Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, підстави якого в подальшому змінив та уточнив 24.01.2018 р., та просить суд стягнути із відповідача суму середньої заробітної плати за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 15925,68 грн. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що працював у відповідача на посаді головного енергетика з 06.09.2016 р. по 29.06.2017 р. і був звільнений з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України, але остаточний розрахунок з ним був проведений не у день звільнення, а лише 17.01.2018 р. 21 листопада 2017 року по вказаній цивільній справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач у судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, розгляд справи проводити без його участі. Відповідач у судове засідання не зявився, представник подав заяву, у якій просив розгляд справи проводити без його участі. Виходячи з наведеного, та з того, що в матеріалах справи є достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити рішення в справі. Враховуючи те, що в судове засідання не з'явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази в справі, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. 05 грудня 2017 року представником відповідача було подано заперечення на позовну заяву. В обґрунтування незгоди із позовними вимогами [PERSON], представник відповідача зазначив, що викладені в позовній заяві обґрунтування є спробою позивача в черговий раз ввести суд в оману з метою отримання нетрудового доходу, оскільки [PERSON] працевлаштований також на інших підприємствах та отримує там заробітну плату. У додаткових поясненнях до заперечення на позовну заяву представником відповідача було акцентовано увагу на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 13.10.2017 р. [PERSON] було відмовлено у задоволенні позовної вимоги щодо зміни формулювання звільнення та стягнення середньої заробітної плати за час затримки остаточного розрахунку у період з дати звільнення 30.06.2017 р. по день ухвалення судового рішення. 24 січня 2018 р. [PERSON] було подано до суду заяву в порядку ч. 3 ст. 49 ЦПК України, в якій він зазначив що змінює підстави та предмет позову. Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за пять днів до початку першого судового засідання у справі. Аналізуючи вищенаведену норму закону можна зробити висновок, що позивач вправі змінити або предмет, або підстави позову, але незважаючи на те, що сам позивач вказав, що він змінює і предмет і підстави позову, суд вважає, що зі змісту поданого уточнення вбачається зміна лише підстав, але не предмету позову, тому суд приймає таку зміну підстав раніше поданого позову. 15 лютого 2018 року представником відповідача було подано відзив на уточнену позовну заяву. У відповіді на відзив представник відповідача також заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON], оскільки постановою апеляційного суду Харківської області від 27.12.2017 р. [PERSON] було відмовлено у стягненні середнього заробітку з 30.06.2017 р. по день ухвалення судового рішення, з тих підстав, що вказана вимога є похідною від позовної вимоги (про зміну дати звільнення) у задоволенні якої апеляційним судом було вирішено відмовити (а.с. 69). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою апеляційного суду Харківської області від 27.12.2017 р. було змінено формулювання звільнення [PERSON] з посади головного енергетика за власним бажанням у звязку з порушенням роботодавцем трудового законодавства ( ч. 3 ст. 38 КЗпП України). Внаслідок зміни формулювання звільнення [PERSON] та поновлення його порушеного права, апеляційним судом у своїй постанові було також ухвалено стягнути на користь [PERSON] суму вихідної допомоги у розмірі 7200 грн. (а.с. 67-69). Як зазначає позивач та не заперечує представник відповідача, вказана сума вихідної допомоги була сплачена [PERSON] 16.01.2018 р. (а.с. 75), а зарахована на особистий картковий рахунок [PERSON] 17.01.2018 р. о 15 годині 20 хвилин (а.с. 45), крім того, на копії самого платіжного доручення міститься відтиск печатки банку, який свідчить, що вказаний переказ було проведено банком 17.01.2018 р. (а.с. 75). Таким чином, постановою апеляційного суду Харківської області від 27.12.2017 р. [PERSON] було відновлено право на отримання вихідної допомоги у звязку із звільненням за ч. 3 ст. 38 КЗпП. Рішенням Конституційного суду України від 22.02.2012 р. № 4-рп/212 визначено, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог (стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою остаточного розрахунку) на момент припинення такого правопорушення. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний\~в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок\~у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. А згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Моментом припинення порушеного права в даному випадку є остаточна виплата належної суми вихідної допомоги, тобто 17 січня 2018 року, а початок порушення обовязку на здійснення розрахунку із працівником, відповідно до ст. ст. 47, 116-117 КЗпП є встановлений факт неповного розрахунку із працівником після спливу наступного дня після звільнення. Але фактично обовязок здійснити виплату суми вихідної допомоги у ІПК іК НАН України виник після ухвалення постанови апеляційного суду Харківської області від 27.12.2017 р. Таким чином, період, за який виникло право на отримання компенсації за затримку остаточного розрахунку суд визнає з 28.12.2017 р. по 16.01.2018 р. включно, що становить 20 календарних днів. Крім того, як вбачається із копії ухвали апеляційного суду Харківської області від 09 липня 2018 року про розяснення постанови апеляційного суду Харківської області від 27 грудня 2017 року, апеляційним судом [PERSON] було відмовлено у стягненні грошових коштів у сумі 12720 грн. за затримку остаточного розрахунку, оскільки вказана вимога є похідною від вимоги про зміну дати звільнення стягнення. Таким чином, питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку вирішено не було. Тому, щодо розрахунку суми середньої заробітної плати за цей період, судом було встановлено наступне. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Факт наявності заборгованості із заробітної плати та невиплати [PERSON] з вини відповідача всіх сум, належних останньому при звільненні, доведено, що є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, а при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно виходити з періоду затримки розрахунку при звільненні за календарні дні з урахуванням даних щодо середнього заробітку за минулі періоди. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8\~лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Отже, відповідно до уточненої та доповненої позовної заяви, [PERSON] просив стягнути компенсацію суми середньої заробітної плати за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 15925,68 грн., період якої він розрахував з дати свого звільнення (30.06.2017 р.) по день фактичного розрахунку з ним 17.01.2018 р., що становить 202 календарних дні. Вказане обчислення проводилось позивачем із урахуванням «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. За основу він взяв розмір середнього місячного окладу (2400 грн.) та поділив на середньомісячну кількість календарних днів (30,44). Із копії акту № 411 складеного 01.11.2017 р. по факту перевірки дотримання порядку використання коштів Фонду соціального страхування України Інститутом проблем кріобіології і кріомедицини Національної академії наук України (далі ІПК і К НАН України), який було надано представником відповідача, [PERSON] згідно наказу від 05.09.2016 р. № 102-ОС був прийнятий на посаду головного енергетика на 0,75 ставки служби з експлуатації та ремонту енергомереж та котельної з випробувальним терміном два місяці з 06.09.2016 р. з окладом 2389,50 грн. (а.с. 15). Як вбачається із копії відповіді по запиту до ПФУ від 01.11.2017 р. по застрахованій особі на імя [PERSON], яку було надано представником відповідача, позивач отримував від відповідача наступні виплати: вересень 2016 р. - 1161,75 грн., вересень 2016 р. - 2063,66 грн., жовтень 2016 р. - 1672,65 грн., жовтень 2016 р. - 812,20 грн., листопад 2016 р. - 2336,54 грн., грудень 2016 р. - 1520,60 грн., грудень 2016 р. - 0,00 грн., грудень 2016 р. - 760,53 грн., січень 2017 р. - 2356,93 грн., лютий 2017 р. - 1824,72 грн., березень 2017 р. - 898,08 грн., червень 2017 р. - 169,74 грн., червень 2017 р. - 1045,74 грн. липень 2017 р. - 5975,75 грн. (а.с. 21-23). При цьому, враховуючи відомості, що містяться у вищенаведеному акті № 411, виплата за березень 2017 р. у сумі 898,08 грн. є не заробітною платою, а компенсацією за невикористану відпустку. Таким чином, із розрахунку вбачається, що розмір середньоденної заробітної плати з жовтня 2016 р. по травень 2017 р. становить 25,82 грн. (а.с. 17). У вказаному розрахунку також є відомості, які свідчать про те, що останніми двома відпрацьованими місяцями, які передують звільненню є квітень 2017 р. та травень 2017 р., тому для розрахунку суми середньоденної заробітної плати враховується оклад [PERSON], який становить 2389 грн. 50 коп., і, якщо провести розрахунок суми компенсації (2389,50 (сума окладу) поділена на 30,44 (середньомісячна кількість календарних днів), що дорівнює 78,50 грн. (середньоденна заробітна плата), та шляхом помноження кількості календарних днів, на які було прострочено проведення остаточного розрахунку (20 днів) на суму середньоденної заробітної плати (78,50 грн.), розмір компенсації за затримання остаточного розрахунку складатиме 1570 грн. Вказаний вище акт № 411 було складеного головними спеціалістами Східного сектору відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на підставі вимог Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» та Порядку обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 р. № 1266 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26.06.2015 р. № 439 (а.с. 18). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Питання про розподіл судових витрат вирішується відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1762 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial