Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовною заявою до [PERSON] в якому просить визнати за ним право власності на 58,995% частки квартири [ADDRESS] зареєстрованої на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1609 від 16.11.2012 року за [PERSON] ; визнання права власності на 41,005% частки квартири [ADDRESS] , зареєстрованої на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1609 від 16.11.2012 року за [PERSON] ; виділення в натурі 58,995% частки квартири [ADDRESS] [PERSON] ; усунення [PERSON] перешкод в користуванні квартири [ADDRESS] шляхом зобовязання [PERSON] надати ключ від квартири [PERSON] та стягненні з [PERSON] на користь [PERSON] судових витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач та його представник пояснили, що позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу № 1609 від 16.11.2012 року. Позивач отримав два споживчих кредита і на ці кошти була придбана вказана квартира і тому позивач вважає що йому належить саме 58,995% частки квартири. До квартири він не приходить декілька років бо там мешкає інший чоловік тому просить надати йому ключі від квартирі. Перешкод в користуванні квартирою йому ніхто не чинить. Представник відповідачки позов не визнала, вказуючи, що права власності позивача ніхто не може позбавити особливо таким шляхом який він зазначив. Перешкод в користуванні квартирою йому ніхто не чинить, сам він до квартири не приходить. Ухвалою судді від 21.11.2016 року відкрито провадження по справі. Ухвалою судді від 21.11.2016 року повернуто заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 21.11.2016 року відмовлено в прийнятті зустрічного позову. Ухвалою суду від 26.09.2017 року зупинено провадження по справі до розгляду до набрання законної сили рішення про визнання права власності за дитиною. Ухвалою суду від 15.01.2019 року поновлено провадження по справі та визначено розглядати справу в порядку спрощеного провадження. Ухвалою суду від 18.04.2019 року визначено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 27.05.2019 року закрито підготовче засідання. Заслухавши пояснення позивача представників сторін, дослідивши матеріали справи суд находить позов який задоволенню не підлягає. Встановлено, що у період з 03.02.2006 року по 10.09.2015 року сторони перебували в зареєстрованому Кіровським відділом запису реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції шлюб та який 17.11.2015 року рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда було розірвано. В період шлюбу 16.11.2012 року сторони придбали квартиру [ADDRESS] за ціною 164 000,00 грн. Відповідно до ст.353 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Норма про непорушність права власності стосується всіх її форм тоді як ст. 41 Конституції України передбачає непорушність лише права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканості самого майна власника. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Частина 2 ст.362 ЦК України встановлює загальне правило, згідно з яким власник може бути позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Позбавлення власника права власності можливе у випадках звернення стягнення на майно за його борговими зобов`язаннями, конфіскації майна як санкції за скоєні адміністративні правопорушення чи кримінальні злочини. Здійснюється припинення права власності в судовому порядку. Частина 3 передбачає можливість припинення права власності шляхом примусового відчуження майна з мотивів суспільної необхідності за підставами і в порядку, встановленими законом, але лише за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості. Такі правові наслідки наступають, зокрема, у випадках викупу пам`яток історії та культури (ст. 352), викупу земельної ділянки у зв`язку з суспільною необхідністю (ст. 350), реквізиції (ст. 353). Однак в умовах воєнного або надзвичайного стану примусове відчуження майна здійснюється з наступним повним відшкодуванням його вартості. Стаття 365 Цивільного кодексу України, яка закріплює «спосіб позбавлення права власності в законному порядку», та встановлює, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Право на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Доказів про те, що придбання даної нерухомої власності, 15.11.2012 року сторонами на ім`я позивача відбувалося на кошти та відсотки за кредитним договором №42#00017300583 по якому було отримано кредит в сумі 40100,0.0 грн. сума вартості збільшується на 33% річних і становить додатково 13233,00 грн. у рік із врахуванням тривалості дії укладеного договору у чотири роки шість місяців, відповідно вартість придбаного майна збільшується на 59 548,50 грн. відповідно до договору №42#00017300583, та комісія за надання вказаного кредиту у сумі 4.3% від суми кредиту, що становить 1724,30 грн. також збільшує вартість придбаного нерухомого майна не встановлено. 15.11.2012 року позивачем було отримано кредит в сумі 40100,00 грн. та сума боргу збільшується на 33% річних відповідно до договору №42#0001730058! крім того, для погашення боргу за кредитним договором №014/ZB60HH/3/001 від 12.11.2012 року,а 26.11.2013 року отримав інший кредит на суму 13 889,00 грн., що не доводить придбання квартири на ці кошти. Відповідно відсоткова належність спільного нерухомого майна на думку позивача може бути поділена відповідному співвідношенні: 58,995% за часткою внесених оплат належить позивачу, 41,005% за часткою спільного придбання під час шлюбу - відповідачу , що є на думку суду безпідставним та таким, що не ґрунтується на законі. Оскільки суд відмовив в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на частку квартири тому суд відмовляє в похідних від цих вимог про виділ в натурі вказаної частки квартири. За нормами статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Статтею 347 передбачена відмова від права власності у випадках: особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності; у разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову; у разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Доказів того ,що кошти які отримав позивач по кредиту від 15.11.2012 року після розірвання шлюбу пішли на придбання квартири не доведені. Позовні вимоги щодо усунення перешкод в користуванні власністю шляхом надання ключа від квартири задоволенню не підлягають, оскільки доказів того ,що відповідачка чинить перешкоди в користуванні власністю не надані в судому засідання. Позивач в судовому засіданні пояснив, що він в квартиру буд. [ADDRESS] де він є власником не приходить тривалий час, вказуючи на те, що там мешкає інший чоловік з його бувшою дружиною , випадків що його не пускають в квартиру не було, ключ від квартири в нього мається. Оскільки позивач не довів про наявність перешкод зі сторони відповідачки у користуванні квартирою тому в задоволенні цієї вимоги суд відмовляє. Згідно квитанції та розрахунків на правнича допомога становить 6 000 грн., але з відрахуванням на те, що суд відмовив в прийнятті зустрічного позову, тому витрати по зустрічному позову та завірення копій документів по зустрічному позову задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України суд стягує з [PERSON] витрати на правничу допомогу в розмірі 4 500 грн. на користь [PERSON] . На підставі ст. 69,70,СКУкраїни,

Outcome: approved