Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: інспектора 1 батальйону 4 роти Управління патрульної поліції у Вінницькій області Гулька Сергія Олександровича та Управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про стягнення моральної та матеріальної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що постановою інспектора 1 батальйону 4 роти Управління патрульної поліції у Вінницькій області старшого сержанта поліції Гулька С.О. серія ЕАМІ8 №3272107 від 12.10.2020 р. [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 510 грн. за ч. 1 ст. 132 КУпАП за те, що 12.10.2020 року о 00 год. 24 хвилини, керуючи автомобілем МАН, реєстраційний номер [NUMBER] , на автодорозі М12 Вовченко порушив пункт 22.5 ПДР правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів, а саме перевозив вантаж, який виступав за габаритні фари більше ніж на 2 метри. Рішенням Вінницького міського суду від 22.12.2020 р. позов [PERSON] до Департаменту патрульної поліції УПП у Вінницькій області, третя особа: інспектор 1 батальйону 4 роти УПП у Вінницькій області сержанта поліції Гулька С.О. про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову, серії ЕАМІ8 №3272107 від 12.10.2020 року про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення у виді штрафу на суму 510 грн. за правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 132-1 КУпАП. Провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення. Рішення набрало законної сили 05.01.2021 року. Позивач зазначає про те, що внаслідок протиправних дій інспектора 1 батальйону 4 роти Управління патрульної поліції у Вінницькій області Гулька С.О. він відчуває страждання і приниження, тривогу, страх, занепокоєння, стрес, розчарування та несправедливість. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідача майнову шкоду в розмірі 446, 50 грн., а саме: 36 грн. 00 коп. чек №000078807 00054 від 16.10.2020 р. за направлення адміністративного позову до суду; 22 грн. 50 коп. чек №000111716 00037 від 16.10.2020 р. за направлення копії позову до Управління патрульної поліції у Вінницькій області; 230 грн. 00 коп. чек № 465453 від 18.02.2021 р. за придбання офісного паперу; 1159 грн. 50 коп. чек №999401 від 16.02.2021 р. витрати на придбання паливно-мастильних матеріалів; 799 грн. 00 коп. бланк-замовлення № ЧЕ-4/00626 від 18.02.2021 р. за виконання робіт по заміні картриджів друкувального обладнання; 200 грн. сплата абонплати за користування інтернет-трафіком копія квитанції №МВРА960683602 від 02.11.2020 р.; 200 грн. сплата абонплати за користування інтернет-трафіком за копією квитанції №МВРА1023217282 від 18.02.2021 р. Також позивач просить стягнути моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн., яка полягає в тому, що він інвалід 2 групи, а нервові зриви отримані ним внаслідок протиправних дій відповідача погіршили стан його здоров`я. За наслідками вчинених відповідачем протиправних дій позивач відчуває інтенсивний біль або значний дискомфорт за грудиною чи в ділянці серця, порушення мови, слабкість в одній руці, інтенсивний головний біль, який супроводжується сплутаністю свідомості та розладами зору та виражені тривожні розлади. Протиправними діями йому спричинено моральні страждання, які позначили негативні зміни у його житті: насторога, тривога, страх можливих негативних наслідків, негативні переживання, важкість виконання повсякденних посадових обов`язків, переживання незручностей та психологічного дискомфорту, знижений та нестійкий настрій, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, почуття образи, приниженої гідності, невпевненість у майбутньому. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.05.2021 р. було відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб. 31.05.2021 р. позивачем подано уточнену позовну заяву. Департаментом патрульної поліції у Вінницькій області 13.07.2021 р. було надано відзив на позовну заяву [PERSON] , який мотивовано тим, що позивачем не обґрунтовано, у чому саме полягає заподіяна йому відповідачем моральна шкода. Не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв`язку з бездіяльністю відповідача як суб`єкта владних повноважень, тому відповідач вважає, що заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню. Частиною 2 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. До позивача не застосовано стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, а позивачем не наведено інших доказів, які вказували б на те, що дії працівника поліції була незаконними та завдали моральну шкоду та його дії перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із постановою про адміністративне правопорушення. Постанова серії ЕАМ18 №3272107 від 12.10.2020 р., яку було скасовано рішенням Вінницького міського суду по справі №137/1417/20, на яку посилається позивач, як на підставу заподіяння йому моральної шкоди, не містить жодних посилань на неправомірні дії працівника поліції. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача : інспектор 1 батальйону 4 роти Управління патрульної поліції у Вінницькій області Гулько С.О. та Управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області пояснення щодо позову не подали. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позовній заяві, у відзиві на позов відповідача та оцінивши відповідно до ст. 89 ЦПК України належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено наступні факти, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами Цивільного кодексу України щодо захисту цивільного права про відшкодування майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст.\~19\~Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією\~та законами України. Згідно із\~ст. 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Статтею 23 ЦК України\~визначено право особи на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно із\~ст. 1173 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. За змістом\~ст. 1174 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Тобто, при застосуванні положень ст.ст. 1173,\~1174 ЦК України\~суд має встановити: невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Постановою інспектора 1 батальйону 4 роти Управління патрульної поліції у Вінницькій області старшого сержанта поліції Гулька С.О., серія ЕАМІ8 №3272107 від 12.10.2020 р. [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 510 грн. за ч. 1 ст. 132 КУпАП за те, що 12.10.2020 року о 00 год. 24 хв., керуючи автомобілем МАН, реєстраційний номер [NUMBER] , на автодорозі М12 [PERSON] порушив пункт 22.5 ПДР правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів, а саме перевозив вантаж, який виступав за габаритні фари більше ніж на 2 метри. Рішенням Вінницького міського суду від 22.12.2020 р. позов [PERSON] до Департаменту патрульної поліції УПП у Вінницькій області, третя особа: інспектор 1 батальйону 4 роти УПП у Вінницькій області сержанта поліції Гулька С.О. про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову, серії ЕАМІ8 №3272107 від 12.10.2020 р. про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення у виді штрафу на суму 510 грн. за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 132-1 КУпАП. Провадження у справі закрито. Рішення набрало законної сили 05.01.2021 р. Цим рішенням не визнано протиправними дії інспектора 1 батальйону 4 роти УПП у Вінницькій області сержанта поліції Гулька С.О. щодо винесення постанови серії ЕАМІ8 №3272107 від 12.10.2020 р. про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення у виді штрафу на суму 510 грн. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 6 ст.\~82\~ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що внаслідок протиправних дій інспектора 1 батальйону 4 роти УПП у Вінницькій області сержанта поліції [PERSON] він відчуває страждання і приниження, тривогу, страх, занепокоєння, стрес, розчарування та несправедливість. Згідно з ч. 1 ст.\~1, ч. 3 ст.\~19, ст.\~23 Закону України «Про Національну поліцію»\~Національна поліція це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) її заподіювача. Відповідно до ст. ст. 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, чи посадової або службової особи органу державної влади. Відповідно до п. 2 ч. 1\~ст. 1 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Пунктом 4 ч.1 ст. 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Положеннями ст. 3 Закону визначено, що в наведених у\~статті цього Закону\~випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом ст. 4 Закону моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 21.10.2020 року в справі №312/262/18 провадження № 61-14401св19, яка, з врахуванням положень ч. 4\~ст. 263 ЦПК України, має враховуватися судом, при застосуванні ст.ст. 1173,\~1174 ЦК України\~суд має встановити: невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Відповідно до ст.ст.76,\~80,\~229 ЦПК України\~предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства принципу змагальності. Будь-яких доказів вини відповідача у завданні йому моральної шкоди позивач не надав. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач не був притягнутий до адміністративної відповідальності у виді штрафу, накладеного поліцейським, оскільки скористався наданим законом правом на оскарження постанови, яка була скасована судом. Тобто, позивач реалізував передбачене КУпАП\~та КАС України\~право на оскарження процесуальних рішень уповноваженої посадової особи. При цьому факт скасування судом постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та закриття судом справи про адміністративне правопорушення не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності інспектора Управління патрульної поліції у розумінні вимог\~ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, а тому не тягне обов`язкового наслідку цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що його діями, як посадової особи, йому була заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню відповідачем. Позивачем не доведено заподіяння йому моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями посадової особи Управління патрульної поліції у Вінницькій області та наслідками, зазначеними в позовній заяві. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду в справі №686/4557/18. Відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду немає презумпції заподіяння шкоди. Заподіяння шкоди, зокрема моральної, необхідно доводити. Позивач просить відшкодувати понесені витрати, які змушений був зробити для захисту своїх прав в межах розгляду цивільної справи на загальну сум у 2586,84 грн., про що надано письмові докази, а саме: 36,00 грн. чек від 16.10.2020 р. № 000078807 00054 про направлення адміністративного позову до суду; 22,50 грн. чек від 16.10.2020 р. № 000111715 00036 про направлення копії позову до Управління патрульної поліції у Вінницькій області; 230,00 грн. чек від 18.02.2021р. № 465453 за придбання офісного паперу; 1159 грн. 50 коп. чек №999401 від 16.02.2021 р. витрати на придбання паливно-мастильних матеріалів; 799 грн. 00 коп. бланк-замовлення № ЧЕ-4/00626 від 18.02.2021 р. на виконання робіт по заміні картриджів друкувального обладнання; 200 грн. про сплату абонплати за користування інтернет - трафіком копія квитанції №МВРА960683602 від 02.11.2020 р.; 200 грн. про сплату абонплати за користування інтернет - трафіком копія квитанції №МВРА1023217282 від 18.02.2021р. Суд, дослідивши письмові докази про понесені майнові витрати [PERSON] , зазначає, що останні здійснені з метою отримання різноманітних послуг, придбання товарів, витрати на пальне для автомобіля, виконання робіт із заміни картриджів друкувального обладнання, сплата абонплати за користування інтернет-трафіком (в графі призначення платежу зазначено «поповнення телефону [NUMBER] »), не містять необхідних реквізитів, які б дозволяли ідентифікувати їх зв`язок з особою платника-позивача за товари та послуги. Тобто з наданих документів не вбачається належності цих фіскальних чеків позивачу, а отже з них не можливо об`єктивно та обґрунтовано встановити розміру витрат, понесених саме позивачем. Крім того, доказів про те, що зазначені витрати здійснені в межах розгляду Вінницьким міським судом Вінницької області справи №137/1417/20 про оскарження постанови інспектора УПП у Вінницькій області Гулька С.О., суду не надано. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ч.\~1\~і ч.\~2\~ст.\~77\~ЦПК України\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч.\~1\~ ч.\~3\~ст.\~83\~ЦПК України\~сторони та\~інші учасники\~справи подають\~докази у\~справі безпосередньо\~до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви , а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до\~ч.\~2\~і ч.\~3\~ст.\~12\~ЦПК України\~учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з\~п.\~2,\~п.\~4,\~п.\~6\~ п.\~7\~ч.\~2\~ст.\~43\~ЦПК України\~учасники справи\~зобов`язані: сприяти\~своєчасному,\~всебічному,\~повному та\~об`єктивному встановленню\~всіх обставин\~справи; подавати\~усі наявні\~у них\~докази в\~порядку та\~строки,\~встановлені законом\~або судом,\~не приховувати\~докази; виконувати\~процесуальні дії\~у встановлені\~законом або\~судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду немає презумпції заподіяння шкоди. Заподіяння шкоди, зокрема моральної, треба доводити. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню. Суд дійшов висновку, що в даному випадку, відсутні підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди та матеріальної шкоди, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними і допустимими доказами, враховуючи вищевикладене.

Outcome: dismissed