Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та визнання за ним права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що він у 2005 році домовився з громадянами [PERSON] та [PERSON] про продаж належної їм на праві приватної власності квартири за адресою: [ADDRESS]. При цьому, як зазначає позивач сторонами були виконані усі істотні умови, що випливають з договору купівлі-продажу, а саме: позивачем сплачено грошові кошти за вказану квартиру, а громадяни [PERSON] та [PERSON] передали йому квартиру. Домовленість щодо продажу квартири мала усний характер, а оформити договір купівлі-продажу нотаріально сторони не встигли, оскільки громадяни [PERSON] померли. Відповідач у справі є донькою померлих [PERSON] та [PERSON] і, в силу ст.1261 ЦК України, спадкоємцем першої черги за законом. Позивач та його представник - [PERSON], який діє на підставі довіреності від 21.02.2014р., у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Надали для долучення до матеріалів справи документи, які були прийняті судом та долучені до матеріалів справи. Відповідач у судовому засіданні позов визнала в повному обсязі та не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Зазначила, що спадщину в вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] у встановленому законом порядку не приймала та не збирається, а також вказувала на те, що їй відомо про наявність усної домовленості її батьків з позивачем щодо продажу даної квартири, і що вона на неї не претендує. Ухвалою суду від 21.02.2014р. було відмовлено [PERSON] у прийнятті визнання позову [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, а судовий розгляд продовжено. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними докази та вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Позивач просить визнати дійсним усний договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст.657 ЦК України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст.210 ЦК України). Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Таким чином, договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та громадянами [PERSON] та [PERSON] (в разі наявності відповідної домовленості та досягнення усіх істотних умов договору) мав укладатися в письмовій формі, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Втім, як свідчать матеріали справи та не спростовано позивачем, жодної із вказаних вимог дотримано не було. Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної в п.13 Постанови Пленуму №9 від 06.11.2009р.), вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Таким чином, враховуючи відсутність державної реєстрації, договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та громадянами [PERSON] та [PERSON] не є укладеним і не створює прав та обов'язків для сторін. Щодо посилань позивача на положення ст.218 ЦК України, в якості підстави для задоволення позову, суд зазначає наступне. За приписами ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним (ч.2 ст.218 ЦК України). Позивач вказує на те, що були виконані усі істотні умови, що випливають з договору купівлі-продажу, а саме: позивачем сплачено грошові кошти за вказану квартиру, а громадяни [PERSON] та [PERSON] передали йому квартиру. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона на засадах змагальності повинна довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог та заперечень. Однак, всупереч наведених норм, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження як досягнення між сторонами згоди щодо істотних умов договору купівлі-продажу квартири (ціни, предмету, строків виконання тощо), так і факту виконання ними умов такого договору (сплату коштів за квартиру продавцеві, передачу квартири покупцеві тощо). В матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази існування між [PERSON] та громадянами [PERSON] та [PERSON] домовленості про продаж належної їм на праві приватної власності квартири за адресою: [ADDRESS]. Визнання ж відповідачкою, яка є донькою [PERSON] та [PERSON], позову, не може вважатися доказом на підтвердження вказаних обставин, оскільки з огляду на положення абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину (аналогічної позиції дотримується й Верховний Суд України в п.12 Постанови Пленуму №9 від 06.11.2009р.). До того ж, як вже зазначено судом, внаслідок відсутності державної реєстрації, договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та громадянами [PERSON] та [PERSON] не є укладеним і не створює прав та обов'язків для сторін. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним. Враховуючи те, що договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та громадянами [PERSON] та [PERSON] не є укладеним і не створює прав та обов'язків для сторін, а також відсутність інших підстав для визнання за позивачем права власності на вказану квартиру, суд відмовляє також й у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Згідно положень ст.88 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed