Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом [PERSON], третя особа: ПП «Збір» про виділ частки із спільної сумісної власності. Позов мотивований тим, що сторони були одружені з 1977 року. У зв'язку з тим, що в останні роки сімейне життя з відповідачем погіршилося, у них виникли протилежні погляди на шлюб. На підставі рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 10 жовтня 2011 року шлюб між ними розірвано. За час перебування у шлюбі з метою ведення сімейного бізнесу та отримання прибутку було прийнято рішення про створення Приватного підприємства «Збір», засновником якого за взаємною згодою подружжя стала [PERSON] юридичною особою ПП «Збір» 23 листопада 2001 року на підставі договору купівлі-продажу було придбано групу інвентарних об'єктів, що розташовані за адресою: [ADDRESS], та земельну ділянку, на якій розташована ця група інвентарних об'єктів, загальною площею 0,0664 га, кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER], державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. Згідно з витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку її вартість становить 543762,88 грн. Оскільки група інвентарних об'єктів знаходилася у аварійному стані, вони були розібрані та демонтовані. У даний час у власності ПП «Збір» знаходиться вищевказана земельна ділянка. Питання про порядок поділу спільного майна подружжя, яке було набуте ними за час спільного подружнього життя, не вирішувалося під час розгляду справи про розірвання шлюбу. На даний час сторони не можуть домовитися про поділ цього майна, між ними постійно виникають конфлікти з приводу порядку користування цим майном. Просить поділити земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на якій раніше було розташовано групу інвентарних об'єктів, загальною площею 0,0664 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], на яку видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], яка є спільним майном подружжя, та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частину земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Позивач звернувся до суду з заявою, у в якій просив проводити розгляд справи у його відсутності, позов підтримав з наведених у ньому підстав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідачка у судове засідання повторно не з'явилася. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причини неявки. За таких обставин суд вважає можливим розглядати справу у заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі 04 листопада 1977 року по 10 жовтня 2011 року. З статуту Приватного підприємства «Збір» вбачається, що підприємство утворене з приватною формою власності, засновником якого є [PERSON]. Відповідно до договору купівлі-продажу інвентарних об'єктів від 03 листопада 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Скрипченко А.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 2013, Приватним підприємством «Збір» придбано майно у виді групи інвентарних об'єктів, до складу якого входять 6 одиниць обладнання та одноповерхова будівля площею 170,3 м.кв. по [ADDRESS]. Земельна ділянка, що закріплена за будівлею, передається у довгострокове орендне користування з правом викупу (п. 1 договору). Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] загальною площею 0,0664 га, кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER], її власником є Приватне підприємство «Збір». З витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 28 січня 2008 року № 207 вбачається, нормативна грошова оцінка вищевказаної земельної ділянки становить 543762,88 грн. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Сімейного кодексу України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, ч. 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (ч. 4 ст. 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ст. 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (п. 7 ч. 1 ст. 92). Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (ст. 320 ЦК України). В Україні залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного капіталу діють підприємства унітарні та корпоративні; унітарне підприємство створюється одним засновником, який виділяє необхідне для того майно, формує відповідно до закону статутний капітал, не поділений на частки (паї), затверджує статут, розподіляє доходи, безпосередньо або через керівника, який ним призначається, керує підприємством і формує його трудовий колектив на засадах трудового найму, вирішує питання реорганізації та ліквідації підприємства; унітарними є підприємства, засновані, зокрема, на приватній власності засновника (ч. 3, ч. 4 ст. 63 Господарського кодексу України. Матеріальну основу діяльності підприємства становлять виробничі і невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства; джерелами формування майна підприємства є: грошові та матеріальні внески засновників; доходи, одержані від реалізації продукції, послуг, інших видів господарської діяльності; доходи від цінних паперів; кредити банків та інших кредиторів; капітальні вкладення і дотації з бюджетів; майно, придбане в інших суб'єктів господарювання, організацій та громадян у встановленому законодавством порядку; інші джерела, не заборонені законодавством України (ч. 1, ч. 1 ст. 66 ГК України). Вклад до статутного капіталу та виділене із спільної сумісної власності подружжя майно (кошти) передаються у власність приватного підприємства. Відповідно до статті 191 ЦК України підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності; до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом; підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю; підприємство або його частина можуть бути об'єктом купівлі-продажу, застави, оренди та інших правочинів. Тобто зі змісту цієї статті вбачається, що стосовно підприємства як єдиного майнового комплексу або його частини можуть виникати цивільні права і обов'язки. На думку Конституційного Суду України, яка викладена у його рішенні №17-рп/2012 від 19 вересня 2012 року, приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом їх спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до роз'яснень викладених в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.2, ч.3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). При цьому відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, надавши оцінку заявленим позовним вимогам, оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved