Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання угоди недійсною та витребування майна з чужого незаконного володіння, обґрунтувавши свої позовні вимоги тим, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] йому належить автомобіль марки ВАЗ 21214, 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , об`ємом двигуна 1690 см3, зеленого кольору. До початку бойових дій на території Донецької та Луганської областей він постійно проживав в м. Горлівка Донецької області. Місцем постійної стоянки автомобіля, який йому належить, була стоянка на території станції технічного обслуговування транспортних засобів «Форум», яка розташована за адресою: м. Горлівка, пр-т Леніна, 196. На початку вересня 2014 року (після початку проведення АТО на території Донецької та Луганської областей) представники незаконних збройних формувань так званої «ДНР» увірвалися на територію станції технічного обслуговування транспортних засобів «Форум», яка розташована в м. Горлівка, пр-т Леніна, 196, та незаконно заволоділи автомобілем, який належить йому на праві приватної власності. Про це йому одразу було повідомлено співробітниками технічної станції. На той час це були масові випадки незаконного заволодіння майном громадян з боку представників незаконного збройного формування так званої «ДНР», та оскільки на той час територія м. Горлівка Донецької області вже була територією яка не контролювалася законною владою України, позивач не мав можливості звернутися до правоохоронних органів м. Горлівка (за місцем вчинення злочину) з заявою про вчинення злочину відносно нього. Також йому не були відомі особи, які незаконно заволоділи його автомобілем. Позивач був впевнений, що автомобіль який у нього був незаконно вилучений, знаходиться на території м. Горлівка та їм користуються озброєні представники так званої «ДНР». Також він розумів, що скаржитися до будь-яких органів на території як тимчасово окупованій так і на підконтрольній українській владі немає сенсу, оскільки повернути автомобіль неможливо, крім того в разі якщо він буде скаржитися на місцевих бойовиків, він тим самим створить небезпеку не тільки для себе особисто, а також і для своєї родини. На початку лютого 2017 року, його товариш [PERSON] повідомив йому, що його автомобіль «ВАЗ» було вивезено невідомими особами з території м. Горлівка та його було відчужено по підробленим документам третім особам. Однак позивач ніколи не звертався до будь-якої установи для того, щоб укласти будь-яку угоду про відчуження належного йому автомобіля. На його прохання [PERSON] звернувся за роз`ясненнями до ФОП [PERSON] , яким було укладено угоду про відчуження належного позивачу автомобіля, однак спілкуватися останній на цю тему відмовився. Позивач також просив [PERSON] попередити [PERSON] про те, що буде вимушений звернутися с заявою про вчинення злочину до відділу поліції. 07.02.2017 року Бахмутським ВП ГУ НП в Донецькій області було відкрито кримінальне провадження, яке внесено до ЄРДР за № 12017050150000355 за ознаками ч.1 ст. 190 КК України. 14.08.2017 року Слов`янським ВП ГУ НП в Донецькій області було відкрито кримінальне провадження, яке внесено до ЄРДР за № 12017050510000612 за ознаками ч.1 ст. 189 КК України. З матеріалів кримінальних проваджень позивачу стало відомо, що через комісійний магазин ФОП [PERSON] , який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , його автомобіль було відчужено, [PERSON] , який в подальшому перепродав автомобіль [PERSON] ФОП [PERSON] було складено договір комісії № 3354 від 20.10.2015 року, акт 3354 від 20.10.2015 року щодо технічного стану транспортного засобу, в яких мається прізвище позивача - [PERSON] , а також під його прізвищем мається начебто його підпис. Відповідно до ухвали слідчого судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 вересня 2018 року та ухвали Донецького апеляційного суду від 07 листопада 2018 року було накладено арешт на транспортний засіб марки «ВАЗ» 21214 в кузові зеленого кольору, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , 2006 року випуску, який перебуває на державних реєстраційних номерах АР 5533 ЄН, що фактично належить [PERSON] . За результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, яка була проведена в рамках кримінального провадження № 12017050150000355, було встановлено, що підписи від імені [PERSON] в договорі комісії № 3354 від 20.10.2015 р. в графі «КОМІТЕНТ» в рядку « [PERSON] »; в акті приймання передачі транспортних засобів та їх складових частин що мають ідентифікаційні номери (розрахунковий документ, який посвідчує факт купівлі транспортного засобу) б.д в графі «ПЕРЕДАВ»; в журналі обліку надходження і реалізації або передачі для реалізації транспортних засобів - виконані не [PERSON] , [INFO] . Про те, що автомобіль, який належить позивачу, було відчужено без його відома, він дізнався лише на початку лютого 2017 року. Своєї згоди на відчуження належного йому транспортного засобу він не надавав. На момент вчинення правочину позивач не знав про те, що його автомобіль заходиться за межами м. Горлівка Донецької області, також не було відомо і про те, що хтось цей автомобіль вирішив продати, оскільки на це мали право лише він сам - як власник та [PERSON] , на якого позивачем особисто, ще до початку бойових дій на території Донецької області, було складено відповідну довіреність. В зв`язку з викладеним просить визнати недійсним договір комісії № 3354 від 20.10.2015 року, укладений між ФОП [PERSON] та [PERSON] ; визнати недійсною довідку рахунок серії [NUMBER] 946745 від 20.10.2015 року, яка видана ФОП [PERSON] громадянину [PERSON] ; визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу автомобіля марки ВАЗ 21214, 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , об`ємом двигуна 1690 см3, зеленого кольору, державний номер [NUMBER] , яке видано на ім`я [PERSON] ; витребувати із незаконного чужого володіння у громадянина [PERSON] транспортний засіб, а саме автомобіль марки ВАЗ 21214, 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , об`ємом двигуна 1690 см3, зеленого кольору. Відповідачем за первісним позовом [PERSON] надано відзив на позовну заяву, де зазначено, що позивач звернувся до суду з пропуском п`ятирічного строку позовної давності. Так, позивачем додано Договір комісії № 3354 від 20.10.2015 року, укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] для подальшої реалізації автотранспортного засобу ВАЗ 21214 ЗНГ, кузов [NUMBER] , рік випуску 2006 р. Відповідно до п. 4.1. Договору комісії Договір укладено на строк з 20.10.2015 року по 30.10.2015 року. [PERSON] звертається до суду після збігу п`яти років з моменту нібито викрадення автомобіля, та після збігу більш ніж чотирьох років після укладення Договору комісії № 3354 і переходу права власності на [PERSON] . Інформація про реалізацію автомобіля більше чотирьох років до моменту подання позову знаходилась у загальному доступі у відкритих джерелах. Позивач у своїй заяві вказує на ті обставини, що саме з 2014 року він перестав володіти спірним автомобілем, проте не вживав будь-яких заходів, в тому числі подання позовів, заяв про вчинення кримінального правопорушення. 28.09.2016 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі - продажу транспортного засобу №2343/2016/097733. Відповідно до укладеного Договору, він придбав у власність автомобіль ВАЗ 21214 зеленого кольору, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Вищезазначений Договір було укладено у присутності адміністратора територіального сервісного центру № 2343. Після чого, автомобіль було перереєстровано на нього, про що було видано Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Слід також зазначити, що під час купівлі-продажу автомобіля, була проведена експертиза транспортного засобу, було також перевірено, що автомобіль не знаходиться в угоні. Про наявність будь-яких перепон щодо відчуження автомобіля йому нічого не було відомо. 13.05.2018 року, за адресою проживання [PERSON] приїхали співробітники Мелітопольського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області та повідомили, що автомобіль ВАЗ 21214 перебуває в угоні, запропонували надати пояснення з приводу його придбання. Пояснення по суті ним були надані, а вищезазначений автомобіль співробітниками поліції було передано йому на відповідальне зберігання. Разом з поліцією приїхав і нібито представник власника автомобіля ( [PERSON] ) - [PERSON] , який надав копії довіреності серія [NUMBER] , за якою [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] представляти його інтереси стосовно вирішення питання щодо автомобіля ВАЗ 21214, 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] . Ураховуючи, що [PERSON] , є власником автомобілю з вересня 2016 року, а довіреність на розпорядження видана 12.01.2017 року, то така довіреність є недійсною, видана без достатніх правових підстав. [PERSON] видаючи довіреність на користування та розпорядження автомобілем, який не є його власністю, порушив вимоги діючого законодавства, та діяв без достатніх повноважень, чим суттєво порушив його права та законні інтереси, як власника автомобіля. Більше того, приватний нотаріус, посвідчуючи довіреність, не впевнився в тому, що [PERSON] є власником автомобіля. Особисто [PERSON] жодних заяв до поліції щодо викрадення автомобілю не подавав. Кримінальні провадження на які посилається позивач, були відкриті за заявою [PERSON] , який не може вважатися представником потерпілої сторони відповідно до вимог КПК України. Посилання позивача на висновок Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 848 від 10.04.2018 року, є безпідставним, оскільки Договір комісії № 3354 від 20.10.2015 року та Акт приймання - передачі транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери (розрахунковий документ, який посвідчує факт купівлі транспортного засобу), міг підписати замість [PERSON] , наприклад [PERSON] на підставі наявної у нього довіреності, або будь-яка інша особа, якій [PERSON] надавав довіреність на розпорядження його автомобілем. Вважає, що позивач взагалі не довів жодних обставин, на які він посилається у своєму позові. У задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі. Відповідач за первісним позовом [PERSON] звернувся до [PERSON] з зустрічним позовом про стягнення витрат на утримання автомобіля, в обґрунтування якого зазначив, що між ним та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу транспортного засобу №2343/2016/097733, відповідно до якого він придбав у власність автомобіль ВАЗ 21214 зеленого кольору, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Вищезазначений Договір було укладено у присутності адміністратора територіального сервісного центру № 2343. Після чого, автомобіль було перереєстровано на нього, про що було видано Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Під час купівлі-продажу автомобіля, була проведена експертиза транспортного засобу, було також перевірено, що автомобіль не знаходиться в угоні. Про наявність будь-яких перепон щодо відчуження автомобіля [PERSON] нічого не було відомо. Внаслідок експлуатації автомобіля ВАЗ 21214 зеленого кольору, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , його власник - [PERSON] вимушений був робити його поточний та капітальний ремонт. Протягом 2019 року було замінено КПП, глушитель, покришки, лобове скло, резинки лобового скла, зчеплення, амортизатори, пружини, гранати, барабани, опори, фари, радіатор, поршньова група, вкладиши, розподільчий вал, клапани, сальники, цеп ГРМ, зірочки, башмак, заспокоювач, шини зимні, диски колесні. Крім того, [PERSON] витрачав кошти на виконання робіт з ремонту автомобіля. Загальна вартість запасних частин та ремонту складає 73816 грн. Вартість ремонту підтверджується квитанціями, чеками та актами виконаних робіт. Просить стягнути з [PERSON] на свою користь понесені ним витрати, необхідні для утримання та збереження автомобіля ВАЗ 21214 зеленого кольору, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , у розмірі 73816 грн. Відповідачем за зустрічним позовом, [PERSON] , надано відзив на зустрічний позов, в обґрунтування якого зазначив, що частина третя ст. 390 ЦК України регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання. Разом з тим, положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема, за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право, зокрема, на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. Позивач за зустрічними позовом не зазначає на яку саме суму збільшилась вартість спірного автомобілю, а лише вказує на те, що ним було здійснено поточний та капітальний ремонт спірного автомобіля, при чому не вказує, чим була викликана необхідність здійснення ремонту автомобіля, бо як вбачається з актів здачі-прийомки виконаних робіт, 12 вересня 2019 року позивачем за зустрічним позовом було отримано послуги з ремонту двигуна, а 16 жовтня 2019 року позивачем було отримано послуги з ремонту інших частин автомобіля, в тому числі заміна фар, лобового скла, радіатора. Зазвичай заміна фар та лобового скла здійснюється після їх пошкодження внаслідок зіткнення з перешкодою (ДТП), а тому, позивачу за зустрічним позовом необхідно довести, що заміна більшої частини таких запчастин автомобіля призвела до збільшення вартості автомобіля, а не призвела до відновлення автомобіля до попереднього стану, наприклад до його пошкодження внаслідок ДТП або дій третіх осіб, або надзвичайної ситуації. Також надані позивачем докази - Акт № 1710 від 16 жовтня 2019 року та акт № 1709 від 12 вересня 2019 року складені з порушенням вимог, встановлених для оформлення такого виду документів. Позивач за зустрічним позовом надав лише акти здачі-прийомки виконаних робіт, однак з цих актів не вбачається хто був замовником, тобто інформація про виконавця робіт є, а інформація про замовника відсутня. Також, в акті № 1710 зазначено, що станом на 16 жовтня 2019 року було здійснено заміну фар, радіатора, барабанів, однак відповідно до товарного чеку від 17 жовтня 2019 року, цих запчастини станом на 16 жовтня 2019 року у виконавця послуг ще не було, отже і він не мав можливості здійснити заміну таких запчастин 16 жовтня 2019 року, бо замовник міг би надити такі запчастини не раніше 17 жовтня 2019 року. Позивачем за зустрічним позовом не надано жодного документу, який би підтверджував, що ним дійсно було сплачено певну суму. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення 73816,00 грн. просить відмовити повністю. Також, відповідачем за зустрічним позовом, [PERSON] , надано заперечення щодо заяви про застосування строків позовної давності, де зазначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 3 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. В позовній заяві позивач оспорює дійсність договору комісії № 3354 від 20.10.2015 року, на підставі якого 22.09.2016 року спірний автомобіль було знято з обліку для продажу, 28 вересня 2016 року [PERSON] зареєстрував право власності на спірний автомобіль Отже, виконання оспорюваного правочину почалось 28 вересня 2016 року, а з позовом [PERSON] звернувся до суду 11 вересня 2019 року, тобто в межах трирічного строку. Вважає, що заява про застосування позовної давності не може бути задоволена. Відповідачем за\~первісним позовом\~та позивачем\~за зустрічним\~позовом [PERSON] \~надано відповідь\~на відзив\~на зустрічний\~позов,\~де він\~щодо суми\~збільшення вартості\~автомобіля зазначив,\~що оскільки\~технічний стан\~автомобіля,\~що є\~предметом спору\~у 2019\~році був\~незадовільний,\~а багато\~із технічних\~вузлів,\~деталей були\~повністю непридатні\~для експлуатації,\~то власником\~автомобіля-\~ [PERSON] \~було прийнято\~рішення про\~проведення їх\~заміни.\~Таким чином,\~вартість замінених\~деталей та\~вузлів,\~а також\~вартість ремонту\~це витрати\~по утриманню\~автомобіля в\~належному стані.\~При подачі\~зустрічної позовної\~вимоги він\~посилався на\~ст.\~390\~ЦК України,\~як на\~підставу для\~задоволення позову.\~Щодо порушення\~вимог оформлення\~документів при\~складанні Акту\~№ 1710\~від 16.10.2019\~року та\~акту №\~1709\~від 12.09.2019\~року,\~зазначає,\~що представник\~ [PERSON] \~посилається на\~Наказ Міністерства\~інфраструктури України\~«Про затвердження\~Правил надання\~послуг з\~технічного обслуговування\~і ремонту\~колісних транспортних\~засобів» №\~615\~від 28.11.2014\~року.\~Відповідно до\~абз.\~2\~п.\~1\~Правил надання\~послуг з\~технічного обслуговування\~і ремонту\~колісних транспортних\~засобів,\~ці Правила\~поширюються на\~суб`єктів господарювання,\~які надають\~послуги з\~технічного обслуговування\~і ремонту\~колісних транспортних\~засобів та\~їх складових\~частин (систем)\~та на\~яких поширюються\~вимоги Технічного\~регламенту з\~технічного обслуговування\~і ремонту\~колісних транспортних\~засобів,\~затвердженого постановою\~КМУ від\~03\~липня 2013\~року №\~643\~(далі\~-\~Технічний регламент).\~Відповідно до\~ч.\~4\~Технічного регламенту\~з технічного\~обслуговування та\~ремонту колісних\~транспортних засобів,\~затверджених Постановою\~КМУ №\~643\~від 03.07.2013\~року,\~вимоги цього\~Технічного регламенту\~не поширюються\~на виконавців,\~що надають\~послуги за\~договором підряду.\~За таких\~обставин вищенаведений\~Наказ Міністерства\~інфраструктури України\~«Про затвердження\~Правил надання\~послуг з\~технічного обслуговування\~і ремонту\~колісних транспортних\~засобів» №\~615\~від 28.11.2014\~року до\~відносин виконання\~ремонтних робіт\~на підставі\~договору підряду\~не відноситься,\~а отже\~і не\~підлягає застосуванню. Представник Відповідача за зустрічним позовом вказує, що на Актах виконаних робіт не зазначено Замовника. Проте, обставинами які свідчать, що Замовником є саме [PERSON] є: підпис [PERSON] на актах виконаних робіт; наявність оригіналів таких документів у [PERSON] ; перелік замінених деталей та вузлів повністю збігається із придбаними [PERSON] деталями та вузлами. Представник Відповідача за зустрічним позовом вказує, що виконання ремонтних робіт було здійснено раніше ніж передача автомобільних деталей. Проте такі висновки не відповідають фактичним обставинам. Так, дата зазначена у товарному чеку, свідчить не про фактичну передачу (яка відбулася раніше), а про дату їх оплати. Представник Відповідача за зустрічним позовом вказує, що до зустрічного позову не додані документи, які б свідчили про сплату [PERSON] певної суми. Проте, з такими твердженнями погодитися не можна оскільки, товарні чеки, видаткові накладні, акти здачі-прийомки виконаних робіт, саме свідчать про оплату товару та послуг. Щодо заперечення про застосування строків позовної давності, в якому представник відповідача за зустрічним позовом вказує, що виконання оспорюваного Договору комісії № 3354 від 20.10.2015 року почалось 28.09.2016 року (в момент реєстрації [PERSON] права власності на автомобіль). Проте такі висновки не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки виконання оспорюваного правочину відбулось в момент укладання Договору комісії № 3354 від 20.10.2015 року, а саме 20.10.2015 року. Саме в цей момент власником автомобіля став [PERSON] , який його отримав 20.10.2015 року та почав експлуатувати. Отже, строк позовної давності, щодо визнання недійсним Договору комісії № 3354 від 20.10.2015 року збіг 20.10.2018 року. Представником відповідача за первісним позовом та представником позивача за зустрічним позовом [PERSON] надано відповідь на відзив на зустрічний позов та на заперечення щодо заяви про застосування строків позовної давності, де він не погоджується з позицією адвоката Басан Ю.П. щодо перебігу позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину, який починається від дня, коли почалося його виконання. Адвокат Басан Ю.П. вважає що виконання Договору комісії № 3354 від 20.10.2015 року (який Позивач за первісним позовом [PERSON] просить визнати недійсним) почав виконуватися 22.09.2016 року, а отже вважає, що первісну позовну заяву подано в межах строку позовної давності. Із такими твердженнями представника Позивача за первісним позовом погодитися не можна, оскільки 20.10.2015 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено Договір комісії № 3354. Відповідно до п. 1.1. Договору комісіонер приймає на комісію для подальшої реалізації автотранспортний засіб, номерний агрегат, що належить комітенту: ВАЗ 21214 ЗНГ, кузов [NUMBER] , рік випуску [NUMBER] , колір зелений. З метою реалізації Договору комісії 20.10.2015 року було складено Акт № 3354 технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер. 20.10.2015 року, з метою виконання Договору комісії № 3354 від 20.10.2015 року, ФОП [PERSON] було видано [PERSON] Довідку-рахунок № 9946745. 30.10.2015 року [PERSON] , на підставі Довідки рахунку серія [NUMBER] 9946745 від 20.10.2015 звернувся до Центру ДАІ 1408 із Заявою № 75636427 від 30.10.2015 року з метою проведення дії «Вторинна реєстрація ТЗ», а саме вторинна реєстрація транспортного засобу ВАЗ 21214 кузов [NUMBER] , рік випуску [NUMBER] , колір зелений. Крім того, Відповідачем за первісним позовом [PERSON] , надано Відзив на позовну заяву, до якого додано копію листа Територіального сервісного центру № 2343 від 19.05.2018 року. Відповідно до вказаного листа, автомобіль ВАЗ 21214 д/з [NUMBER] , зеленого кольору, куз. [NUMBER] з 30.12.2009 року було зареєстровано за [PERSON] [INFO] мешк. Донецька область, м [ADDRESS] . 24.06.2014 року вищевказаний автомобіль знято з обліку для продажу. 30.10.2015 року ТЗ було зареєстровано за [PERSON] [INFO] мешканцем [ADDRESS] . Таким чином, виконання Договору комісії № 3354 від 20.10.2015 року, почалося саме 20.10.2015 року. Первісна позовна заява підписана Гадієвим В.А. 11.09.2019 року. Отже на момент підписання первісної позовної заяви [PERSON] минуло три роки та 10 місяців з моменту підписання Договору комісії № 3354 від 20.10.2015 року, а також з моменту його виконання. В той же час, не може вважатися виконанням Договору комісії № 3354, реєстрація права власності на вищенаведений автомобіль на [PERSON] , що відбулася 28.09.2016 року, оскільки продаж автомобіля здійснював його власник [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а не на підставі Договору комісії. За таких обставин, вважає, що строк позовної давності при подачі первісного позову [PERSON] пропущений, а отже відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, наполягав на задоволенні первісного позову. Представник позивача за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позовом, [PERSON] , в судовому засіданні підтримав позовні вимоги за первісним позовом, наполягав на їх задоволенні, зазначив, що за документами договір комісії був укладений між [PERSON] та [PERSON] , проте згідно з висновками експертизи всі підписи [PERSON] в договорі виконані іншою особою. Щодо застосування строку позовної давності зазначив, що строк позовної давності до нікчемного правочину застосовується з моменту його виконання, тобто з 28.09.2016 року, коли [PERSON] зареєстрував автомобіль, позовна заява до суду подана 11.09.2019 року тобто в межах трирічного строку давності. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити через його недоведеність, оскільки не зазначено, на скільки саме збільшилась вартість автомобіля, не надано документів на підтвердження того, хто саме здійснював ремонт автомобіля. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом, [PERSON] , в судовому засіданні первісний позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, наполягав на задоволенні зустрічного позову. Представник відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним позовом, [PERSON] , зазначив про пропуск позивачем строку позовної давності, вважаючи, що він має відраховуватись з моменту реалізації автомобіля, яка відбулась у 2015 році на [PERSON] . В задоволенні первісного позову просив відмовити та наполягав на задоволенні зустрічного позову. Відповідачі за первісним позовом, [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 30.12.2009 року належить право власності на автомобіль марки ВАЗ 21214, 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , об`ємом двигуна 1690 см3, зеленого кольору. Згідно з\~договором комісії\~№3354\~від 20.10.2015\~року ФОП\~ [PERSON] \~прийняв на\~комісію для\~подальшої реалізації\~транспортний засіб\~ВАЗ 21214\~ЗНГ,\~кузов № [NUMBER] , 2006 року випуску, зеленого кольору. 20.10.2015 року ФОП [PERSON] було складено акт №3354 технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер, за яким проведено огляд транспортного засобу ВАЗ 21214 ЗНГ, кузов № [NUMBER] , 2006 року випуску, що належить комітенту [PERSON] , та визначено ціну продажу вказаного автомобіля, що становить 84100 грн. Відповідно до довідки-рахунку №946745 від 20.10.2015 року [PERSON] сплачено на користь ФОП [PERSON] 84100 грн. за придбання автомобіля ВАЗ 21214 ЗНГ, кузов № [NUMBER] . 30.10.2015 року [PERSON] звернувся до начальника Центру ДАІ 1408 з заявою №75636427 з метою реєстрації транспортного засобу, придбаного в торговельній організації, а саме, автомобіля ВАЗ 21214 ЗНГ, кузов № [NUMBER] , 2006 року випуску. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 28.09.2016 року власником автомобіля марки ВАЗ 21214, 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , об`ємом двигуна 1690 см3, зеленого кольору, є [PERSON] 12.01.2017 року [PERSON] склав довіреність на [PERSON] та [PERSON] (кожен діє окремо) представляти його інтереси в усіх установах та організаціях незалежно від форм власності, що стосується автомобіля марки ВАЗ 21214 ЗНГ, випуску 2006 року, об`єм двигуна 1690, тип кузова легковий універсал, колір зелений, номер двигуна [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] та вести його справи в усіх судових установах з усіма правами, які надані за законом позивачу, відповідачу та третій особі, в тому числі з правом подачі заяви, позову, повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання позову, зміни предмета позову, укладання мирової угоди, з правом оскарження рішення, постанови, ухвали суду, одержувати рішення суду. Відповідно до витягу №2 з ЄРДР за №12017050510000612, 28.02.2017 року до чергової частини Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області звернувся [PERSON] із заявою про те, що приблизно 03.09.2014 року невідома особа в камуфльованому одязі незаконно заволоділа належним [PERSON] автомобілем марки ВАЗ 21214 ЗНГ, номер [NUMBER] , зеленого кольору, номер шасі [NUMBER] , 2006 року випуску, номер двигуна [NUMBER] , який знаходився на СТО «Форум» за адресою: Донецька область, м. Горлівка, пр. Леніна, 196, чим спричинила потерпілому матеріальні збитки. Згідно з витягом з ЄРДР за №12017050150000355 від 07.02.2017 року, в жовтні 2015 року невстановлена особа, знаходячись у приміщенні ПП «Люзняк» за адресою: м. Бахмут, вул. Ювілейна, 31, шляхом обману, склавши договір купівлі-продажу без участі володільця, заволоділо автомобілем ВАЗ 21214 ЗНГ, який належить [PERSON] , спричинивши йому матеріальну шкоду. Відповідно до висновку за результатами перевірки матеріалів ЄО №11665 від 13.05.2018 року без ознак кримінального правопорушення, встановлено що, 13.05.2018 року до Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області надійшло повідомлення від [PERSON] про те, що 13.05.2018 року в [ADDRESS] , на ЗТГ «Шкільна» він побачив автомобіль ВАЗ 2121 «Нива» [NUMBER] , який начебто перебуває в угоні. Він пояснив, що є представником [PERSON] з питань що стосуються автомобіля ВАЗ 21214 ЗНГ 2006 р.в., в кузові зеленого кольору, номер двигуна [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] [NUMBER] . Також, пояснив, що вказаним автомобілем в 2014 році в м. Горлівка незаконно заволоділи невстановлені озброєні особи. Згодом він та [PERSON] виїхали на підконтрольну Україні територію в м. Бахмут, де звернулись до Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області з приводу незаконного заволодіння автомобілем, після перевірки виявилось, що вказаний автомобіль було перереєстровано на [PERSON] . Згідно з відповіддю Територіального сервісного центру №2343 від 19.05.2018 року на запит Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області, автомобіль ВАЗ [NUMBER] [NUMBER] , зеленого кольору, [NUMBER] [NUMBER] , з 30.12.2009 року було зареєстровано за [PERSON] , 24.06.2014 року автомобіль знято з обліку для продажу. 30.10.2015 року ТЗ було зареєстровано за [PERSON] , 22.09.2016 року автомобіль знято для продажу. З 28.09.2016 року автомобіль зареєстровано за [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS] . Ухвалою Донецького апеляційного суду від 07.11.2018 року накладено арешт на транспортний засіб марки ВАЗ 21214, в кузові зеленого кольору, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , 2006 року випуску, який перебуває на державних реєстраційних номерах АР [NUMBER] , що фактично належить [PERSON] , шляхом заборони права відчуження. Відповідно до висновку №848 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 10.04.2018 року, підписи від імені [PERSON] в договорі комісії № 3354 від 20.10.2015 р. в графі «КОМІТЕНТ» в рядку « [PERSON] »; в акті приймання передачі транспортних засобів та їх складових частин що мають ідентифікаційні номери (розрахунковий документ, який посвідчує факт купівлі транспортного засобу) б/д в графі «ПЕРЕДАВ»; на сто сімдесятому аркуші журналу обліку надходження і реалізації або передачі для реалізації транспортних засобів, та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, виданих довідок-рахунків, актів приймання-передачі, біржових угод і номерних знаків для разових поїздок (розпочатий 28.03.2015р. та закінчений 18.11.2015р.) в рядку «20.10.2015» в графі «Власник, продавець (прізвище, ім`я, по батькові, адреса, паспортні дані, підпис особи, нижче рукописних записів « [PERSON] [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] , виданий Ц-Міським РВ УМВСУ у м. Горлівці, [INFO] ід.н. [NUMBER] » - виконані не [PERSON] , [INFO] , а іншою особою. Відповідно до частини першої статті 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. ЦК України\~передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою\~статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої\~статті 388 ЦК України\~залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом\~статті 388 ЦК України\~випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення\~статті 388 ЦК України\~застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло\~ з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до частини першої\~статті 388 ЦК України\~власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Відтак особа, яка вважає, що договором відчуження рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах: від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від\~11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження №\~12-157гс19),\~задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей\~387\~і\~388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387\~і\~388\~ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 201/17964/15-ц від 13.05.2020 року. Судом встановлено, що ніяких намірів та дій щодо відчуження спірного автомобіля\~ [PERSON] не здійснював, вказане майно вибуло з його володіння поза його волею внаслідок підроблення підпису в договорі комісії від 20.10.2015 року, що підтверджується висновком від 10.04.2018 року, складеним за результатами проведення почеркознавчої експертизи. Згодом спірний автомобіль був відчужений особою, яка не мала права ним розпоряджатися без відома позивача. Ураховуючи те, що спірний автомобіль вибув з власності [PERSON] поза його волею шляхом відчуження його особою, яка не мала права відчужувати спірне майно, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення первісного позову та витребування автомобіля від останнього набувача. Відповідно до ч.3\~ст. 390 ЦК України\~добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Згідно з ч.4\~ст. 390 ЦК України,\~добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Отже, ч.3 зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання. Положення ч.4\~ст. 390 ЦК України\~застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріальних прав суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема, за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право, зокрема, на повернення майна. На відміну від норми ч.3\~ст. 390 ЦК України\~за положеннями ч.4 цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. З урахуванням того, що позивач за зустрічним позовом був добросовісним набувачем автомобіля та за час володіння ним здійснював його ремонт, тобто ніс необхідні витрати на його утримання, отже він має право на відшкодування понесених витрат. Проте, позивачем не надано до суду жодних доказів, на підтвердження встановлення витрат. Згідно з\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1\~ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач надав видаткову накладну, товарні чеки, акти здачі-прийомки виконаних робіт на загальну суму 73816 грн. Проте, ці докази не підтверджують реальні витрати саме позивача, оскільки такі не є іменними, не містять необхідних для документа реквізитів. Також суду не надано і доказів того, що автозапчастини, на придбання яких подано чеки, необхідні були і використовувались при проведенні ремонту саме вищевказаного автомобіля. Таким чином, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивача за зустрічним позовом, а відтак і про те, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом подав заяву про застосування позовної давності до вирішення спору. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у\~статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Вказана позиція викладена в постанові ВП ВС № 914/3224/16 від 26.11.2019 року. Враховуючи викладене, суд зазначає, що оскільки для звернення до суду з позовом позивач має вказати в позовній заяві не лише про порушення свого права, але й зазначити особу, до якої він звертається з позовом (відповідача), то в даному випадку строк позовної давності має рахуватися з моменту, коли позивач довідався про особу, яка порушила його права, оскільки на момент порушення своїх прав (угон автомобіля), він не знав, хто саме це зробив, що підтверджується витягом з ЄРДР про порушення кримінального провадження за фактом угону автомобіля позивача невідомими особами. За наданими суду документами така інформація була отримана з відповіді Територіального сервісного центру №2343 від 19.05.2018 року на запит Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області, де було зазначено, що з 28.09.2016 року автомобіль зареєстровано за [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS] . Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про рахування строку позовної давності з 19.05.2018 року, тому вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви відповідача за первісним позовом та його представника про застосування строку позовної давності, оскільки первісний позов подано в межах трирічного строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: partial