Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за непоставлену продукцію. Позов обґрунтований тим, що між [PERSON] та [PERSON] на початку 2014 року було досягнуто домовленості щодо поставки товару, а саме побутової техніки. Протягом 8 місяців товар систематично доставлявся в домовлене місце відповідачем, а позивач його відповідно сплачував. Дана домовленість була укладена на невизначений термін. В серпні 2014 року позивач здійснив усне замовлення поставки товару - побутової техніки та, відповідно здійснив передплату товару через переказ коштів з свого карткового рахунку на рахунок [PERSON] в кілька етапів, а всього в сумі 305 292,26 грн. Однак, після здійснення оплати, свої зобов'язання відповідач не виконала та не поставила товар, згідно замовлення. [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] з вимогою про повернення коштів. Остання не заперечувала наявності боргу, однак добровільно повернути кошти відмовилася. За домовленістю, [PERSON] мала б виконати зобов'язання до 14.02.15 року, та не виконала, тому прострочення зобов'язання розпочалося саме з цієї дати. Позивач вважає що його право порушено, тому просив суд стягнути з [PERSON] основний борг в сумі 305 292,26 гривень, та відповідно до ч.2 ст. 625 ЦПК України, просив стягнути 190 363,52 грн. - втрат від інфляції та 20 099,00 грн. - 3% річних. Окрім того, відповідно до договору поруки від 01.09.2016 року частково виконання зобов'язання по основному договору взяв на себе [PERSON], а саме в сумі 1000,00 грн. Тому позивач просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь суму коштів в розмірі 1000,00 гривень та стягнути з відповідачів всі судові витрати. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, однак представником позивача надано на адресу суду заяву, в якій він заявлені позовні вимоги підтримує повністю, просить розглянути праву в його відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився. Відповідно до ухвали суду від 27.09.2017 року позивачем було дано оголошення в газеті «Урядовий кур`єр» за №196 від 19.10.2017 року. Відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Заяви про розгляд справи за його відсутності відповідач не надіслав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час і місце судового засідання повідомлявся за місцем проживання та місцем його реєстрації, що стверджується довідкою виданою виконавчим комітетом Ободівської сільської ради від 22.06.2017 року № 303 (а.с.20). Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе вирішити справу за наявними в ній доказами відповідно до ч. 4 ст.169 ЦПК України. Суд відповідно до положень ст. 224 ЦПК України вважає можливим ухвалити в справі заочне рішення за наявними в матеріалах справи доказами, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши позов та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. У відповідності до положень ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічна норма права закріплена і в ст.3 ЦПК України. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005року у справі «Смірнова проти України»). Судом встановлено, що у 2014 році між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто домовленості щодо поставки товару, а саме побутової техніки. 01.09.2016 року між поручителем [PERSON] та кредитором [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого поручитель зобов'язався перед кредитором за часткове виконання зобов'язань [PERSON], що виникли з довору поставки, який був укладений між кредитором і боржником. Предметом договору є поставка побутової техніки на загальну вартість 305 292,26 гривень (п.2.1 Договору). Строк виконання зобов'язання складає 40 днів з моменту отримання оплати за побутову техніку, а саме до 14.02.2015 року (п.2.2 Договору). Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму Статтею 662 ЦК України визначено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Згідно ч. 1 ст. 665 ЦК України, у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Відповідно до ч.2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. У серпні 2014 року позивач здійснив замовлення поставки товару та відповіднодо попередньої домовленості здійснив передплату товару через переказ коштів на картковий рахунок відповідача [PERSON], а саме: 07.08.2014 - 5840 гривень; 12.08.2014 - 49000 гривень; 20.08.2014 - 9000 гривень; 03.09.2014 - 36000 гривень; 17.10.2014 - 17000 гривень; 27.10.14 - 1000; 26.11.2014 - 27000 гривень; 16.12.2014 - 27000 гривень; 16.12.2014 - 5000 гривень; 19.12.2014 -10000 гривень; 25.12.2014 - 28000 гривень; 05.01.2015 - 90452.26 гривень,а всього на загальну суму 305292,26 гривень. Даний факт підтверджується дублікатами чеків ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.10,11). Після здійснення оплати, відповідач [PERSON] свої зобов'язання не виконала та не поставила товар - побутову техніку, згідно замовлення до 14.02.2014 року. Згідно розписки, написаної власноруч, [PERSON] зобов'язалася повернути [PERSON] борг, а саме 3070 доларів США, 2280 Євро та 22000 гривень (а.с.12). Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином та відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших умов, що звичайно ставляться. Стаття 525 ЦК України передбачає, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок. Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. На адресу відповідача [PERSON] було надіслано претензію №1/17 щодо сплати заборгованості на загальну суму 515754.78 грн., яка складається з 305292,26 грн. - основний борг, 20099 грн. - 3 відсотки річних та 190363,52 грн.- втрати від інфляції (а.с. 14). Вимога позивача на день розгляду справи виконана не була, сума заборгованості не відшкодована, а отже відповідач свідомо ухиляється від виконання свого зобов'язання. Статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов'язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК. Таким чином, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі № 6-42цс11 ). Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічне положення міститься у постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12 , від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11 . Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення. Аналогічне положення міститься у постанові Верховного суду України від 19.10.2016 р. у справі № 6-2129цс16 . Згідно наданого позивачем розрахунку, сума основного боргу становить 305 292,26 грн. Дата початку нарахування - 15.02.2015 року, дата закінчення нарахування - 23.05.2017 року. За таких обставин з урахуванням рекомендацій Верховного Суду України, викладених у листі № 62- 97р від 03.04.1997 року «Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» сума інфляційних втрат вираховуються за період з 15.02.2014 року по 23.05.2017 року таким чином: [Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] х [Індекс інфляції] /100% - [Сума боргу]. Відповідно 3% річних за період з 15.02.2014 року по 23.05.2017 року вираховується таким чином: [Відсотки] = [Сума боргу] х [Процентна ставка] /100% /365 днів х [Кількість днів]. Таким чином, станом на 23.05.2017 року за відповідачем [PERSON] рахується заборгованість за невиконання грошового зобов'язання, яка складається з: 20 099 грн. - 3 відсотки річних та 190 363,52 грн.- втрати від інфляції. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХП «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Приклад обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації наведено у додатку 1 до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року. Враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] не здійснила поставку товару (побутової техніки) та не повернула позивачу сплачені ним кошти на її картковий рахунок за замовлений товар, тому вона порушила грошове зобов'язання щодо повернення боргу. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення на користь позивача інфляційних втрат та трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України є обґрунтованими, оскільки розрахована позивачем сума відповідачем не оспорилась. Згідно п.4.1 Договору поруки від 01.09.2016 року, поручитель [PERSON] відповідає перед Кредитором [PERSON] за виконання зобов'язання Боржником, згідно Основного Договру в сумі, що дорівнює 1000 гривень, що є частиною від загальної суми поставки, а також за відшкодування Кредитору збитків та сплату неустойки в частині взяття на себе зобов'язання (а.с.4). Тому, зазначена сума підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивача. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У зв'язку з викладеним, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за непоставлену продукцію є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розгядом справи. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. Згідно частини 2 статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивача [PERSON] при зверненні до суду звільнено від сплати судового збору на підставі п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому у відповідності із ст. 88 ЦПК України з відповідачів слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 1 % від ціни позову, що становить 5157,55 грн. Позивач просить про стягнення з відповідачів витрати на правову допомогу в сумі 2500,00 грн. Судом встановлено, що з метою своїх порушених прав позивач звернулася за надання їй правової допомоги до адвоката [PERSON] 18.04.2017 року між сторонами був укладений договір про надання правової допомоги. Позивачем на користь адвоката був сплачений гонорар у сумі 2500,00 грн. за представлення інтересів позивача. Згідно з положенням ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191 «Про граничний розмір компенсації виплат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції чинній на момент ухвалення судового рішення) затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних справ. Статтею 1 передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином, суд вважає, що витрати на правову допомогу в сумі 2500,00 грн. не перевищують граничний розмір витрат на правову допомогу та не суперечит вимогам закону. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути солідароно з відповідачів на користь держави судовий збір у розмірі 5157,55 грн. та на користь позивача кошти за надання правової допомоги у розмірі 2500,00 грн.

Outcome: approved