Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «АЗОВ-2012», в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 25\~000 доларів США, що в еквіваленті до офіційного курсу НБУ станом на день подання позовної заяви по курсу обміну валюти становить 703\~000 грн., 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 63209,88 грн., курсову різницю у розмірі 39500 грн., та розмір штрафу за несвоєчасне повернення коштів у розмірі 1094000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 жовтня 2017р. між [PERSON] та ПП «АЗОВ-2012» в особі директора Березовського М.М. було укладено договір позики на суму 25\~000 доларів США, на строк один місяць. 08 листопада 2020 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги, за вищевказаним договором позики. Враховуючи те, що відповідач станом на час звернення до суду з позовом не виконав свого обов`язку щодо своєчасного повернення грошових коштів, сплати штрафу, тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом. 13 квітня 2021 р. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначалось, що відповідач вважає договір позики недійсним, у зв`язку з тим, що фактичної передачі грошових коштів не відбулось, належних та допустимих доказів внесення готівкою валюти в касу відповідача не надано. Вказує, що до заявлених позовних вимог в частині стягнення штрафу слід застосувати спеціальну позовну давність в один рік. Вважав, що у задоволенні позову слід відмовити. У відповіді на відзив позивач вказав, що договір позики від 17 жовтня 2017р. та акт приймання-передачі грошових коштів укладені у передбачений діючим законодавством спосіб, містять підписи та печатки сторін, та є доказами реальності угоди. Крім того, вказував, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, у зв`язку з чим відсутні підстави застосування строків давності до вказаних правовідносин. 13 квітня 2021р. на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява приватного підприємства «АЗОВ-2012» до [PERSON] , [PERSON] , в якому позивач за зустрічним позовом просив визнати недійсним договір позики від 17 жовтня 2017р., укладений між [PERSON] та ПП «АЗОВ-2012»; визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 08 листопада 2020р. , укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; стягнути з [PERSON] судові витрати у розмірі 34050 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір позики від 17 жовтня 2017р. є недійсним, оскільки не відбулось фактичного передавання грошей у сумі 25000 доларів США, а сам договір було укладено під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах та під впливом психічного тиску з боку [PERSON] , у формі погроз та шантажу. Щодо договору про переуступку боргу, вважає, що вказаний договір також є недійсним, у зв`язку з тим, що вказаний договір є по суті договором факторингу, у зв`язку з чим має укладатись виключно з фінансовою установою, яка має відповідні ліцензії на здійснення таких операцій. Вважав, що оскільки договір позики та договір про переуступку боргу були укладені з порушення норм чинного цивільного законодавства, тому існують підстави для визнання цих договір недійсними та стягнення судових витрат. У відзиві на зустрічну позовну заяву відповідач [PERSON] вказав, що договір позики та договір про переуступку боргу були укладені відповідно до вимог чинного цивільного законодавства України. Акт прийому-передачу підтверджує реальність передання грошових коштів. Вважає, що позивач за зустрічним позовом намагається всіляко уникнути виконання зобов`язання, та не допустити стягнення на належне йому майно. Просив у задоволенні зустрічного позову відмовити. У відповіді на відзив на зустрічний позов, позивач за зустрічною позовною заявою вказав, що спірний договір позики було укладено між фізичною та юридичною особою, у зв`язку з чим повинно бути підтвердження касової операції щодо прийняття позичених коштів. Вважає, що договір про переуступки боргу є договором факторингу, який не міг бути укладений між [PERSON] та [PERSON] , оскільки вказаний договір можуть укладати тільки фінансові установи. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] просив задовольнити його позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги зустрічної позовної заяви підтримав, просив її задовольнити, та відмовити у первісній позовній заяві. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що 17 жовтня 2017р. між громадянином [PERSON] (позикодавець) та приватним підприємством «АЗОВ-2012», в особі директора [PERSON] , який діяв на підставі статуту (позичальник), було укладено письмовий договір позики, за умовами якого позикодавець передав позичальнику кошти у сумі 25\~000 доларів США готівкою, в еквіваленті до офіційного курсу НБУ станом на 16 жовтня 2017р. у розмірі 26,95 гривень за один долар США, що по курсу обміну валюти становить 673\~750 грн. на термін позики, строком на один місяць, а саме до 18 листопада 2017р., а позичальник зобов`язався повернути суму позики в повному обсязі згідно умов договору. Згідно п.2 вищевказаного договору позики, було визначено, що сума позики витрачається на придбання у власність нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі туристичного готелю « [INFO] », що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також, згідно умов вказаного договору було визначено, що видача позики здійснюється шляхом передання грошових коштів готівкою позичальнику в доларах США за актом приймання-передачі, що додається додатком №1 до даного договору. Пунктами 4 та 5 даного договору було передбачено, що повернення суми позики здійснюється позичальником шляхом передачі коштів готівкою позикодавцю за актом приймання-передачі. Договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами та фактичної передачі зазначеної суми коштів. Крім того, умовами вказаного договору передбачалось, що договір є безпроцентним, а за несвоєчасне повернення коштів позикодавцю сплачується штраф у розмірі 1000 грн. за кожен день прострочки, що не звільняє позичальника від повернення суми позики, зазначеної у п.1 даного договору. 17 жовтня 2017р. [PERSON] та ПП «АЗОВ-2012» було складено та підписано акт приймання-передачі до договору позики від 17 жовтня 2017р., згідно якого зафіксовано факт передачі грошових коштів у сумі 25\~000 доларів США від [PERSON] [PERSON] , який діяв від імені ПП «АЗОВ-2012». Зазначений акт було складено у присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] , які своїми підписами підтвердили факт передачі грошових коштів. 08 листопада 2020р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] право вимоги до боржника ПП «АЗОВ-2012» за договором позики від 17 жовтня 2017р., який укладений між [PERSON] та ПП «АЗОВ-2012», а новий кредитор прийняв це право вимоги. За умовами вказаного договору за передане право вимоги до боржника за основним договором новий кредитор сплачує первісному кредитору 25\~000 доларів США, які сплачені до укладення цього договору, та підписання цього договору, що підтверджує факт розрахунку. 10 листопада 2020р. [PERSON] на адресу ПП «АЗОВ-2012» було направлено вимогу про повернення позики, якою повідомлялось про зміну кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі договору позики від 17 жовтня 2017р., а також необхідність сплати боргу протягом двох календарних днів з дня отримання зазначеної вимоги. Станом на 20 листопада 2020р. ПП «АЗОВ-2012» борг за договором позики сплачено не було, у зв`язку з чим [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне. Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 і ч.2 ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч.1 та ч.2 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими\~ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором\~позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Частиною 2 ст.1047 Цивільного кодексу України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ,\~який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю\~суттю розписка\~про отримання\~в борг\~грошових коштів\~є документом,\~який видається\~боржником кредитору\~за договором\~позики,\~підтверджуючи як\~його укладення,\~так і\~умови договору,\~а також\~засвідчуючи отримання\~боржником від\~кредитора певної\~грошової суми\~або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц\~Верховний Суд також зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Судом встановлено, що 17 жовтня 2017р. між позивачем [PERSON] та відповідачем ПП «АЗОВ-2012», в особі директора Березовського М.М.\~укладено договір позики, відповідно до якого підприємство\~отримало у борг грошові кошти в сумі 25 000 доларів США з зобов`язанням повернути їх через місяць, та сторонами договору було складено акт прийому-передачі грошових коштів. Таким чином, дослідивши зміст спірного договору позики, а також акт прийому- передачі, суд приходить до висновку, що факт передачі грошей [PERSON] та отримання їх уповноваженою особою підприємства підтверджується належними доказами, а саме відповідним актом прийому-передачі, який містив підписи сторін, та печатку підприємства, а також підписи свідків, які підтверджували факт передачі грошових коштів, в обумовленому у договорі розмірі. За твердженням відповідача за первісним позовом, кошти від [PERSON] він не отримував, а підписання договору позики відбулося під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах та під впливом психічного тиску з боку [PERSON] у формі погроз та шантажу. Так, за змістом ст.1051 Цивільного кодексу\~України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Крім того, оспорюваний правочин є тоді, коли особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч.3 ст.215 ЦК України), підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України (ч.1 ст.215 ЦК України). Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.\~Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.\~Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.\~Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.\~Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. На думку суду факт передачі грошей ПП «АЗОВ-2012» підтверджений змістом договору, який підписаний сторонами власноручно, та у присутності свідків, а також актом прийому-передачі, який також містить належні підписи сторін та свідків, у присутності яких відбулась передача коштів. При цьому ПП «АЗОВ-2012» не доведено, що кошти за договором позики ним насправді не були одержані. Посилання представника відповідача за первинним позовом на те, що факт передачі грошових коштів юридичній особі має підтверджуватись квитанцією до прибуткового касового ордеру, суд не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються умовами договору. Крім того, суд вважає, що саме на посадових осіб юридичної особи покладався обов`язок оприбуткувати готівку, а тому неналежне дотримання підприємством фінансової дисципліни, не спростовує дійсність договору позики. Статтями 233,234 Цивільного кодексу\~України визначені правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини та фіктивного правочину. Згідно ч.1 ст.233 ЦК України визнається недійсним правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Відповідно до судової практики суд задовольняє позов про визнання такого правочину недійсним, якщо мають місце дві умови: 1) особа вчиняє правочин під впливом тяжкої для неї обставини, під якою розуміють важке майнове становище, яке виражається у відсутності засобів, необхідних для нормального існування людини і це може стосуватися як самої фізичної особи, так і членів її сім`ї; 2) умови правочину вкрай невигідні для цієї особи. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин тощо. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини. Ті обставини, які позивач поклав в основу свого зустрічного позову, як тяжкі обставини не були доведені належними та допустимими доказами. Так, крім наданих пояснень представником відповідача за первісним позовом та показів свідка [PERSON] , який є зацікавленою особою, про наявність тиску зі сторони [PERSON] та примушування до укладення договору, жодних доказів цього факту не надано, як і того, що укладення договору позики відбулось на вкрай невигідних умовах. Оцінюючи надані сторонами докази, суд вважає встановленим, що між сторонами [PERSON] та ПП «АЗОВ-2012» внаслідок укладення договору позики 17 жовтня 2017р. виникли відповідні правовідносини, за якими грошові кошти були реально отримані саме на виконання договору позики, при цьому договір було укладено за відсутності тих обставин, з якими законом пов`язує можливість визнання такого договору недійсним. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Зважаючи, що відповідач за первісним позовом не довів належними та достатніми доказами підтвердження тієї обставини, що договір позики було укладено під впливом тяжкої обставини та грошові кошти йому не передавалися, у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору позики від 17 жовтня 2017р. слід відмовити. Що стосується доводів позивача за зустрічним позовом про недійсність договору про відступлення права вимоги від 08 листопада 2020р., суд зазначає наступне. Відповідно до статей\~512-514 Цивільного кодексу України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Статтею 1077 Цивільного кодексу України\~визначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Отже, за змістом статей\~512,1077 Цивільного кодексу України\~розмежовано правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. Аналіз положень\~статей 512-518 Цивільного кодексу України\~дає підстави для висновку щодо суб`єктного складу правочинів із відступлення права вимоги, а відповідно до\~статті 2 Цивільного кодексу України\~учасником цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа. Водночас, за змістом частини 1\~статті 1077 Цивільного кодексу України\~та частини\~5\~статті\~5\~Закону України\~«Про банки\~і банківську\~діяльність»\~у договорі\~факторингу беруть\~участь три\~сторони:\~клієнт,\~яким може\~бути фізична\~чи юридична\~особа,\~яка є\~суб`єктом\~підприємницької діяльності\~(частина\~2\~ст.\~1079Цивільного кодексу України), фактор, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина 3\~ст. 1079 Цивільного кодексу України), та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. Пунктом 1 частини 1\~ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, передбачено, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах 1, 2 статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо згідно із законом надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги має бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Щодо розмежування за предметом договору слід зазначити, що під час цесії може бути відступлено право як грошової, так і негрошової (роботи, товари, послуги) вимоги.\~Цивільний кодекс України\~передбачає лише перелік зобов`язань, в яких заміна кредитора не допускається (ст.515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути тільки право грошової вимоги (як тієї, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (ст.1078 Цивільного кодексу України). Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. У разі цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватися по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у виді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносин факторингу не має, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні(частина 3 ст. 656 Цивільного кодексу України). Відповідно до\~підпункту 14.1.255 Податкового кодексу України\~відступлення права вимоги - операція з переуступки кредитором прав вимоги третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації. Уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання і заміна сторони у зобов`язанні жодним чином не порушує права та інтереси боржника. При цьому наведеними нормами цивільного законодавства не встановлено вимог щодо платності відступлення права вимоги, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого попередній кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2018 у справі №909/968/16, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 11.10.2019 у справі №910/13731/18, Верховний Суд у постановах від 19.11.2019 у справі №924/1017/18, від 11.12.2019 у справі №127/8772/17-ц, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.06.2020 р. у справі №916/1410/19. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. З аналізу спірного договору відступлення права вимоги від 08 листопада 2020р. вбачається, що у зазначеному договорі відсутні умови, притаманні договору факторингу, а розмір грошової вимоги, відступленої за цим договором, дорівнював ціні його відступлення, у зв`язку з чим укладений між відповідачами за зустрічним позовом договір про відступлення права вимоги за своєю правовою природою є договором цесії. Оспорюваний договір не містить будь-яких умов, відповідно до яких грошові кошти передавалась би первісному кредитору на певний строк, з обов`язком повернення та з обов`язком сплати винагороди первісним кредитором новому кредитору за тимчасове користування наданими грошовими коштами. Відповідно до пунктів розділу 4 оспорюваного договору з моменту відступлення права вимоги первісний кредитор втрачає право вимоги до боржника за основним договором, а новий кредитор отримує право вимоги до боржника за основним договором. Таким чином, після передання права вимоги за оспорюваним договором первісним кредитором новому кредитору та сплати новим кредитором первісному кредитору ціни договору, правовідносини між сторонами припинились. В оспорюваному договорі відсутні будь-які інші зобов`язання з повернення первісному кредитору новим кредитором грошових коштів, отриманих від останнього в порядку сплати ціни договору, сплати будь-яких послуг, як і згадки про надання таких послуг. Сама по собі оплатність договору відступлення права вимоги не перетворює цей договір на договір факторингу, оскільки оплатність характерна і для договорів купівлі-продажу права вимоги. Ціна оспорюваного договору визначається вартістю предмета договору (розміром грошової вимоги, що відступається), оплату якої і здійснює новий кредитор, на відміну від договору факторингу, в якому ціна договору визначається розміром винагороди за послуги фактора, які оплачує клієнт. Суд критично розцінює посилання позивача за зустрічним позовом, на те, що ціна договору є меншою від реальної вартості права вимоги на суму процентів та штрафних санкцій, за час прострочення боржника повернення позики, і що саме така різниця є формою плати первісним кредитором новому кредитору за надання фінансування з огляду на те, що суд дійшов висновку про укладення між відповідачами саме договору купівлі-продажу права вимоги з огляду на суб`єктний склад та мету договору, а також тому, що ймовірне збільшення грошової вимоги після укладення договору купівлі-продажу за рахунок виникнення зобов`язань у вигляді сплати штрафних санкцій внаслідок прострочення виконання боржником грошового зобов`язання обумовлене специфікою предмета договору (право грошової вимоги) та визначається виключно подальшою поведінкою боржника. Будь-яке інше майно, яке може бути предметом договору купівлі-продажу також може збільшувати свою вартість, після укладення договору, проте цей факт не може бути підставою вважати договір купівлі-продажу іншим видом договорів. Відповідно до\~частини 3\~статті\~215\~Цивільного кодексу\~Україниз позовом про визнання недійсним правочину, недійсність якого прямо невстановлена законом може звернутись або сторона, або заінтересована особа, яка заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Виходячи зі змісту статей\~15,16 Цивільного кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); факту порушення невизнання або оспорення такого права або інтересу з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якої із зазначених умов є підставою для відмови у позові. Суд звертає увагу, що зустрічна позовна заява не містить обґрунтування, в чому полягає порушення прав позивача внаслідок укладення оскаржуваного правочину, та в судовому засіданні не доведено такого порушення, крім того, позивачем не доведено, яким чином його права будуть поновлені внаслідок визнання недійсним договору відступлення права вимоги та застосування наслідків недійсності договору. \~Зазначений договір укладений в порядку та на умовах, визначених чинним законодавством: кредитор у зобов`язанні замінений внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) відповідно до п.1 ч.1\~ст. 512 Цивільного кодексу України, сторонами дотримано письмової форми правочину відповідно до\~ст.513 Цивільного кодексу України; при укладені правочину сторонами не порушено інтереси третіх осіб; в момент вчинення правочину сторонами дотримано вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 Цивільного кодексу України. З огляду на викладене, у суду відсутні законні підстави для задоволення позову про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором позики у спосіб, який обрав позивач, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, тому вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку, що відсутні підстав для визнання оспрюваних договорів позики та відступлення права вимоги недійсними, тому договори є обов`язковими до виконання. Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 Цивільного кодексу України). Доводи позивача [PERSON] щодо укладення договору позики з відповідачем, укладення договору про переуступку боргу, невиконання зобов`язання по поверненню коштів доведені належними та достатніми доказами, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення основної суми боргу у розмірі 25\~000 доларів США. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення 3 відсотків річних, штрафу та курсової різниці, то суд зазначає наступне. Відповідно ч.1 ст.623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки. Згідно п.7 договору позики від 17 жовтня 2017р., передбачено, що позичальник за несвоєчасне повернення коштів позикодавцю, сплачує останньому штраф у розмірі 1000 грн. за кожен день прострочки, що не звільняє позичальника від повернення суми позики, зазначеної у п. 1 зазначеного договору. Разом з тим, за змістом положень ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно п.1 договору позики від 17 жовтня 2017р. визначено, що термін позики становить один місяць, тобто до 18 листопада 2017р. Відповідно до ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується скорочена позовна давність в один рік. Таким чином, з урахуванням вказаних норм закону, суд надходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню\~штраф за один рік, що становить 365\~000 грн. Частина 2\~ст. 625 Цивільного кодексу України\~встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто у межах строку кредитування боржник має сплачувати проценти, розмір яких встановлено договором, а в разі подальшого неправомірного користування поза межами строку кредитування - 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Такий правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 28.03.2018 року, справа №\~\~444/9519/12. Судом встановлено, що зобов`язання відповідача сплатити заборгованість не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного фактичного виконання зобов`язання боржником. Враховуючи те, що позивач заявив вимогу про стягнення 3 відсотків річних за договором позики від 17 жовтня 2017р. за 1095 днів, тому суд вважає, що з відповідач слід стягнути 2250 доларів США. (25000х1095х3/100/365). Що стосується стягнення курсової різниці то у задоволенні позову в цій частині слід відмовити, Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого\~наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000р. за №193\~іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності. Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу. Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку. Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку. Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року у справі №14-79цс18. Таким чином правові підстави для стягнення курсової різниці за час невиконання договору позики відсутні, оскільки саме стягнення курсової різниці ст.625 Цивільним кодексом України\~не передбачено, так як вимогами вказаної статті передбачене лише стягнення інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, а суд розглядає справу у межах заявлених позивачем вимог. Вимог про стягнення інфляційних втрат на суму боргу [PERSON] не заявлялось. Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є частково обґрунтованими. Вирішуючи питання судових витрат суд зазначає наступне. Згідно з п. 1 ч. 1ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог\~. Зважаючи, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 10510 грн. Оскільки у задоволенні вимог зустрічного позову ПП «АЗОВ-2012» відмовлено повністю, суд відносить судові витрати, понесені підприємством на його рахунок.

Outcome: partial