Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Токмацького районного суду Запорізької області з позовом до ТОВ «Токмацький ковальсько-штампувальний завод» про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 01.01.2019 року був прийнятий в інструментальний цех фрезерувальником з виготовлення графітових електродів 5 розряду ТОВ «Токмацький ковальсько-штампувальний завод», згідно наказу №33 від 28.12.2018 року, про що є запис в трудовій книжці. 07.10.2019 року наказом № 176 від 21.10.2019 року його звільнено на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули. 28.10.2019 року позивач звернувся з заявою до керівництва ТОВ «Токмацький ковальсько-штампувальний завод» про скасування наказу від 21.10.2019 року № 15/К «Про звільнення [PERSON] » як такий що порушує його права та суперечить законодавству України, в зв`язку з підписанням контракту про проходження громадянами України військової служби у збройних силах України від 09.10.2019 року, відповідно якого 09.10.2019 року був прийнятий на військову службу за контрактом. Листом № 042/1906 від 14.11.2019 року керівництвом ТОВ «Токмацький ковальсько-штампувальний завод» позивача було запрошено на 21.11.2019 року на підприємство з трудовою книжкою для внесення змін до неї та ознайомлення з наказом про скасування наказу «Про звільнення [PERSON] » та в той же час позивача звільнили у зв`язку з вступом на військову службу за контрактом, згідно пункту 3 статті 36 КЗпП України. Вважає звільнення його з роботи 21.11.2019 року на підставі п.3 статті 36 КЗпП України зв`язку з із вступом на військову службу незаконним, оскільки гарантії збереження місця роботи, посади і середнього заробітку на підприємстві, встановлені частиною третьою статті 119 КЗпП України, поширюються на нього, як на особу, яка на виконання свого військового обов`язку була прийняти на військову службу за контрактом під час дії в Україні особливого періоду. Позивач просив суд поновлення його на роботі і стягнення оплати за час вимушеного прогулу. Ухвалою суду від 04.05.2020 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження. \~ \~ \~ \~15.05.2020 року надійшла заява позивача про поновлення пропущеного строку для подання позовної заяви про поновлення на роботі, посилаючись на пропуск місячного строку звернення до суду з поважних причин, оскільки 01.12.2019 року звертався до роботодавця з заявою про скасування наказу від 21.11.2019 року про звільнення, як такий що порушує його права та суперечить законодавству України з вимогою поновити на роботі, відповідь на яку він не отримав. 05.02.2020 року він звертався на Урядову лінію з питання порушення його прав, в кінці березня отримав відповідь Головного управління Держпраці у Запорізькій області, що під час перевірки ТОВ «Токмацький ковальсько-штампувальний завод» не встановлено порушення законодавства про працю щодо його звільнення. Також повинен був нести військову службу в добовому наряді та інші заходи, пов`язані із забезпеченням боєготовності військової частини, під час проходження військової служби у Збройних Силах унеможливлювало вчасне звернення до суду. В квітні 2020 року він звертався за правовою допомогою до Токмацького бюро безоплатної вторинної правової допомоги. Наказом Мелітопольського місцевого центру з надання БВПД від 17.04.2020 року № 20/11 йому надано безоплатну вторинну правову допомогу щодо складання документів процессуального характеру, а 23.04.2020 року наказом №101 уповноважено працівника бюро на надання безоплатної вторинної правової допомоги. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому він стверджує про порушення позивачем строку звернення до суду та відсутність підстав для його поновлення на роботі, оскільки гарантії за ч.3 ст.119 КЗпП України на [PERSON] не поширюються, у зв`язку з тим, що останній вступив на військову службу за контрактом від 09.10.2019 року на професійній основі, не в період виникнення кризової ситуації та дії особливого стану. В Україні оголошувалася часткова мобілізація низкою Указів Президента України «Про часткову мобілізацію»: від 17.03.2014 року №303/2014 на період 45 днів; від 06.05.2014 року №607/2014 на період 45 днів; від 21.07.2014 року №607/2014 на період 45 днів; від 14.01.2015 року №15/2015 на період 210 днів. Крім того, Указом Президента України від 26.11.2018 року №393/2018 в Україні оголошено воєнний стан з 14 год. 00 хв. 26.11.2018 року строком на 30 діб до 14 год. 00 хв. 26.12.2018 року.Оскільки закінчення періоду мобілізації та закінчення воєнного стану не оголошувалось окремим указом (законом), період воєнного стану, як і період мобілізації, закінчився зі спливом строку, на який оголошувався 26.12.2018 року. Отже, на момент укладання контракту військовою частиною [NUMBER] з позивачем [PERSON] , та у періоді дії контракту мобілізація не проводилася. Крім того, 05.02.2020 року [PERSON] звернувся на Урядову лінію. За результатами звернення була призначена перевірка правомірності звільнення. Проведеною перевіркою Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області в ході інспекційного відвідування юридичної особи ТОВ «Токмацький ковальсько-штампувальний завод», 16.03.2020 року було складено акт № ЗП8039/580/АВ, відповідно до якого порушень законодавства про працю не виявлено, про що листом від 20.03.2020 року №08/02.8-06/2962 повідомлено [PERSON] . У листі-відповіді ГУ Держпраці посилається на роз`яснення Держпраці України та військового комісаріату Дніпровського району м. Києва, відповідно яким укладення контракту на строк 6 місяців дає право на забезпечення гарантій ст.119 КЗпП України тільки в одному випадку якщо спочатку працівник був призваний на військову службу, а коли строк служби збіг і працівник підлягав демобілізації, він вирішив продовжити військову службу на умовах контракту. Інші випадки укладення контрактів на строк 6 місяців кваліфікуються як вступ на військову службу на професійній основі. У таких випадках працівник підлягає звільненню на підставі п.3 ст.36 КЗпП України. Щодо пропущення строку подання позовної заяви, вважає, що на поновлення строку, встановленого для подання позовної заяви немає підстав. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськраионного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ст. 233 КЗпП України). Наказом ТОВ «Токмацький ковальсько-штампувальний завод» № 200 «Про звільнення» [PERSON] було звільнено 21.11.2019 року, відповідно термін для звернення до суду з позовною заявою закінчився 22.12.2020 року. Так, [PERSON] посилається на неможливість надання позовної заяви у зв`язку із несенням служби в добових нарядах, та інших заходах пов`язаних із забезпеченням боєготовності військової частини, під час проходження військової служби у Збройних Силах, але у періоді дії контракту [PERSON] знайшов час для звернення до Урядової лінії (05.02.2020 року), для звернення до роботодавця з заявою про скасування наказу (01.12.2019 року), неодноразового звернення до координаційного центру з надання правової допомоги (накази від 17, 23.04.2020 року), відповідно причини пропущення строку звернення неможливо визначити як поважні. Вважає, що протиправність дій відповідача не доведена, а також пропущено місячний строк звернення до суду без поважних причин, а тому у задоволенні позову просить відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову з підставі, викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «Токмацький ковальсько-штампувальний завод». 01.01.2019 року був прийнятий в інструментальний цех фрезерувальником з виготовлення графітових електродів 5 розряду ТОВ «Токмацький ковальсько-штампувальний завод», згідно наказу №33 від 28.12.2018 року. 07.10.2019 року наказом № 176 від 21.10.2019 року його звільнено на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули. 28.10.2019 року позивач звернувся з заявою до керівництва ТОВ «Токмацький ковальсько-штампувальний завод» про скасування наказу від 21.10.2019 року № 15/К «Про звільнення [PERSON] » як такий що порушує його права та суперечить законодавству України, в зв`язку з підписанням контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України від 09.10.2019 року, відповідно якого 09.10.2019 року був прийнятий на військову службу за контрактом. 09.10.2019 року позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського (старшинського) складу строком на 6 місяців. Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 09.10.2019 року за №185-РС старшого солдата [PERSON] призначено старшим стрільцем відділення охорони взводу охорони роти охорони батальйону, ВОС-100868А. Листом № 042/1906 від 14.11.2019 року керівництвом ТОВ «Токмацький ковальсько-штампувальний завод» позивача було запрошено на 21.11.2019 року на підприємство з трудовою книжкою для внесення змін до неї та ознайомлення з наказом про скасування наказу «Про звільнення [PERSON] ». У зв`язку з отриманням контракту про проходження військової служби у Збройних силах України від 09.10.2019 року, укладеного з [PERSON] , 20.11.2019 року наказом №173к наказ від 21.10.2019 року №151к скасовано «Про звільнення [PERSON] » та поновлено [PERSON] на роботі за спеціальністю фрезерувальник, зайнятий обробкою графітових електродів 5 розряду інструментального цеху, виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу. 21.11.2019 року наказом №200 про припинення трудового договору позивача звільнено з роботи з посади фрезерувальника, зайнятого обробкою графітових електродів 5 розряд у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом, на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України, з яким позивач ознайомився 21.11.2019 року. Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи і фактично не оспорюються сторонами. За змістом п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є\~призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до\~частин третьої та четвертої\~статті 119 цього Кодексу. Згідно з ч.3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України\~«Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав на гарантій, передбачених нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються\~Законом України «Про оборону України»,\~Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»,\~Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу»,\~Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. За змістом\~статті 3 Закону України «Про оборону України»\~підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період. Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»\~особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII\~був затверджений\~Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49. Таким чином, з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року № 113-\~VII, який набрав чинності 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»,\~статтею 119 КЗпП України\~за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року (пункт 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»). Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію\~Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Згідно зі\~статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Відповідно до частин першої та другої\~статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені\~статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Згідно зі частиною другою\~статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою\~статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті\~51, частиною п`ятою статті\~53, частиною третьою статті\~57, частиною п`ятою статті\~61 Закону України «Про освіту». Як слідує зі змісту частини третьої\~статті 119 КЗпП України\~поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період. Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. Вказані правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 04.02.2019 року у справі № 426/11214/17, від 10.10.2018 року у справі № 369/14205/17-ц, від 25.04.2018 року у справі № 205/1993/17-ц, від 21.02.2018 року у справі № 211/1546/16-ц, від 14.02.2018 року у справах № 727/2187/16-ц та № 131/1449/16-ц. Таким чином, позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і останній, як військовослужбовець, несе службу особливого характеру під час дії в державі особливого періоду, а тому користується пільгами, передбаченими\~статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~та частиною третьою\~статті 119 КЗпП України, а тому звільнення позивача є незаконним і порушує трудові права позивача. Вирішуючи питання дотримання строку звернення до суду, встановленого законом, суд приймає до уваги таке. За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного. Відповідно до частини першої\~статті 233 КЗпП України\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається із матеріалів справи, з наказом про звільнення позивач був ознайомлений 21.11.2019 року. З позовом звернувся в суд 29.04.2020 року. Водночас, вказані позивачем у заяві про поновлення пропущенного строку звернення до суду причини не є такими, що об`єктивно унеможливлювали звернення до суду 5 місяців. Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] №244 від 18.10.2019 року [PERSON] вибув у відрядження до військової частини м. Токмак [NUMBER] з 21.10.2019 року до окремого розпорядження. Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] №23 від 31.01.2020 року [PERSON] прибув з відрядження з військової частини м. Токмак [NUMBER] 31.01.2020 року у військову частину [NUMBER] . Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] №23 від 31.01.2020 року [PERSON] вибув у м. Молочанськ Запорізької області у щорічну основну відпустку за 2019 рік тривалістю 5 діб та 1 доба на проїзд до місця проведення відпустки. Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] №28 від 07.02.2020 року [PERSON] прибув 07.02.2020 року з щорічної основної відпустки у військову частину [NUMBER] . Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] №29 від 10.02.2020 року [PERSON] вибув у відрядження до військової частини м. Токмак [NUMBER] з 11.02.2020 року до окремого розпорядження. Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] №88 від 27.04.2020 року [PERSON] прибув з відрядження з військової частини м. Токмак [NUMBER] 27.04.2020 року у військову частину. Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] №88 від 27.04.20020 року [PERSON] вибув у м. Молочанськ Запорізької області у щорічну основну відпустку за 2020 рік тривалістю 23 доби та 1 доба на проїзд до місця проведення відпустки та в зворотному напрямку з 28.04.2020 року по 23.05.2020 року. Будь яких доказів про те, що у військових частинах [NUMBER] та [NUMBER] розпорядок дня чи робочого тижня, а також розподіл службового часу військовослужбовця [PERSON] в період проходження служби був здійснений таким чином, що позбавляв його об`єктивної можливості звернутися до суду з позовом особисто або поштою, чи звернутися за професійною правничою допомогою, або видати довіреність на представництво своїх інтересів третій особі і оскаржити своє звільнення через представника, позивач не надав. Доказів про те, що під час перебування на території військових частин позивач, виконував завдання, пов`язані з військовою службою, які повністю обмежували його у спілкуванні листами та засобами зв`язку, матеріали справи теж не містять. Більш того, як вбачається з матеріалів справи, 01.12.2019 року позивач особисто оскаржував спірний наказ про звільнення ТОВ «Токмацький ковальсько-штампувальний завод», 05.02.2020 року звертався на Урядову лінію з питання незаконного звільнення, протягом проходження військової служби йому надавалися відпустки, проходив військову службу в м. Токмак Запорізької області (за місцем розташування суду), тобто мав об`єктивну можливість в передбачений законом строк самостійно або звернувшись за правовою допомогою, оскаржити своє звільнення в судовому порядку. Крім того, вжиття заходів досудового врегулювання спору, звернення за захистом до інших органів, не зупиняє встановлених ст. 233 КЗпП України строків звернення до суду. З урахуванням вказаних обставин, суд вважає, що пропуск позивачем, передбаченого\~ст. 233 КЗпП України\~строку звернення до суду, не обумовлено поважними причинами, тому згідно\~ст. 234 цього Кодексу\~відсутні підстави для його поновлення. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у разі пропуску передбачених\~ст. 233 КЗпП України\~строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд, з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав. Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed