Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивований тим, що 26.12.2013 року за договором позики позивач передав відповідачу 6 000 грн 00 коп. зі строком повернення - 02.01.2014 року. Факт укладання договору позики підтверджується розпискою. В строк, встановлений договором, позивач борг не повернув. В зв'язку з цим позивач прохає стягнути з відповідача 6000 грн 00 коп. заборгованості по договору позики, 2 809 грн 07 коп. відсотків за користування коштами, які визначено на рівні облікової ставки НБУ, 5 268 грн 61 коп. збитків від інфляції, 462 грн 08 коп. - 3 % річних. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав. Відповідач в судові засідання тричі не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями. Відповідно до ст. 224 ЦПК України перелічені обставини дають суду право провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. При цьому суд враховує, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 26.12.2013 року позивач та відповідач уклали договір позики, що підтверджується складеною і підписаною відповідачем розпискою /а.с. 8/. За умовами цього договору позивач передав відповідачу 6 000 грн 00 коп. зі строком повернення - 02.01.2014 року, про що складено розписку. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правового висновку, сформованого ВС України в постанові від 18.09.2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Враховуючи висновки ВС України, суд приходить до висновку, що надана розписка підтверджує як факт укладання договору позики між сторонами, так і отримання боржником від кредитора визначеної грошової суми. Судом встановлено, що відповідач в строк, встановлений договором, грошові кошти не повернув. Таким чином, станом на час розгляду справи відповідач має заборгованість перед позивачем в сумі 6 000 грн 00 коп. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Період розрахунку процентів, 3 % річних та інфляційних - 03.01.2014 року по 27.07.2016 року. Таким чином заборгованість складає: - 3 % річних - 462 грн 00 коп. - проценти - 2 806 грн 93 коп. - збитки від інфляції - 5 257 грн 34 коп. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial