Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до ФОП [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позов мотивований тим, що відповідно до трудового договору № 16521300453 від 28.05.2013 року позивач був прийнятий відповідачем на роботу водієм вантажів. 04.04.2014 року на підставі ст.38 КЗпП України позивач звільнився з роботи за власним бажанням. Однак, при звільненні з позивачем не було проведено розрахунок. Позивач вважає, що відповідач порушив вимоги ст.116 КЗпП України щодо проведення розрахунків в день звільнення 04.04.2014 року, а тому просить стягнути з відповідача 225 грн 19 коп. заборгованості по заробітній платі, 450 грн 23 коп. компенсації за невикористану відпустку, відповідно до ст.117 КЗпП України просить стягнути з відповідача 29 321 грн 92 коп. середнього заробітку за весь час затримки з 08.04.2014 року по цей час. Крім того, позивач вказує, що протиправними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 10 000 грн 00 коп. і просить стягнути з відповідача. Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31.05.2016 року в задоволенні позову [PERSON] до Фізичної особи підприємця [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди відмовити. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 23.06.2016 року справу повернуто до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області для ухвалення додаткового рішення. Ухвала суду мотивована тим, що при ухваленні рішення судом першої інстанції позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку не вирішені. Вирішуючи поставлене питання суд виходить з наступного. При розгляді справи судом встановлено, що 28.05.2013 року між сторонами укладено трудовий договір № 16521300453, на підставі якого позивач був прийнятий на роботу водієм вантажів. 04.04.2014 року позивач подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. На підставі зібраних доказів суд дійшов висновку, що позивача звільнено 07.04.2014 року. В цей день позивач не працював. При цьому судом встановлено, що відповідач має заборгованість перед позивачем по сплаті заробітної плати та компенсації за відпустку в сумі 675 грн 42 коп., що підтверджується довідкою ФОП [PERSON] від 07.05.2014 року № 5. На день розгляду справи вказані кошти позивачу не виплачені. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, суд виходив з того, що розрахунок з позивачем, який не працював в день звільнення, здійснюється на його вимогу. Разом із тим, позивач не зміг надати докази на підтвердження того, що він предявляв вимогу відповідачу про розрахунок. Наразі, борг відповідача перед позивачем по заробітній платі складає 675 грн 42 коп., який відповідач зобовязався повернути за першою вимогою позивача. Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги про сплату заробітної плати та компенсації за відпустку в сумі 675 грн 42 коп. є передчасними, оскільки наразі право позивача не порушено. Відтак необґрунтованими є і наступні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди Такий висновок суду прослідковується через весь текст рішення від 31.05.2016 року, однак суд не ухвалив рішення щодо вимоги про сплату заробітної плати та компенсації за відпустку. Відповідно до п.4 ч.1 ст.220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Outcome: dismissed