Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ЮГТРАНС» про зміну дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що наказом №97-к від 28.11.2016 року його було прийнято на посаду механіка у ТОВ «Компанія «ЮГТРАНС». 06.06.2017 року він написав заяву про звільнення за власним бажанням. Після звільнення трудову книжку позивач отримав 10.07.2017 року і дізнався у цей день, що у трудовій книжці зроблено запис про звільнення за власним бажанням 07.04.2017 року. Вважає, що у трудовій книжці у записі про звільнення допущена помилка у даті звільнення, оскільки дата звільнення має бути 07.06.2017 року. Окрім цього за весь час роботи заробітна плата не виплачувалась та існує заборгованість по виплаті заробітної плати з листопада 2016 року по 07.06.2017 року. Позивач звертався до відповідача із заявою про видачу довідки про заборгованість по заробітній платі. Відповідач отримав лист 23.06.2017 року, що підтверджується поштовим повідомленням. Однак жодної відповіді надано не було. Також він звертався до відповідача для внесення виправлень у трудовій книжці стосовно дати звільнення. Усно йомубуло відмовлено, тому ін вимущений звернутися до суду з таким позовом. В звязку з викладеним, з урахуванням збільшення позовних вимог, просить суд: 1) зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «ЮГТРАНС» внести виправлення у запис про звільнення його за власним бажанням з посади механіка ТОВ «Компанія «ЮГТРАНС», а саме замість дати звільнення 07.04.2017 року вказати 07.06.2017 року; 2) стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 28.11.2016 року по 07.06.2017 року у сумі 19345 гривень 91 копійки без утримання податків та інших обов'язкових платежів, середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільнені в сумі 2815 гривень 60 копійок без утримання податків та інших обов'язкових платежів, грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1089 гривень 91 копійки без утримання податків та інших обов'язкових платежів. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник відповідача у засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, про причини неявки суду не повідомив. Враховуючи згоду представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Вислухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працював у товаристві з обмеженою відповідальністю «Компанія «ЮГТРАНС» з 28.11.2016 року на посаді механіка, що підтверджується копією трудової книжки. З копії заяви вбачається, що 06.06.2017 року [PERSON] написав заяву про звільнення за власним бажанням. Згідно записів трудової книжки, [PERSON] звільнений 07.04.2017 року за власним бажанням на підставі наказу №031-а від 07.04.2017 року. На адресу відповідача судом неодноразово направлялася ухвала про надання копій наказів про прийняття на роботу, відпустку, звільнення [PERSON]; відомостей про оплату [PERSON] заробітної плати; табелів обліку робочого часу за період з листопада 2016 року по червень 2017 року, проте відповідачем дані вимоги не були виконані. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. З заяви [PERSON] про звільнення за власним бажанням вбачається, що вона написана 06.06.2017 року та отримана відповідальним працівником підприємства також 06.06.2017 року. Враховуючи вищезазначене, оскільки заява про звільнення за власним бажанням датована 06.06.2017 року, суд дійшов висновку, що датою звільнення слід вважати 07.06.2017 року, а не 07.04.2017 року, як зазначено у наказі. Таким чином, позовні вимоги в частині зміни дати звільнення підлягають задоволенню шляхом зміни дати звільнення [PERSON] в наказі ТОВ «Компанія «ЮГТРАНС» №031-а від 07.04.2017 року «Про звільнення з роботи» з 07 квітня 2017 року на 07 червня 2017 року, зобов'язавши відповідача внести відповідні зміни щодо дати звільнення з роботи до трудової книжки [PERSON] Відповідно дост.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається із розрахунку наданого позивачем, заборгованість ТОВ «Компанія «ЮГТРАНС» із заробітної плати перед позивачем [PERSON] за період з 28.11.2016 року по 07.06.2017 року складає 19345 гривень 91 копійки. Докази того, що вищевказана заборгованість виплачена позивачу [PERSON] у матеріалах справи відсутні. Таким чином, вимога позивача про стягнення заборгованості із заробітної плати є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 29.01.2014р. у справі №6-144цс13, яка є обов'язковою для застосування за правилами статті 360-7 ЦПК України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України,є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно розрахунку, наданого позивачем, сума середнього заробітку за період з 08.06.2017 року по 03.08.2017 року (день звернення до суду) складає 5268 гривень 14 копійок (90,83 грн. середньоденний заробіток Х 58 днів затримки), без вирахування податків і обов'язкових платежів, яка підлягає стягненню з відповідача. Сума середнього заробітку за невикористані дні щорічної відпустки за 12 календарних днів становить 1089 гривень 91 копійки (12 днів Х 90,83 грн.) без вирахування податків і обов'язкових платежів, яка підлягає стягненню з відповідача. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.10 ЦПК України). За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «ЮГТРАНС» про зміну дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1280 гривень.

Outcome: approved