Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] звернулась 17 липня 2017 року до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 29 червня 2017 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON]; скасувати реєстрацію права власності на нерухоме майно; витребувати майно із чужого незаконного володіння, а саме зобов'язати [PERSON] повернути [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Позивач посилається на ст.ст. 11, 16, 202-203, 213, 215-216, 229, 230, 526, 545, 635, 637, 657 ЦК України та мотивує свої вимог тим, що вказаний договір укладений щодо майна, яке є спірним майном [PERSON] та [PERSON], в зв?язку з наявністю в Приморському районному суді м. Одеси спору щодо усунення перешкод [PERSON] у користуванні квартирою №55 у будинку №8 по вул. Скиданівській в м. Одесі шляхом вселення та спору [PERSON] та [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. При цьому, укладаючи спірний договір [PERSON] не проінформував приватного нотаріуса [PERSON], яка посвідчувала даний договір, про існування такого спору. Крім того, вказаний договір порушує права неповнолітніх дітей, які мешкають в квартирі. Провадження у справі відкрито 27 липня 2017 року. 07 листопада 2017 року представником [PERSON] подані заперечення на позов, в яких представник відповідача позов не визнає повністю, зазначає, що не вбачається можливим встановити, в чому саме полягає порушення прав Позивача по справі, що, в свою чергу, може призвести до визнання недійсним оскаржуваного правочину, адже квартира № 55, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Скидановська, б. 8, не є обєктом спільної сумісної власності, оскільки була придбана до реєстрації позивачем шлюбу з відповідачем, також згідно довідки про склад сімї зареєстрованими в квартирі № 55, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Скидановська, б. 8, є [PERSON] та [PERSON], тож оскаржуваним правочином не були жодним чином порушені права малолітніх дітей. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити повністю. При цьому вона підтвердила те, що станом на дату розгляду справи право власності позивачки на спірну квартиру відсутнє, а його наявність в минулому не підтверджена жодним рішенням суду, позивачка та діти в квартирі не проживають. Однак, представник позивача послалась на те, що відповідно до положень ст.ст. 215, 216, 229, 526, 635, 657 ЦК України, позов має бути задоволеним. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що будь-яких законних підстав для задоволення позову не має, а витребування майна на користь особи, яка не є власником цього майна взагалі суперечить принципам регулювання цивільних правовідносин. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з?явився, про поважність причин неявки суд не повідомив. Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засіданні не з?явилася надала суду заяву про слухання справи за її відсутності. \~ \~ \~ \~Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. \~ \~ \~ \~Відповідно до договору купівлі-продажу від 29.06.2017 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. \~ \~ \~ \~Відповідно до п.1.2 Договору квартира, що відчужується належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] 25.10.2007 року за реєстровим № 3382. \~ \~ \~ \~[PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 08.10.2011 року по 30.03.2017 року. \~ \~ \~ \~Відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 57 СК України, майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, якщо вона набуде до шлюбу. \~ \~ \~ \~Тобто, квартира [ADDRESS] відповідно до положень норм сімейного законодавства України на дату укладення спірного договору купівлі-продажу була особистою приватною власністю [PERSON] \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] відмовлено у визнанні вказаної квартири спільним майном подружжя, про що суду повідомили представники сторін. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. \~ \~ \~ \~За таких обставин, суд вважає, що [PERSON] як власник квартири [ADDRESS] станом на 29.06.2017 року мав законне право на укладення з [PERSON] договору купівлі-продажу даної квартири, без будь-якого додаткового погодження третіх осіб на здійснення такого правочину. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Таким чином, суд встановив, що позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на загальні підстави недійсності правочину, виконання зобов?язань та визначення форми договору купівіл-продажу, не наводить суду будь-яких обставин порушення [PERSON] вказаних норм закону та прав позивачки. При цьому, посилання позивача не те, що [PERSON], укладаючи спірний договір купівлі-продажу, увів в оману приватного нотаріуса [PERSON], приховавши наявність спору щодо об?єкту правочину, суд вважає безпідставним, так як п. 3.2 Договору містить підтвердження того, що продавець свідчить про не перебування відчужуваного майна «в спорі та під заставою, забороною, арештом», тобто перебування майна в спорі, який потягнув за собою певне його обтяження (заставу, арешт чи інше), чого в даному випадку судом не встановлено. Щодо позовних вимог про витребування майна, то відповідно до ст. 387 ЦК України, тільки власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, але [PERSON] не підтвердила своє право власності на спірне майно, а отже не може ставити питання про його витребування. За таких обставин, суд доходить висновку про необґрунтованість та надуманість вимог позивача і відмовляє у їх задоволенні повністю.

Outcome: dismissed