Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

[PERSON] \~звернувся до\~суду із\~позовом про\~тлумачення заповіту. Позов мотивований тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина. За життя [PERSON] склав два заповіти на ім`я позивача, у яких заповів останньому свій сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВЛ № 0158557 та житловий будинок. Постановою нотаріуса йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітами, у зв`язку з тим, що зазначене у заповітах нерухоме майно не підтверджено відповідними документами, у заповіті не вказано адресу будинку, який заповідається, та земельну ділянку, на якій він знаходиться. Також підставою для відмови стала наявність у матеріалах спадкової справи заповіту на ім`я відповідача [PERSON] . Вказував, що він є спадкоємцем за заповітом, звернувся у визначені законом строк та порядку до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, майно, на яке він просив видати свідоцтво про право на спадщину, належало спадкодавцеві, правовстановлюючі документи на земельні ділянки видані на підставі зазначеного у заповіті сертифікату на земельну частку (пай), спадкодавцеві за життя належав тільки один будинок за адресою: [ADDRESS] . Просив здійснити тлумачення заповіту від 21 березня 2000 року, внесеного до реєстру за №65, посвідченого секретарем Овлочинської сільської ради Турійського району Волинської області, шляхом визнання свідоцтв про право власності на земельні ділянки (індексний номер 12217573, 12216226, 12215146) від 5 листопада 2013 року такими, що видані замість сертифікату ВЛ №0158557 на земельну частку (пай), та визнати розпорядження за цим заповітом на випадок смерті [PERSON] належні йому земельні ділянки заповісти своєму синові [PERSON] . Також, просив здійснити тлумачення заповіту від 15 квітня 2003 року, внесеного до реєстру за №19, посвідченого секретарем Овлочинської сільської ради Турійського району Волинської області, шляхом визнання волевиявлення спадкодавця по передачі права на житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] , визнання волевиявлення по передачі права на земельну ділянку за тією ж адресою з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку та визнати розпорядження за цим заповітом на випадок смерті [PERSON] належні йому житловий будинок та земельну ділянку за вказаною адресою заповісти своєму синові [PERSON] . Ухвалою судді від 18 грудня 2019 року відкрито провадження у справі. Судові засідання у цій справі неодноразово відкладалися з різних причин за клопотаннями учасників справи, в тому числі й у зв`язку із запровадженням у державі карантинних заходів. У судовому засіданні позивач та його представники позов підтримали з викладених у ньому підстав, просили задовольнити, 13 жовтня 2020 року в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с. 167-169), представник позивача [PERSON] подав до суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу за відсутності позивача та представників (а.с. 203). Відповідач у ході розгляду справи позов не визнав, 13 березня 2020 року подав до суду письмову заяву, в якій просив у задоволенні позову відмовити, а справу розглядати без його участі (а.с. 101). Заперечення відповідача у відзиві на позов ґрунтуються на тому, що спадкодавець, отримавши на підставі сертифікату про право на земельну частку (пай) свідоцтва про право власності на земельні ділянки, не вніс відповідних змін у складений ним заповіт, яким заповів позивачу зазначений сертифікат. Також зазначав, що в другому заповіті на ім`я позивача спадкодавець не вказав адресу будинку, що є предметом заповіту, та земельної ділянки, на якій він знаходиться. Такі обставини свідчать про відсутність волі спадкодавця на передачу у спадщину позивачу зазначених об`єктів нерухомості, нікчемність заповітів та відсутність підстав для тлумачення заповітів на підставі статті 1256 ЦК України в обраний позивачем спосіб. Третя особа приватний нотаріус Гут В.П. у судове за сідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений (а.с. 170), 1 вересня 2020 року подав до суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності (а.с. 173). Враховуючи, що в судове засідання всі учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. У\~статті 1217 ЦК України\~визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до\~статті 1233 ЦК України\~заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом статті 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять всі права і обов`язки, що належали спадкодавцю у момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до\~статті 1223 ЦК України\~право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно зі\~статтею 1236 ЦК України\~заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Встановлено, що [PERSON] помер [INFO] (а.с. 10) і після його смерті відкрилася спадщина. Позивач та відповідач є синами спадкодавця, що підтверджується витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с. 186, 199), належать до спадкоємців за заповітом та у встановлені законом строк і порядку звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після смерті батька (а.с. 176, 196). За життя [PERSON] на випадок своєї смерті склав два заповіти на ім`я позивача (а.с. 11-13), тлумачення змісту яких на підставі положень статей 213, 1256 ЦК України останній просив здійснити, звертаючись до суду з цим позовом, та один заповіт на ім`я відповідача (а.с. 15). Відповідно до\~статті 1256 ЦК України\~тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до\~статті 213 ЦК України. У цій справі відповідач заперечує і не визнає право позивача на спадкування після смерті батька визначеного у заповітах майна, що свідчить про наявність спору між спадкоємцями. Згідно зі\~статтею 213 ЦК України\~зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Верховний Суд у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій\~статті 213 ЦК України\~визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. З огляду на викладене, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені\~статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Відповідно до заповіту від 21 березня 2000 року [PERSON] заповів свій сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВЛ № 0158557 своєму синові [PERSON] , який проживає в селі Льотниче Володимир-Волинського району (а.с. 11). За змістом вказаного сертифікату спадкодавцю належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП імені Фрунзе, розміром 3.96 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі на місцевості (а.с. 34). Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю (пункт 17\~розділу Х «Перехідні положення» ЗК України). Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) (стаття 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»). Розпорядженням Турійської районної державної адміністрації № 370 від 9 листопада 2011 року вирішено виділити в натурі (на місцевості) спадкодавцю [PERSON] земельну ділянку згідно з схемою поділу земель для ведення особистого селянського господарства у розмірі 1/3 частки паю (сертифікат серії ВЛ № 0158557) (а.с. 35). На підставі вказаного розпорядження та виготовленої технічної документації [PERSON] отримав у власність три земельні ділянки, площами 0,8407 га, 0,7421 га, 0,51 га, на які оформив та отримав відповідні свідоцтва про право власності (а.с. 19-21). Таким чином, належне спадкодавцю право на земельну частку (пай), яку він заповів позивачу у встановленому законом порядку трансформувалося у право власності на земельні ділянки. Чинне земельне законодавство не містить чіткого визначення поняття земельна частка (пай). Разом з тим, у сфері земельних відносин загальноприйнятим є використання поняття «земельний пай» не тільки як земельна ділянка, яка не виділена в натурі, а і як земельна ділянка, яка отримана в результаті розпаювання землі (виділення в натурі). [PERSON] за життя належав лише один сертифікат на земельну частку (пай), що відповідачем у ході розгляду справи не заперечувалося. Більше того, відповідач вказував, що покійна матір свою земельну частку (пай) заповіла йому, а батько позивачу. Аналіз наведених фактичних обставин справи та доказів в їх сукупності дає підстави для висновку, що спадкодавець [PERSON] , заповідаючи у 2000 році своєму синові [PERSON] земельний пай, чітко висловив свою волю щодо передачі у спадщину останньому землі для ведення особистого селянського господарства на території Овлочинської сільської ради Турійського району, на яку він мав право відповідно до сертифікату про право на земельну частку (пай). Зі змісту заповіту видно, що спадкодавець чітко розділив спадкову масу та осіб, які спадкують за заповітом, визначивши, що належний йому земельний пай переходить саме позивачу у випадку його смерті, що, в свою чергу, унеможливлює різне чи неоднозначне розуміння заповіту. Таким чином, відповідно до першого рівня тлумачення, зважаючи на загальноприйняте у сфері земельних правовідносин значення терміна «земельний пай» та враховуючи, що внаслідок реалізації за життя свого права на земельну частку (пай) спадкодавець оформив право на три земельні ділянки, суд вважає, що спадкодавець розпорядився земельними ділянками на випадок своєї смерті, вказавши у заповіті сертифікат, як правовстановлюючий документ на реалізацію права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства України. Такого ж висновку можна дійти, порівнюючи зміст правочину (заповіту) в цілому з намірами спадкодавця, які він виразив при вчиненні правочину (складенні заповіту). З огляду на вказане, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині тлумачення змісту заповіту, складеного 21 березня 2000 року [PERSON] , оскільки у розглядуваному випадку таке тлумачення не змінює і не спотворює волю заповідача та не виходить за межі заповіту. Такі висновки цілком узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 576/2742/18 (провадження № 61-10712св19) у справі з аналогічним предметом позову. Доводи відповідача про те, що спадкодавець після розпаювання земельного паю мав можливість внести відповідні зміни до заповіту або скласти новий, на увагу не заслуговують, оскільки не вливають на виражене у заповіті волевиявлення спадкодавця. Більше того, відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) заповіт від 21 березня 2000 року є чинним (а.с. 180 на звороті), а невчинення спадкодавцем (заповідачем) зазначених вище дій не може бути беззаперечним і достатнім доказом того, що він змінив свою волю щодо розпорядження земельним паєм. Що стосується вимоги позивача про тлумачення заповіту [PERSON] від 15 квітня 2003 року, то слід зазначити таке. Зміст заповіту: «Я, [PERSON] , що мешкаю в селі Овлочин Турійського району Волинської області, на випадок своєї смерті роблю таке розпорядження: заповідаю свій житловий будинок своєму синові [PERSON] » (а.с. 189). Крім цього, того ж дня 15 квітня 2003 року [PERSON] склав також заповіт і на ім`я відповідача, у якому заповів останньому належні йому хлів та літню кухню (а.с. 188). Наведе свідчить, що спадкодавець на власний розсуд розподілив належне йому нерухоме майно між своїми синами сторонами у справі. Заповіти складені в селі Овлочин Турійського району Волинської області, внесені до реєстру за № 19, № 20 та є чинними (а.с. 181). Шляхом порівняння різних частин заповіту як між собою, так і зі змістом заповіту в цілому, а також із намірами заповідача, які він виразив при складенні заповіту, можна дійти висновку, що [PERSON] на випадок своєї смерті здійснив чітке розпорядження щодо належного йому за місцем проживання житлового будинку і висловив свою волю передати будинок саме [PERSON] позивачу у цій справі. Спадкодавець [PERSON] проживав і був зареєстрований до дня своєї смерті ( [INFO] ) у селі Овлочин Турійського району Волинської області (особовий рахунок № 104), що підтверджується довідкою Овлочинської сільської ради Турійського району Волинської області (а.с. 16). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно заповідачу [PERSON] на праві власності у [ADDRESS] (а.с. 206-208), в якому він і проживав. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Тлумачення заповіту є інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті, у зв`язку з чим суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі змісту заповіту, змінюючи волю заповідача. Неточне чи неповне відтворення в заповіті ідентифікуючих ознак спадкового майна, зокрема, адреси місця знаходження об`єкта нерухомого майна, не може свідчити про відсутність волі заповідача розпорядитися цим майном на випадок своєї смерті. Аналіз наведених обставин та доказів в їх сукупності дає підстави для висновку, що заповідач [PERSON] у заповіті від 15 квітня 2003 року висловив свою волю саме щодо свого будинку за адресою: [ADDRESS] , та обґрунтованість вимог позивача в цій частині, оскільки іншого житла спадкодавець не мав взагалі. Наведені обставини справи об`єктивно підтверджуються дослідженими судом матеріалами спадкової справи № 54/2019 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 175-202). Факт належності спадкодавцю за життя лише одного житлового будинку на праві власності сторони не заперечували. Суд вважає, що тлумачення заповітів, складених на ім`я позивача, усуває неясності у їхньому змісті, що створюють перешкоди позивачу для реалізації свого права на спадкування, і не змінює волі спадкодавця щодо розпорядження спадковим майном. Разом з тим, при тлумаченні заповіту не допускається здійснення пошуку волі заповідача щодо спадкового майна, яке не відображено у тексті самого заповіту. Враховуючи, що в заповіті від 15 квітня 2003 року відсутня інформація про розпорядження [PERSON] земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок, то вимоги позивача в частині тлумачення цього заповіту шляхом визнання волевиявлення спадкодавця передати позивачу у спадок, окрім будинку, ще й земельну ділянку по [ADDRESS] є безпідставними і до задоволення не підлягають. За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права, виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність підстав для тлумачення заповітів та часткового задоволення позовних вимог. У відповідності до вимог частини першої\~статті 141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір. На підставі викладеного, статей 213, 1216, 1218, 1223, 1233, 1236, 1256 ЦК України та

Outcome: partial