Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, про стягнення з [PERSON] інфляційні втрати у розмірі 160 008,08 гривень та 3% річних у розмірі 64 002,10 гривень за порушення зобов`язання, та судовий збір в розмірі 2 240,10 гривень. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02 жовтня 2012 року ухвалено рішення Голосіївським районним судом м. Києва, яким позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики був задоволений частково та присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики від 01.01.2009 року в розмірі 766428,36 грн., суму штрафу в розмірі 766428,36 грн. та судові витрати. Зазначене рішення суду ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.04.2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, - було залишено без змін. 27 лютого 2019 року Голосіївським районним судом м. Києва ухвалено рішення яким позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання, - задоволено частково. Присуджено до стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] , за неналежне виконання грошового зобов`язання за період з 03.08.2015 р. по 02.08.2018 р., - інфляційні втрати в розмірі 284 651грн. 49 коп., та три відсотки річних в розмірі 69041 грн. 55 коп., а всього суму в розмірі 353693 (триста п`ятдесят три тисячі шістсот дев`яносто три) грн. 04 коп. В іншій частині позовних вимог, відмовлено. 20 червня 2019 року Київським апеляційним судом винесено постанову, якою Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційних втрат та розподілу судового збору змінено, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] 277287,31 грн. інфляційних втрат та 3352,71 грн. у рахунок відшкодування витрат на оплату судового збору. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Оскільки відповідач порушила грошове зобов`язання, визначене рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2012 року у розмірі 1 532 856,72 гривень, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат в розмірі 160 008,08 гривень та 3% річних в розмірі 64 002,10 гривень в порядку передбаченому ст. 625 Цивільного кодексу України за період 03 серпня 2018 року по 23 грудня 2019 року. 25 лютого 2020 року Шевченківським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про направлення цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за невиконання грошового зобов`язання, до Дніпровського районного суду м. Києва за підсудністю. 03 червня 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва відкрите провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідачем копію ухвали, копію позовної заяви з доданими до неї документами не було отримано, конверт разом з вказаними документами повернувся до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання», крім того відповідач не скористався своїм процесуальним правом подати відзив на позов та докази на спростування заявлених вимог. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ст. 275 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У відповідності до ст.ст.174, 178 ЦПК України відповідач не скористалась своїм правом та не направила суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. На підставі ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 01 січня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, відповідно до якого, Позикодавець передає Позичальнику на умовах строковості та повернення, грошові кошти в розмірі 24743 євро та 63115 доларів США терміном на один місяць. 02 жовтня 2012 року Голосіївським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, задоволено частково. Присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 766 428,36 грн., суму штрафу в розмірі 766 428,36 грн. та судовий збір в розмірі 3219 гривень, а всього на загальну суму 1 536 075,72 гривень. в іншій частині позовних вимог відмовлено. 11 квітня 2013 року Апеляційним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2012 року залишено без змін. 14 травня 2014 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справах постановлено ухвалу, якою рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2013 року залишено без змін. 27 лютого 2019 року Голосіївським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання задоволено частково Присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] за неналежне виконання грошового зобов`язання за період 03 серпня 2015 року по 02 серпня 2018 року, інфляційні втрати в розмірі 284 651,49 гривень та три відсотків річних в розмірі 69 041,55 гривень, а всього на загальну суму в розмірі 353 693,04 гривень. 20 червня 2019 року Київським апеляційним судом винесено постанову, якою апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційних втрат та розподілу судового збору змінено, присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 277287,31 грн. інфляційних втрат та 3352,71 грн. у рахунок відшкодування витрат на оплату судового збору. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Відповідно до ст. 18 Цивільного процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. Виходячи з положень статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця. При цьому вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов`язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом. Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» саме державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення, зазначеного в статті 18 цього Закону. На примусовому виконання у приватного виконавця Виконавчого округу міста Києва Горбачева Сергія Федоровича перебуває виконавчий лист № 2-2370/12 виданий 30 листопада 2012 року Голосіївським районним судом м. Києва. 05 листопада 2019 приватним виконавцем Виконавчого округу міста Києва Горбачевим Сергієм Федоровичем винесено постанову про внесення зміни (доповнення) в автоматизованій системі виконавчого провадження, а саме: прізвище боржника вказати [PERSON] ( [PERSON] , [PERSON] ) Відповідно до частини першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Наявність судового рішення про стягнення боргу за договором позики, яке не виконано відповідачем [PERSON] , не припиняє правовідносини сторін по грошовому зобов`язанні боргової розписки, та не звільняє відповідача від відповідальності за не виконання грошового зобов`язання, оскільки зобов`язання перед позивачем залишилося невиконаним. Разом з тим, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18) Позивач в поданій ним позовній заяві вказує про те, що за судовим рішенням сума боргу становить 1 532 856,72 гривень та ставить вимогу про стягнення з відповідача на його користь трьох відсотків річних в сумі 64 002,10 гривень та інфляційних втрат від простроченої суми у розмірі 160 008,08 гривень за період з 03 серпня 2018 року по 23 грудня 2019 року. Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що твердження позивача про те, що основний борг складає суму в розмірі 1 532 856,72 гривень є хибним, оскільки, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва на користь [PERSON] присуджено до стягнення суму боргу в розмірі 766 428,36 гривень та суму штрафу в розмірі 766 428,36 гривень, в зв`язку з чим вираховувати інфляційні втрати та три проценти річних за цим позовом необхідно лише з суми основної заборгованості без врахування суми штрафу. Оскільки сума боргу за договором позики від 01 січня 2009 року становить 766 428,36 гривень, суд застосовує наступну методику для розрахунку 3% річних за прострочення грошового зобов`язання, яка має розраховуватись наступним чином: 766428,00 (сума боргу) х 3%/365 х 508 (днів прострочення виконання грошового зобов`язання за період 03 серпня 2018 року по 23 грудня 2019 року) = 32 001 грн. 00 коп. Розмір боргу з урахуванням інфляційної складової обраховується шляхом множення суми боргу на сукупний індекс інфляції за період прострочення боргу. Сукупний індекс інфляції обраховується за формулою ІІ ср. = ІІ1 х ІІ2 ...х ІІХ/100^n, де ІІ1 індекс інфляції за перший місяць заборгованості; ІІ2 індекс інфляції за другий місяць заборгованості; ІІХ індекс інфляції за останній місяць заборгованості; n - кількість місяців заборгованості За період з 03 серпня 2018 року по 23 грудня 2019 року сукупний індекс інфляції склав: серпень 2018 р- 100,0; вересень 2018 р- 101,9; жовтень 2018 р- 101,7; листопада 2018р- 101,4; грудень 2018 р- 100,8; січень 2019 р- 101,0; лютий 2019 р- 100,5; березень 2019 р- 100,9; квітень 2019 р- 101,0; травень 2019 р- 100,7; червень 2019 р- 99,5; липень 2019 р- 99,4; серпень 2019 р- 99,7; вересень 2019 р- 100,7; жовтень 2019 р- 100,7; листопад 2019 р- 100,1; грудень 2019 р- 99,8, а тому інфляційна складова на суму боргу в розмірі 766428,36 гривень за цей період становить 78 311,14 грн. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги наявність судового рішення у цивільній справі №2-2370/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики (розписка), яке відповідачем [PERSON] не виконано, позивачем правомірно заявлено вимоги про нарахування сум передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, тому суд присуджує стягнути з [PERSON] інфляційні втрати в розмірі 78311,14 гривень та 3 % річних 32001,00 гривень, за період з 03 серпня 2018 року по 23 грудня 2019 року від основної суми боргу за договором позики, яка складає 766 428,36 гривень. Відповідно до ч. 1. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача [PERSON] в суді здійснює адвокат Малиновська Вікторія Дмитрівна, на підтвердження повноважень, адвокатом надано копію Ордера на надання правничої (правової) допомоги від 24 грудня 2019 року та копію Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серії КС №7750/10, при цьому до матеріалів позовної заяви не долучено договір про надання правової допомоги, що підтверджує домовленість між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Таким чином, надавши оцінку наданим позивачем доказам на підтвердження заявлених вимог в частині стягнення з відповідача на його користь витрат на правничу допомогу в розмірі 16 692,00 гривень, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача в цій частині, оскільки позивачем не надав суду Договір про надання правової допомоги між [PERSON] та адвокатом Малиновською вікторією Дмитрівною, розрахунку витрат з обґрунтуванням часу, затраченого на надання адвокатських послуг із наведенням конкретних видів правничої допомоги, як і не надано акту про прийняття цих послуг (виконаних робіт), а також належних доказів на підтвердження їх оплати, а тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимоги про стягнення витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 2 240,10 гривень 00 копійок, який сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Враховуючи викладене та

Outcome: partial