Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію України дитині, яка не досягла 16- річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Свій позов мотивує тим, що перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилась дитина - дочка [PERSON] , [INFO] . Вказує, що відповідач не приймає участі у матеріальному утриманні дитини, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2015 постановлено стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини усіх видів заробітку, однак, відповідач в добровільному порядку аліменти на дитину не сплачує, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. Зазначає, що на тимчасово окупованій території, а саме: м. Шахтарськ, проживає її мама та інші родичі. Вказує, що перетин лілії зіткнення їй необхідний для можливості вільного спілкування дитини з родичами, які перебувають на тимчасово окупованій території, відпочинку та оздоровлення за межами окупованої території Донецької області. Однак, відповідач з незрозумілих причин дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон не дає. З врахуванням наведеного, позивач просить суд надати дозвіл на тимчасовий в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію України до м. Шахтарська неповнолітній [PERSON] в супроводі її мами [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] , в будь-який час і до досягнення дитиною 16 років Позивач в судове засідання не з?явилась, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин проте, вчасно та належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, що підтверджується відповідним оголошенням на веб-порталі судової влади. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін по наявним у справі доказам. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши представлені в справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. У відповідності до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, який на даний час не розірваний. Від даного шлюбу у них народилась дочка [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає із позивачкою (а.с.9). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2015 року постановлено стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 вересня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.11). Згідно Довідки -Розрахунку заборгованість по аліментах [PERSON] станом на 30.10.2019 р. становить 70 155, 21 грн. (а.с.12). Позивач в позовній заяві навела обставини про ухилення відповідачем від виконання обов`язків з виховання та утримання неповнолітньої доньки, але вимог щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] не заявляла. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свободо пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом Конституцією України (ст. 33). Пунктом 2 ст. 10 Конвенції про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції). Аналогічні норми викладені у ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3); фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4). Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Пунктом 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Судом встановлено, що позивачка разом зі своєю неповнолітньою дочкою [PERSON] має на меті поїхати у м. Шахтарськ Донецької області. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування» від 07 листопада 2014 року №1085-р місто Шахтарськ Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» та постанови Верховної Ради України №252-УІІІ від 17 березня 2015 року до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до вказаної постанови Верховної Ради України. Місто Шахтарськ Донецької області знаходиться в географічних координатах місцевості - населених пунктів, де тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, а відтак, згідно п. 1 постанови Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року, відноситься до тих населених пунктів, які визнано тимчасово окупованими територіями. Питання в`їзду громадян, що не досягли 16-річного віку до тимчасово неконтрольованої території України та виїзду із неї, а також тих осіб регулюється наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ від 14 квітня 2017 року № 222ог, яким затверджено «Тимчасовий порядок контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей». Пунктом 5.1.1 вказаного порядку встановлено, що в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного із батьків, враховуючи його тимчасовий характер, не стосується питання місця проживання дитини та не повинно порушувати прав щодо дитини того з батьків, без згоди якого такий дозвіл надається. Однак, позивач у позовній заяві просить суд надати їй дозвіл на виїзд малолітньої дочки за межі України без згоди батька до досягнення дитиною 16 років, не вказуючи при цьому конкретної дати поїздки та повернення з цієї території, що в свою чергу суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Слід також відмітити, що звертаючись до суду з вимогами про надання дозволу на в`їзд неповнолітньої дитини на тимчасово окуповану територію України на термін до досягнення дитиною 16 років позивачка не врахувала, що діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Дана обставина підтверджується відповідною практикою Великої Палати Верховного Суду де чітко вказано, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з один із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення (справа № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року). Крім того, позивач не довела суду дійсного наміру на тимчасовий в`їзд дитини на тимчасово неконтрольовану територію України, не надала жодного доказу, який би підтверджував необхідність в`їзду дитини на тимчасово неконтрольовану територію України, не вказала конкретний час перебування дитини на цій території. Зокрема, як вбачається із матеріалів справи , позивач направила позов до суду з поштовою адресою з м. Шахтарськ, тобто перебуваючи на тимчасово окупованій території України. Також, позивачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів про звернення до відповідача із проханням надання згоди на в`їзд дитини на тимчасово неконтрольовану територію України, мети поїздки та відповідного часового проміжку перебування на цій території до подання вказаного позову до суду, як і доказів його відмови у наданні дозволу у встановленому законом порядку. Таким чином законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріпленого ст.ст. 141, 157 СК України. Позивач у позовній заяві зазначила про необхідність відвідування нею та неповнолітньою дочкою своїх родичів. Однак, позивачем на надано суду жодного належного доказу, який підтверджує знаходження у м. Шахтарську родичів неповнолітньої дитини. Вирішуючи вимогу позову про надання дозволу на в`їзд дитина на територію окупованої території Донецької області з метою відвідування родичів та матері позивачки, суд вважає що перетин дитиною лінії зіткнення може поставити під загрозу її життя та здоров`я, а в разі необхідності родичі дитини не позбавлені законом можливості самостійно відвідати неповнолітню [PERSON] у м. Луцьку. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed