Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , вказавши, що рішенням суду від 10.07.2017 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість за договором позики в сумі 2000 доларів США, 40,77 доларів США 3 відсотків річних. Оскільки зобов?язання за договором позики [PERSON] так і не було виконано, [PERSON] просив стягнути з [PERSON] 3% річних в сумі 217,15 доларів США за період часу з 25.08.2016 року, а також моральну шкоду в сумі 30000 гривень. Ухвалою суду 20.07.2020 року було відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 06.08.2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову повністю. Ухвалою суду від 31.08.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, а також у задоволенні заяви про витребування доказів. Позивачем відповідь на відзив не подавалась. При вивченні письмових доказів судом встановлено наступне. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.07.2017 року позов [PERSON] до [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 2040.77 доларів США в рахунок виконання зобов?язань за договором позики. З наданих позивачем документів також вбачається, що [PERSON] отримує пенсію за віком, страждає на низку захворювань, таких як гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, проходить лікування. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Враховуючи, що відповідачем не надано доказів того, що він у визначений договором позики строк, а рівно і після ухвалення судом рішення про стягнення боргу виконав свої зобов?язання та повернув суму боргу, тож наявні підстави для стягнення з відповідача 3% річних, нарахованих на суму позики за наступний період часу (з 25.08.2016 року по 06.04.2020 року включно). Відповідачем не заперечувалась правильність нарахування позивачем суми 3% річних, а висловлені заперечення з приводу нарахування цієї суми в доларах США. Щодо заперечень відповідача з приводу нарахування позивачем 3% річних у доларах США, а не у гривнях України, суд виходить з наступного. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Чинне законодавство не містить заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При нарахуванні трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Зазначеного правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження Враховуючи таке, суд вбачає підстави для стягнення 3% річних саме у доларах США. При вирішенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до положень пункту 4 частини 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно із ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з роз`ясненнями, наданими у п.п. 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.2001 року, № 1 від 27.02.2009 року, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність у позивача певних захворювань, які є розповсюдженими серед осіб його віку, не може враховуватись судом як достатній доказ для спричинення моральної шкоди саме діями відповідача, на який посилається позивач, оскільки судом не вбачається причинно-наслідкового зв`язку між невиконанням відповідачем зобов`язань та захворюваннями позивача. Крім того, з наданих позивачем документів вбачається, що він розпочав лікування ще до настання строку виконання зобов?язань за договором позики, а саме з 02.12.2015 року. З урахуванням встановлених правовідносин, що виникли між сторонами та фактичних обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог про відшкодування грошової компенсації моральної шкоди. Також з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам. На підставі викладеного,

Outcome: approved