Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що 12 квітня 2012 року помер його батько [PERSON]. Відповідно до розпорядження голови Носівської РДА Чернігівської області № 52 від 4 березня 2008 року [PERSON] передавались у власність земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва № 116 площею 0,50 га (сіножаті) та № 441 площею 0,75 га (пасовища) в землях колишнього КСП ім. Фрунзе в межах території Носівської міської ради Чернігівської області, але в подальшому [PERSON] право власності на ці земельні ділянки в установленому порядку не оформив, не зареєстрував та не отримав правовстановлюючих документів. Він (позивач) прийняв спадщину після смерті [PERSON], як спадкоємець за законом. Нотаріус відмовив йому (позивачу) у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищезазначені земельні ділянки. [PERSON] просив суд визнати за ним у порядку спадкування після смерті [PERSON] право на завершення приватизації земельних ділянок площами 0,50 га та 0,75 га, які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Носівської міської ради Чернігівської області, та одержання документів, що посвідчують право власності на ці земельні ділянки на своє імя. У судове засідання позивач не зявився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити, розгляд справи проводити без його участі. У судове засідання представник Носівської міської ради Чернігівської області не з'явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що міська рада не заперечує проти задоволення позову, просив розгляд справи проводити без участі їх представника, судові витрати по сплаті судового збору покласти за рахунок позивача, оскільки міська рада не вчиняла жодних дій, які б порушували права позивача. Суд проводить підготовче засідання у відсутності учасників справи та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відповідач визнав позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до проекту із землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) по кормових угіддях колишнього КСП ім. Фрунзе в межах території Носівської міської ради Чернігівської області та Додатку № 4 до розпорядження голови Носівської РДА № 52 від 4 березня 2008 року [PERSON] передано у власність земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва № 116 площею 0,50 га (сіножаті) та № 441 площею 0,75 га (пасовища), що підтверджується копією повідомлення відділу у Носівському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 30 січня 2018 року (а.с. 14). Таким чином, за життя [PERSON] відповідно до вимог чинного законодавства України розпочав процес приватизації вказаних земельних ділянок, але не отримав правовстановлюючий документ на ці земельні ділянки та не зареєстрував за собою право власності на них. 12 квітня 2012 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 6). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У судовому засіданні встановлено, що 23 листопада 2002 року [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що за законом він матиме право, заповів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах, що підтверджується його копією (а.с. 42). Відповідно до ст. 1223 ЦК України [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як особи, визначені у заповіті, мають право на спадкування після смерті [PERSON] У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON], 11 лютого 2016 року на його імя були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки, які належали [PERSON] на підставі державного акта серії ІV-ЧН № 005491. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не прийняли спадщину після смерті [PERSON], що підтверджується копією спадкової справи № 98/2012 (а.с. 22-54). Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що у разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої статті 1275 ЦК, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до п. «г» ст. 81, ч. 1 ст. 131 ЗК України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 152 ЗК України. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ листом від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування» роз'яснив, що в разі, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця. У судовому засіданні встановлено, що 18 квітня 2018 року приватний нотаріус Носівського районного нотаріального округу [PERSON] виніс постанову, якою відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки площами 0,50 га та 0,75 га у звязку із відсутністю на них правовстановлюючих документів (а.с. 57). Право на завершення процедури приватизації та отримання земельних ділянок у власність, яке належало померлому [PERSON] на момент відкриття спадщини, не припинилося внаслідок його смерті. Проаналізувавши добуті по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані на законі, а тому підлягають задоволенню. Ураховуючи те, що відповідач не вчинив жодних дій, які б порушували права позивача, судові витрати по сплаті судового збору необхідно покласти за рахунок позивача.

Outcome: approved