачено 17 680 грн. з призначенням платежу: «авансовий платіж за договором лізингу №3024 від 22.08.2017 року», що підтверджується квитанцією. Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг». Згідно ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг це вид цивільно - правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) і договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, оскільки договір фінансового лізингу, який укладений між юридичною особою - ТОВ «Єврокар Україна» та фізичною особою [PERSON] містить елементи договору найму транспортного засобу, то в силу положень ч. 2 ст. 799 ЦК України він підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню. Матеріалами справи підтверджено, що спірний правочин в порушення зазначених вимог закону, укладений у простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення. Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. За змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У відповідності до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно п.12.1 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк встановленого чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Тобто, за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 20 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії за організацію договору. Частиною 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі включають в себе: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Комісія за організацію договору не є в розумінні ст. 16 Закону України «Про захист прав споживачів» лізинговим платежем, оскільки не відноситься до витрат лізингодавця, які безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу та фактично полягає лише у виготовленні типової форми договору. Більш того, відповідачем не обґрунтовано співмірність розміру комісії за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги. За змістом укладеного правочину, розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає. Крім того, укладаючи правочин сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатками до договору, які до нього не долучені. Таким чином, аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 22.08.2017 року, укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що він містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII, якими виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу та наявність у зв'язку із цим підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Оскільки [PERSON] сплатив ТОВ «Єврокар Україна» 17 680 грн., суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача дана сума сплачена позивачем за договором фінансового лізингу №3024 від 22.08.2017 року. Стаття 60. ЦПК України зазначає, представником у суді може бути адвокат або законний представник. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно договору про надання правової допомоги, позивачем сплачено адвокату 3000 грн. Таким чином до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 3000 грн. за послуги адвоката. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved