Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Мурованокуриловецького відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про зняття арешту з майна. Позовні вимоги мотивовані тим, що у жовтні 2018 року позивачу стало відомо, що все її майно перебуває під арештом, який накладено постановою Мурованокуриловецького відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області № 24698815 від 23.02.2011 на підставі якої 15.03.2011 зареєстровано обтяження № 10941157. На сьогоднішній день відсутні підстави для арешту її майна, вона звернувся до відділу ДВС з проханням зняти його, однак отримала відмову. У зв`язку з наведеним, позивач просила зняти арешт з усього належного їй майна. Ухвалою суду від 08.05.2019 позовну заяву було прийнято до розгляду судом та відкрито провадження у справі. Розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач копію ухвали та доданих до неї матеріалів отримав 13.05.2019 (а.с. 16), відзив до суду не направив. Жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що 23.02.2011 було відкрито виконавче провадження про стягнення боргу в сумі 457 грн 97 коп. з [PERSON] на користь ВАТ КБ «Надра». 15.03.2011 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження внесено обтяження (реєстраційний номер 10941157) у вигляді арешту усього нерухомого майна боржника. 21.04.2011 вказане виконавче провадження завершено, виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника майна. Саме виконавче провадження було знищено за закінченням строку зберігання. Вказані обставини підтверджуються Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с. 7), витягом з реєстру виконавчих проваджень (а.с. 8), листом Мурованокуриловецького відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області № 1108 від 22.02.2019 (а.с. 9). Статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 8 Конституції України норми Конституції є нормами прямої дії. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Особа може бути обмежена у здійснені права власності лише у випадках, і в порядку, встановленому законом. Частиною першою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є положення про право мирно володіти своїм майном. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява № 6833/74 від 13.07.1979, в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». Згідно з п. 9.9 «Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 № 2274/5, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Таким чином, суд приходить до висновку, щоситуація коли обмежується конституційне право особи вільно володіти та розпоряджатися належною їй власністю без формально визначеного акту, який складений належним чином та уповноваженим органом, - є неприпустимою і без сумніву порушує ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. А тому, порушене право позивача підлягає відновленню. На підставі викладеного,

Outcome: approved