Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] з вимогою провести виділення належної йому частки будинку 42 по вулиці Калузькій в місті Маріуполі, яка складається з 17/64 часток домоволодіння за цією адресою. Крім цього позивачем було заявлено вимоги про визначення порядку користування земельною ділянкою по вул. Калузькій 42 в місті Маріуполі під зазначений будинок відповідно до належної йому частки. В обґрунтування позову посилався на те, що він разом із [PERSON] є співвласниками будинку 42 по вулиці Калузькій в м. Маріуполі, якій належить відповідно 43/64 частки. Оскільки у добровільному порядку сторони не можуть виділити позивачу в натурі його частку вказаного домоволодіння, то просив суд провести поділ будинку 42 по вул. Калузькій в м. Маріуполі, виділивши йому в натурі 17/64 часток належного йому нерухомого майна за вказаною адресою. При цьому просив суд також визначити порядок користування земельною ділянкою площею 458 кв. м. по вул. Калузькій 42 в м. Маріуполі відповідно до належної позивачу частки в спірному будинку. У подальшому на підставі висновків судового експерта [PERSON] уточнив свої позовні вимоги, внаслідок чого просив суд виділити йому 17/64 частки будинку 42 по вулиці Калузькій в місті Маріуполі в натурі на праві власності, що складається з житлового будинку літ. А-1 (приміщення 1-1 площею 5,16 кв. м. (веранда), приміщення 1-2 площею 3,7 кв. м. (коридор), приміщення 1-3 площею 10,6 кв. м. (кухня), приміщення 1-4 площею 7,08 кв. м. (житлове), приміщення 1-7 площею 4,3 кв. м. (сені-кухня), приміщення 1-8 площею 3,8 кв. м. (сені-комора), загальна площа 34,64 кв. м., житлова площа 7,08 кв. м.), 1/4 частки огорожі № 1-3, 1/4 частки замощення І. Внаслідок цього просив суд припинити право спільної часткової власності позивача на 17/64 частки будинку 42 по вулиці Калузькій та стягнути з відповідачів на свою користь компенсацію вартості зменшення його частки в спірному будинку в сумі 31 грн. Також просив суд визначити порядок користування земельною ділянкою площею 458 кв. м. по вул. Калузькій 42 в м. Маріуполі відповідно до висновків експерта, виділивши [PERSON] у користування земельну ділянку площею 107 кв. м., що відповідатиме належній позивачу частці в спірному будинку. Ухвалою суду до участі у справі в якості співвідповідачів були залучені співвласники будинку 42 по вул. Калузькій 42 в м. Маріуполі [PERSON] та [PERSON] Ухвалою суду процесуальний статус Маріупольської міської ради було змінено по справі з третьої особи на співвідповідача. В судовому засіданні [PERSON] повністю підтримав заявлені ним позовні вимоги, надавши суду пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Просив суд повністю задовольнити поданий ним позов. Представник позивача, яка діє на підставі договору, [PERSON], підтримуючи заявлені позовні вимоги [PERSON], вказувала, що спірний будинок по вул. Калузькій 42 в м. Маріуполі можна поділити між його співвласниками із виділенням в натурі належної [PERSON] 17/64 частки вказаного будинку. Також додавала, що позивачу необхідно визначити порядок користування земельною ділянкою з метою подальшого оформлення правовстановлюючих документів на неї по вул. Калузькій 42 в м. Маріуполі. Просила суд повністю задовольнити заявлені позовні вимоги [PERSON] у їх кінцевій редакції. Відповідачка, [PERSON], в судове засідання не зявилась, надавши суду заяву з проханням вирішити вказаний спір за її відсутності, заперечуючи при цьому повністю проти задоволення поданого [PERSON] позову. Представник відповідачки, яка діє на підставі договору, [PERSON], у судовому засіданні підтримувала позицію [PERSON], заперечуючи проти позову [PERSON], вважаючи, що його задоволення порушуватиме права відповідачки, як співвласника спірного будинку. Представник Маріупольської міської ради, який діє на підставі довіреності, [PERSON], заперечував проти задоволення вимог [PERSON] щодо проведення виділу позивачу частки земельної ділянки по вул. Калузькій 42 в м. Маріуполі у користування, зазначаючи при цьому, що спірна земельна ділянка перебуває у власності громади міста Маріуполя, інтереси якої представляє міська рада, тому саме вона має право вирішувати питання щодо визначення порядку користування земельною ділянкою через передбачену законом процедуру. Додавав, що співвласники будинку 42 по вул. Калузькій в м. Маріуполі не звертались до міської ради за вирішенням питання щодо користування земельною ділянкою під вказане домоволодіння. Таким чином у суду немає повноважень розпоряджатися землею громади міста Маріуполя без її згоди. Просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову в частині таких вимог. Співвідповідачі, [PERSON] та [PERSON], до судового засідання не зявились, надавши суду заяву з проханням розглянути вказану справу за їх відсутності. При цьому [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задоволення поданого [PERSON] позову. Державний нотаріус [PERSON] в судове засідання не зявилась, надавши суду заяву з проханням вирішити спір за її відсутності. Представник ПАТ «Державний ощадний банк України», який діє на підставі довіреності, у судове засідання не зявився, надавши суду заяву з проханням вирішити справу у його відсутність. Суд, вислухавши учасників процесу, які зявились, дослідивши письмові докази по справі, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно із ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) (далі за текстом рішення - ЦК) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Матеріалами справи судом було встановлено, що [PERSON] є власником 17/64 частки будинку 42 по вулиці Калузькій в місті Маріуполі, який складається з житлового будинку літ. А-1, літньої кухні літ. Б-1, сараю літ. Ж-1, огорожі № 1-3, замощення І-ІІ, зливної ями літ. К-1 (житлова площа 63,1 кв. м.), та що відповідно підтверджується наступними доказами: 1/8 частка відповідно до ухвали від 15 серпня 1978 року Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 3 грудня 2014 року (т. 1, а. с. 8, 61); 1/8 частка відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 жовтня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом [PERSON], реєстр № 3-594, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 жовтня 2013 року (т. 1, а. с. 14, 15, 16); 1/64 частка відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 липня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом [PERSON], реєстр № 3-243, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 липня 2013 року (т. 1, а. с. 19, 20, 21). В той же час за п. 1 ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року) визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, що повинно бути вчинено протягом 6 (шести) місяців з дня відкриття спадщини. На підставі п. 113 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої Наказ Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, зазначалось, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути, крім іншого, довідка житлово-будівельного кооперативу про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним. Згідно із ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). На підставі ст. 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється тривалістю у 6 (шість) місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. На підставі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. За ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. В судовому засіданні на підставі наведених норм було встановлено, що [PERSON] в порядку спадкування за заповітом та за законом без офіційного оформлення своїх спадкових прав фактично набула право власності на 43/64 частки будинку 42 по вулиці Калузькій в місті Маріуполі. Так [PERSON] набула у власність 5/8 частки будинку 42 по вулиці Калузькій в місті Маріуполі в порядку спадкування після смерті [PERSON], яка померла 4 січня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Орджонікідзевським відділом ДРАЦС Маріупольського МУЮ в Донецькій області, актовий запис № 22 від 4 січня 2013 року, а також заявою від 14 березня 2013 року [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом від 13 грудня 2011 року, який був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], реєстр № 2326, а також свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 12 жовтня 2013 року, та яка складалась із спадкування 5/8 частки спірного будинку за заповітом на підставі наступного: - факт набуття [PERSON] за життя права власності на 1/8 частку будинку 42 по вулиці Калузькій в місті Маріуполі підтверджується ухвалою від 15 серпня 1978 року Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя, інформаційною довідкою від 2 липня 2013 року та реєстраційним посвідченням від 4 жовтня 1978 року Маріупольського БТІ; - крім цього [PERSON] успадкувала 5/8 часток будинку 42 по вулиці Калузькій в місті Маріуполі після смерті [PERSON], який помер 27 лютого 2008 року, що вбачається зі свідоцтва про смерть, виданого 28 лютого 2008 року Орджонікідзевським відділом РАЦС Маріупольського МУЮ в Донецькій області, актовий запис № 326 від 28 лютого 2008 року, яка однак за час свого життя не оформила спадкових прав хоча фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON], якому належало 5/8 часток вказаного будинку, що підтверджується ухвалою від 15 серпня 1978 року Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя, інформаційною довідкою від 2 липня 2013 року та реєстраційним посвідченням від 4 жовтня 1978 року Маріупольського БТІ, а також договором купівлі-продажу від 21 липня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом, реєстр № 1-2792, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 липня 2004 року; та із спадкування 1/64 спірного будинку за законом на підставі наступного: - факт набуття [PERSON] за життя права власності на 1/32 частку будинку 42 по вулиці Калузькій в місті Маріуполі підтверджується ухвалою від 15 серпня 1978 року Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя, реєстраційним посвідченням від 4 жовтня 1978 року Маріупольського БТІ, а також свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16 липня 2014 року та інформаційною довідкою 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполі від 16 січня 2015 року (т. 1, а. с. 14, 17, 18, 19, 88, 90, 91, 94, 95, 96, 97, 98, 101). До того ж [PERSON] фактично набула у власність 1/32 частки будинку 42 по вулиці Калузькій в місті Маріуполі в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла 28 червня 2001 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом РАЦС Орджонікідзевського районного управління юстиції міста Маріуполя Донецької області, актовий запис № 924 від 3 липня 2014 року, а також ухвалою від 15 серпня 1978 року Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя, реєстраційним посвідченням від 4 жовтня 1978 року Маріупольського БТІ, довідкою від 4 липня 2014 року «Маріупольського професійного ліцею будівництва» про реєстрацію [PERSON] на момент смерті спадкодавця разом із [PERSON], та інформаційною довідкою 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполі від 16 січня 2015 року (т. 1, а. с. 97, 98, 101, 104, 108). В судовому засіданні було встановлено також, що [PERSON] та [PERSON] в порядку спадкування за законом без офіційного оформлення своїх спадкових прав фактично набули право власності кожний на 1/32 (2/64) частки будинку 42 по вулиці Калузькій в місті Маріуполі. Так [PERSON] набув у власність 1/32 частки будинку 42 по вулиці Калузькій в місті Маріуполі в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла 28 червня 2001 року, що підтверджується ухвалою від 15 серпня 1978 року Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя, реєстраційним посвідченням від 4 жовтня 1978 року Маріупольського БТІ, довідкою від 4 липня 2014 року «Маріупольського професійного ліцею будівництва» про реєстрацію [PERSON] на момент смерті спадкодавця разом із [PERSON], та інформаційною довідкою 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполі від 16 січня 2015 року (т. 1, а. с. 97, 98, 101, 104, 108). До того ж [PERSON] набув у власність 1/32 частки будинку 42 по вулиці Калузькій в місті Маріуполі в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла 28 червня 2001 року, що підтверджується ухвалою від 15 серпня 1978 року Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя, реєстраційним посвідченням від 4 жовтня 1978 року Маріупольського БТІ, а також заявою [PERSON] до нотаріуса, який фактично вступив в управляння спадковим майном, та інформаційною довідкою 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполі від 16 січня 2015 року (т. 1, а. с. 97, 98, 101, 103, 104). На підставі ст. 358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За ч. 1 ст. 361 ЦК співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. На підставі ч. 2 ст. 183 ЦК неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно із ст. 364 ЦК співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. В разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. На підставі ст. 152 Житлового кодексу України виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується. Відповідно до ст. 50 Житлового кодексу України жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. За п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» зазначено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Згідно до п. 7 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. За висновком проведеної у справі судової будівельно-технічної експертизи від 9 жовтня 2015 року вбачається, що ринкова (дійсна) вартість будинку 42 по вулиці Калузькій в місті Маріуполі Донецької області, яка визначена порівняльним підходом, станом на дату оцінювання, 27 травня 2015 року, може складати 408696 грн. Також судовим експертом [PERSON] було визначено, що можливо провести поділ будинку 42 по вулиці Калузькій в місті Маріуполі Донецької області в натурі із виділом для [PERSON] належних йому 17/64 ідеальних часток вказаного будинку з організацією Квартири № 1 та Квартири № 2: Квартира №1 (загальна площа 34,64 кв. м.): літ. А-1 (житловий будинок): приміщення 1-1 площею 5,16 кв. м. (веранда), приміщення 1-2 площею 3,7 кв. м. (коридор), приміщення 1-3 площею 10,6 кв. м. (кухня), приміщення 1-4 площею 7,08 кв. м. (житлове), приміщення 1-7 площею 4,3 кв. м. (сені-кухня), приміщення 1-8 площею 3,8 кв. м. (сені-комора); 1/4 частки огорожі № 1-3; 1/4 частки замощення І. Квартира №2 (загальна площа 82,80 кв. м.): літ. А-1 (житловий будинок): приміщення 1-5 площею 15,65 кв. м. (житлове), приміщення 1-6 площею 8,62 кв. м. (житлове), приміщення 2-1 площею 4,33 кв. м. (веранда), приміщення 2-2 площею 3,4 кв. м. (коридор), приміщення 2-3 площею 10,79 кв. м. (кухня), приміщення 2-4 площею 15,22 кв. м. (житлове), приміщення 2-5 площею 8,94 кв. м. (житлове), приміщення 2-6 площею 7,61 кв. м. (житлове), приміщення 2-7 площею 4,4 кв. м. (сені-кухня), приміщення 2-8 площею 3,8 кв. м. (сені-комора); літня кухня літ. Б; сарай літ. Ж; зливна яма літ. К-1; 3/4 частки огорожі № 1-3; 3/4 частки замощення І. При цьому експертом вказано, що вартість Квартири № 1 та частини господарських побудов дорівнює 108681 грн., що менше належного на 17/64 частки вказаного будинку відповідно на 31 грн., внаслідок чого компенсація Квартири № 2 на користь Квартири № 1 складатиме 31 грн. Для проведення переобладнання житлового будинку літ. А-1 по вул. Калузькій 42 в м. Маріуполі із організацією Квартири № 1 та Квартири № 2 необхідно за висновком експерта в житловому будинку літ. А-1 закласти дверний отвір між приміщенням 1-3 та 1-5, а також побудувати дверний отвір між приміщеннями 1-6 та 2-5 (т. 1, а. с. 166-181). Судовий експерт [PERSON] пояснив при цьому в судовому засіданні, що виділити окремо частку [PERSON], яка дорівнює 43/64, в будинку 42 по вулиці Калузькій в м. Маріуполі немає можливості при проведенні поділу вказаного будинку, оскільки в такому разі буде суттєвий відступ від часток співвласників вказаного будинку. Можливість поділу будинку 42 по вулиці Калузькій в м. Маріуполі із виділом [PERSON] 17/64 частки такого будинку за запропонованим експертом варіантом також підтверджується технічним паспортом спірного будинку та інвентарною справою на зазначене нерухоме майно, яка була оглянута в судовому засіданні. На підставі переліченого суд дійшов висновку, що наявний спір між сторонами можливо вирішити шляхом проведення поділу у натурі будинку 42 по вул. Калузькій в м. Маріуполі, оскільки в судовому засіданні на підставі відповідного експертного дослідження було встановлено можливість проведення поділу спірного будинку в натурі із виділом позивачу 17/64 частки [PERSON] на вказаний будинок шляхом організації двох квартир для співвласників такого будинку, що повністю відповідає діючим будівельним нормам України та встановленим санітарним і технічним вимогам. При цьому суд зазначає, що відповідно до ст. 152 ЖК України для виконання сторонами по справі робіт з переобладнання будинку 42 по вул. Калузькій в м. Маріуполі для виконання варіанту поділу такого будинку за висновком експерта згоди на проведення наведеного переобладнання у виконавчих органах місцевої влади отримувати непотрібно, оскільки при проведенні такого переобладнання не відбуватиметься втручання в несучі конструкції та інженерні системи житлового будинку. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи та на підставі наведених правових норм, суд вважає за можливе задовольнити заявлені вимоги [PERSON] шляхом виділу йому 17/64 частки будинку 42 по вулиці Калузькій в місті Маріуполі в натурі із наданням позивачу у власність Квартиру № 1 відповідно до запропонованого судовим експертом варіанту такого поділу. Також суд вважає необхідним у випадку такого поділу спірного будинку припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 17/64 частки будинку 42 по вулиці Калузькій в місті Маріуполі Донецької області та стягнути в рівних частках з [PERSON], [PERSON] та [PERSON], інших співвласників будинку, на користь [PERSON] компенсацію вартості зменшення частки позивача в будинку 42 по вулиці Калузькій в місті Маріуполі Донецької області в розмірі 31 грн. При цьому суд відхиляє заперечення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] щодо заявлених у цій частині позовних вимог [PERSON], як необґрунтовані та такі, що не відповідають нормам закону. Крім цього суд зауважує, що на підставі договору про надання земельної ділянки у безстрокове користування від 24 жовтня 1959 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 1-2972, та зареєстрованого в Маріупольському БТІ 17 квітня 1963 року, реєстр № 17929, вбачається, що згідно із рішенням Маріупольської міської ради від 12 березня 1959 року [PERSON] була надана земельна ділянка площею 458 кв. м. по вулиці Калузькій 42 в місті Маріуполі для будівництва житлового будинку (т. 1, а. с. 120-123). За висновком проведеної у справі судової будівельно-технічної експертизи від 9 жовтня 2015 року експертом [PERSON] було запропоновано варіант виділу земельної ділянки по вулиці Калузькій 42 в місті Маріуполі в користування [PERSON] для обслуговування будинку площею 107 кв. м. згідно до схеми, додатної до висновку експерта. При цьому в експертизі судовим експертом зауважено, що запропонований ним варіант поділу земельної ділянки площею 458 кв. м. по вул. Калузькій 42 в м. Маріуполі можливий лише при згоді співвласників (т. 1, а. с. 166-181). За положеннями ст. 1225 ЦК до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені та яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. За ст. 377 ЦК до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно із ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції 2001 року) (далі за текстом ЗК) в разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Суд зазначає, що відповідно до п. 7 «Перехідних положень» Земельного кодексу України (в редакції 2001 року) громадяни, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. За абз. «ґ» п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (далі за текстом рішення Постанова Пленуму № 7) зазначено, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди; з 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК. При цьому за положеннями ч. 1 ст. 122 ЗК міські ради передають земельні ділянки у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. На підставі ч. 1 ст. 123 ЗК надання у користування земельної ділянки здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування. За абз. «е» п. 18 Постанови Пленуму № 7 учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Учаснику спільної сумісної власності зазначене право належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму № 7 вбачається. що суд повинен перевіряти по справах про встановлення порядку користування земельною ділянкою співвласників житлового будинку наявність плану земельної ділянки, відведеної в натурі (на місцевості). На підставі п. 19 Постанови Пленуму № 7 в справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд зясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвіря тощо. При предявленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. Суд при цьому зазначає, що проведеною по справі судовою експертизою, за висновком якої визначено порядок користування земельною ділянкою по вул. Калузькій 42 в м. Маріуполі між співвласниками даного будинку, не враховані інтереси співвласників зазначеного будинку, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки не забезпечена можливість доступу таких співвідповідачів до належної їм частки спірного будинку, оскільки та частина земельною ділянки, яку експерт визначив [PERSON], унеможливлює іншим її користувачам потрапити, не оминаючи ділянку [PERSON], до належного їм будинку, враховуючи, що одразу після входу до цього домоволодіння починається саме частка землі, визначена експертом позивачу, чим порушуються права вказаних співкористувачів земельної ділянки. При цьому суд зазначає, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не давали згоди на запропонований [PERSON] за висновком експерта варіант користування земельною ділянкою по вул. Калузькій 42 в м. Маріуполі. Також суд зазначає, що уточнені позовні вимоги [PERSON] порушують права громади міста Маріуполя, бо позивач просить суд виділити йому в користування конкретну частину земельної ділянки без дозволу міської ради, без проходження передбаченої для цього процедури із виділу такої ділянки у користування та без окреслення плану земельної ділянки, відведеної на місцевості. До того ж представник Маріупольської міської ради заперечував проти такого визначення порядку користування землями громади міста Маріуполя по вул. Калузькій 42 в м. Маріуполі. Таким чином, враховуючи відсутність визначення розміру земельної ділянки на місцевості, без згоди міської ради за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування, а також без погодження із іншими співвласниками будинку та у порушення їх прав, позовні вимоги [PERSON] щодо визначення порядку користування земельною ділянкою площею 458 кв. м. по вул. Калузькій 42 в м. Маріуполі відповідно до висновків експерта із виділом позивачу в користування земельної ділянки площею 107 кв. м., задоволенню не підлягають, як такі, що не ґрунтуються на законі. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, крім іншого, витрати на правову допомогу та витрати, пов'язані з проведенням судових експертиз. Згідно із ч. 1 ст. 84 ЦПК України витратами на правову допомогу є витрати, повязанні з оплатою правової допомоги адвоката або іншого спеціаліста в галузі права, які надають послуги в порядку, встановленому законом. За ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Оскільки розмір мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» складає 1378 грн., то розмір компенсації витрат на правову допомогу у вказаній справі не може перевищувати 551,20 грн. за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. При цьому на підставі п. п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу, а витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). З урахуванням наведеного суд встановив, що [PERSON] при поданні вказаного позову до суду було сплачено судовий збір усього в сумі 478,20 грн., було понесено витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн., а також витрати на проведення експертного дослідження в сумі 4500 грн., що підтверджується квитанціями про сплату судового збору та за проведення експертизи, а також квитанцією адвоката та умовами укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору, внаслідок чого судові витрати [PERSON] складають за даною справою загалом 9987,20 грн. (243,60 + 243,60 + 4500 + 5000 = 9987,20) (т. 1, а. с. 1, 24а, 37-38, 191, 192). Таким чином суд вважає доведеним, що на підставі ст. 88 ЦПК України, з огляду на часткове задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог, необхідно стягнути з відповідачів-співвласників будинку 42 по вулиці Калузькій в м. Маріуполі судові витрати позивача на користь останнього в розмірі 4993,60 грн. (9987,20 / 2 = 4993,60) в рівних частках, що дорівнює 1664,53 грн. з кожного з таких відповідачів (4993,60 / 3 = 1664,53).

Outcome: partial