Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ФОП [PERSON]. про захист прав споживача, шляхом розірвання договору та стягнення авансу, який мотивував тим, що між ним та відповідачем 07.04.2015 року було укладено договір побутового підряду №FB-1796L, відповідно до умов якого відповідач зобов'язувався задовольнити його побутові потреби, а саме: виготовити та встановити металопластикові вікна в його квартирі. Відповідно до п.2.1 Договору, вартість складає 7 600 грн. 00 коп., а пунктом 2.2. Договору передбачено сплату завдатку в розмірі 500 грн. На виконання умов вказаного договору, ним було сплачено відповідачу 3 000 грн. 00 коп., з яких 500 грн. - завдаток та 2 500 грн. - аванс. 09.04.2015 року йому стало відомо, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну та характеристики якості матеріалів, явно не задовольнятимуть його інтересів та вимог як споживача, крім того, він не матиме можливості сплатити вищевказану ціну, а тому звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору та повернення суми авансу. Відповідач листом його повідомив про те, що розірвання договору є неможливим, крім того, відмовився повертати сплачену суму авансу. Звертає увагу на те, що про своє бажання розірвати договір він повідомив відповідача через день після його укладення. На підставі наведеного, позивач був змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та просить ухвалити рішення, яким розірвати вищевказаний договір та стягнути з відповідачва на його користь суму сплаченого авансу в розмірі 2 500 грн. 00 коп. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, у зв'язку з перебуванням у відрядженні, а також свої письмові заперечення проти позовних вимог. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши письмові заперечення відповідача, повно і всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне. Частиною першою статті 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В ході судового розгляду встановлено, що між [PERSON] та ФОП [PERSON] 07.04.2015 року було укладено Договір №FB-1796L, відповідно до умов якого відповідач зобов'язувався задовольнити побутові потреби позивача, а саме: виготовити та встановити металопластикові вікна в квартирі позивача (а.с.3-4 - копія Договору). Пунктом 2.1 Договору передбачено, що вартість виробів складає 7 600 грн. 00 коп., а пунктом 2.2. Договору передбачено сплату завдатку в розмірі 500 грн., який у відповідності до п.4.1 Договору замовнику не повертається у разі невиконанням останнім п.3.1 або 3.1.1. даного Договору. Як встановлено в ході судового розгляду, на виконання умов вказаного Договору, позивачем було сплачено відповідачу 3 000 грн. 00 коп., з яких 500 грн. - завдаток та 2 500 грн. - аванс, що підтверджується відповідачем в його письмових запереченнях, приєднаних до матеріалів даної справи. Як пояснив позивач, 09.04.2015 року йому стало відомо, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну та характеристики якості матеріалів, не задовольнятимуть його інтересів та вимог як споживача, у зв'язку з чим він звернувся до відповідача з письмовою заявою про розірвання договору та повернення суми авансу (а.с.8 - копія заяви позивача). Відповідач листом-повідомленням від 10.04.2015 року відповів на лист позивача, що розірвання договору є неможливим, крім того, відмовився повертати сплачені грошові кошти (а.с.9 - копія повідомлення відповідача). Позивач наголосив на тому, що повідомив відповідача про бажання розірвати договір через день після його укладення. Отже, задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд виходив з наступного. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Виходячи зі змісту ч.ч.1,3,4,5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно з тлумаченнями Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Відповідно до роз'яснень п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). Виходячи зі змісту ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Держава створює умови для здобуття споживачами потрібних знань з питань реалізації їх прав. Захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи, що здійснюють державний санітарно-епідеміологічний нагляд, інші державні органи, органи місцевого самоврядування згідно із законодавством, а також суди. Згідно ч.1 ст.865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. У відповідності до ч.2 ст.867 ЦК України, замовник має право у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору, та відшкодувавши йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті. Умови договору, що позбавляють замовника цього права, є нікчемними. Таким чином, в ході судового розгляду достовірно встановлено, що між сторонами дійсно був укладений договір побутового підряду, позивач вніс відповідно до умов договору суму завдатку в розмірі 500 грн., крім того, останній сплатив аванс в розмірі 2 500 грн., що також знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду, однак через день після цього він, як замовник та споживач, зрозумівши неможливість в подальшому сплатити суму, обумовлену договором, звернувся з письмовою заявою до відповідача з проханням розірвати договір та повернути суму авансу, на що отримав відмову, у зв'язку з чим суд дійшов до висновку, що його права, як споживача, були порушені, а тому наявні законні підстави для задоволення вимог останнього в повному обсязі, оскільки вони є обгрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Крім того, у відповідності до ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп. На підставі наведеного та

Outcome: approved