Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

[PERSON] звернувся з цим позовом до суду, посилаючись на те, що з 23 квітня 2003 року він за усною домовленістю з колишнім начальником Раухівського ВУЖКГ [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] з метою її збереження. За користування вказаним житлом сплачував комунальні послуги, а з 31 травня 2007 року уклав договір піднайму цієї квартири з Раухівським ВУЖКГ. До теперішнього часу він відкрито та безперервно володіє нею. Власники квартири до нього жодного разу не звертались, тому просить визнати за ним право власності на це нерухоме майно за набувальною давністю. Представник відповідача та третя особа з вимогою позову погодились. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною1 ст.344 ЦК України передбачено, що особа набуває право власності на чуже нерухоме майно, якщо вона добросовісно заволоділа цим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років Пунком 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК передбачається, що правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пунктах 9,10 своїй постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7 лютого 2014 року роз'яснив, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS], належить, згідно договору купівлі-продажу, укладеному на Одеській товарній біржі 23 червня 1999 року, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.29). Як слідує з пояснень представника позивача, спірна квартира була за усною домовленістю з колишнім начальником ВУЖКГ [PERSON] надана у користування з метою її збереження позивачеві у березні 2004 року. Однак, не заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначив, що позивач у спірній квартирі незаконно проживав до 2007 року, але після цього часу він уклав договори піднайму та утримання квартири. Однак суд ставиться критично до доводів вищевказаних осіб про наявність набувальної давності і вважає, що вони не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суперечать положенням вищенаведеної норми закону. Крім того, з досліджених у судовому засіданні договорів (а.с.8-11) свідчить, що вони не реєструвалися належним чином у відповідача під час їх укладення, а тому вважати їх укладеними не представляється можливим. При вирішенні питання щодо вимог позову слід звернути увагу, що добросовісне володіння припускає, що особа не знала і не повинно було знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності заволодіння чужим майном повною мірою залежить від підстав придбання цього майна.

Outcome: dismissed