Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], зареєстрованого 19.01.2002 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 22, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини між ними припинені через відсутність спільної мови у питаннях утримання сім`ї, а також по іншим побутовим питанням. Фактичні шлюбні відносини були припинені у 2011 році. Сім`я розпалася остаточно, бажання продовжувати шлюбні відносини відсутнє, сторони проживають окремо один від одного та не ведуть спільного господарства. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу буде проживати з позивачем. Спір, щодо поділу сумісно нажитого майна, відсутній. У судовому засіданні позивач на позовних вимогах наполягає і просить суд їх задовольнити у повному обсязі, при цьому пояснивши суду, що дочка на даний час мешкає разом із відповідачем за іншою адресою, з ним не спілкується, тому він не має заперечень щодо проживання останньої з матір'ю. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, до суду надійшла заява від [PERSON], відповідно до якої остання просить суд розглянути справу без її участі, проти задоволення позову не заперечує. На пропозицію суду про надання строку для примирення позивач категорично відмовився, так як вважає, що відновити шлюб неможливо. Вислухавши пояснення позивача, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони 19.01.2002 року зареєстрували шлюб, про що міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції було видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] та складено відповідний актовий запис № 22 (а.с. 3). Від спільного шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу буде проживати з відповідачем (а.с. 4). Шлюбні відносини між сторонами припинені у 2011 році, спільне господарство не ведуть, взаємини подружжя не підтримують, майнових спорів не мають. Бажання до примирення у позивача відсутнє. Подальше спільне подружжя і збереження шлюбу неможливо. Згідно зі ст. 111 Сімейного кодексу України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, позивач вважає неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов'язати його прийняти заходи до примирення. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В роз'ясненнях Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Таким чином, враховуючи той факт, що сторони вже тривалий час (3 роки) мешкають окремо без ведення спільного господарства та бюджету, а також, що відсутні докази того, що окреме проживання сторін негативно вплинуло або вплине на інтереси неповнолітньої дитини, суд приходить до висновку, що шлюб [PERSON] та [PERSON] не може бути збережений, оскільки зазначені факти свідчать про те, що він фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім'ї стало неможливим, його формальне існування обмежує особисту свободу позивача та порушує його особисті інтереси, що має істотне значення. На підставі викладеного,

Outcome: approved