Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, який обґрунтовував тим, що за договором позики він 10.04.2013 р. передав [PERSON] 8 000 грн., на підтвердження чого відповідачка надала йому розписку від 10.04.2013 р., в якій зобов'язувалась повернути позичені кошти в строк до 01.09.2013 р. У встановлений строк повернула лише частину коштів в розмірі 2 000 грн. На його прохання повернути кошти [PERSON] повідомляла, що борг поверне пізніше, т.я. у неї відсутні гроші. Просив стягнути 6 000 грн. боргу та судові витрати. В судовому засіданні позивач позов підтримав і повідомив, що він позичив гроші відповідачці, але у встановлений строк вона повернула йому лише 2 840 грн., а залишок не повернула, мотивуючи відсутністю коштів. Відповідачка позов не визнала і повідомила, що вона кошти у [PERSON] не позичала - вона працювала в магазині продавцем, перебуваючи в трудових відносинах з дружиною позивача, і під час проведення ревізії в магазині була виявлена нестача товару на суму 8 000 грн., а тому вона написала розписку про те, що нібито позичила зазначену суму коштів у позивача. Вона повернула йому 2 840 грн. Просила зменшити суму боргу до 4 000 грн., поклавши іншу суму на другого продавця магазину, в якому вона працювала на час виникнення нестачі товару. Суд, заслухавши пояснення сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. 10.04.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого відповідачка взяла в борг у позивач грошові кошти у розмірі 8 000 грн., які зобов'язувалась повернути до 01.09.2013 р., що підтверджується розпискою. Взяте на себе зобов'язання щодо повернення коштів за договором позики позивачка виконала частково, повернувши позивачу лише 2 840 грн., іншу суму не повернула. Статтею 10 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.ст. 1046 та 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За приписом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами, а ст. 625 цього Кодексу визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. До доводів відповідачки про те, що вона не позичала у позивача грошові кошти в сумі 8 000 грн., а це є сума нестачі товару, виявлена під час ревізії, суд відноситься критично, т.я. вони спростовуються борговою розпискою від 10.04.2013 р., факт написання якої відповідачка не оспорює, одночасно пояснивши, що вона була написана нею добровільно без тиску, насильства чи обману з боку позивача, а також фактом повернення частини грошових коштів в розмірі 2 840 грн. Договір позики відповідачкою у судовому порядку не оспорювався та на даний час є дійсним. За таких обставин, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідачки на користь позивача 5 160 грн. в рахунок погашення боргу за договором позики, т.я. судом встановлено, що відповідачка повернула позивачу 2 840 грн. в рахунок виконання зобов'язання.

Outcome: partial