Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування нерухомості удаваним, визначення його договором купівлі - продажу, визнання договору недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, виділення ідеальних часток та припинення спільної сумісної власності, вказавши, що він з 14.12.1988 року по 15.05.2018 року з відповідачкою [PERSON] перебували у шлюбі, в період якого у них народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 24.06.2003 року бабуся [PERSON] для придбання будинку продала свою квартиру, яку вона їм подарувала на весілля, за 9394,00 грн., що за курсом валют на той час дорівнювало 1762, 47 доларів США. Також щоб купити будинок їх сім`ї спільними коштами прийшлося докласти ще 2237,53 доларів США. Так 02.08.2003 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування будинку за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] отримала у власність даний будинок. Відповідно до розписки від 02.08.2003 року [PERSON] , та [PERSON] отримали від [PERSON] 21320,00 грн., що було еквівалентним 4000 доларів США. З 23.05.2001 року по час виходу на пенсію він працював підривником та отримував високу заробітну плату, тож вказаний будинок є їх з відповідачкою спільною власністю. З 06.02.2015 року їх з [PERSON] сімейні відносини були припинені, і відповідачка виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації. 15.05.2018 року рішенням суду шлюб між ним та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач повідомила , що спірний будинок належить тільки їй та попередила його про виселення з будинку. Про існування вказаного договору дарування він взагалі не знав та на руках його не мав. Очевидно з метою заощадити на витратах відповідачка домовилася з продавцями будинку і замість того, щоб укласти договір купівлі продажу уклала договір дарування, де обдарованою стороною виступала сама відповідач, таким чином зазначений будинок не став спільною сумісною власністю подружжя. Відповідачка [PERSON] приховала від нього факт укладання договору дарування замість договору купівлі - продажу, який було нотаріально посвідчено без його участі. В подальшому відповідачка на підстав договору дарування від 16.03.2017 року спірний будинок подарувала донці [PERSON] . На даний час він побоюється, що відповідачі можуть виселити його на вулицю, адже через його правову необізнаність, було укладено договір дарування спірного будинку, який він вважав договором купівлі - продажу, що є вкрай невигідним правочином для нього та не відповідає його волі і життєвим обставинам, тому просить визнати вказаний договір дарування від 02.08.2003 року удаваним, а договір дарування від 16.03.2017 року недійсним. Визнати будинок за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя. Виділити йому та [PERSON] та визнати за ними право власності на 1 / 2 частку спірного будинку за кожним, та припинити право спільної сумісної власності на це майно. В ході розгляду справи представник відповідачів [PERSON] надала відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначила, що з позовними вимогами не згодна та вважає їх незаконними і необґрунтованими. Зокрема зазначила, що кошти, що були сплачені за спірний будинок не були спільними коштами, оскільки спірний будинок було придбано за кошти від продажу бабусею відповідачки власної квартири та тих коштів що бабуся отримала як компенсацію жертвам нацизму з Німеччини, взамін того [PERSON] мала прописати бабусю у спірному будинку, та бабуся мала там мешкати. Незадовго до набуття спірного будинку обоє з подружжя працювали, проте спільних коштів на придбання житлового будинку відкладено не було, оскільки все витрачалося на потреби сім`ї, оскільки у сім`ї була дитина - інвалід. Позивачу було відомо про те, що було укладено саме договір дарування , а не договір купівлі - продажу. Позивач як проживав так і на теперішній час проживає у спірному житловому будинку та жодних перешкод йому у цьому з боку відповідачів не чиниться. У задоволені позову просить відмовити. Від позивача надійшла відповідь на відзив, вважає свої позовні вимоги обґрунтованими, та просить їх задовольнити. Представником відповідачів була надана відповідь. Також представником відповідачів було подано заяву про застосування строків позовної давності. В \~ \~судовому \~ засіданні\~ \~позивач \~ позовні\~ \~ вимоги\~ \~ \~підтримав \~ у\~ \~ повному\~ \~обсязі \~ \~покладаючись \~на \~ обставини\~ \~викладені \~у \~позові \~ та\~ \~ \~відповіді \~на \~ відзив\~та просив їх задовольнити . В подальшому надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до суду не з`явилися, їх представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала з обставин викладених у відзиві на позов та відповіді на відповідь на відзив, у задоволенні позовних вимог просила відмовити також з підстав пропуску строку позовної давності. В подальшому надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача [PERSON] адвокат Примаков К.О. надав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти позову заперечує. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав . В судовому засіданні встановлено, що 02 08 2003 року між [PERSON] , [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого боку укладено договір дарування відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті , розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно подарували, а [PERSON] прийняла у дар належну дарувателям на праві приватної власності будинок [ADDRESS] . Відповідно до Договору дарування від 16 03 2017 року посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Перекопською І.С. [PERSON] подарувала вищевказаний будинок [PERSON] , про що свідчить витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно. За\~ст. 719 ч. 2 ЦК України\~договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Ст. 722 ч.ч. 1, 4 ЦК України\~визначено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Згідно з вимогами\~ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу\~ст. 10 ЦПК України\~зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. За удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі (ч. 1\~ст. 235 ЦК України). Отже, в даному випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі\~ст. 235 ЦК України\~має право визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. На відміну від фіктивного, удаваний правочин, тобто правочин, який вчинений, щоб приховати інший, має на меті виникнення правових наслідків, але не тих, які афішуються фактом його вчинення. Фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто, удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини - той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин. Проте встановити таку наявність так само непросто, як і в разі фіктивного правочину - воля сторін цього правочину також інша, ніж та, що сприймається як наслідок зовнішніх дій. Тобто очевидно, що воля і волевиявлення в цьому випадку різняться, і причиною цьому є приховування дійсної мети правочину. Мета удаваного правочину полягає не тільки в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, а й спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається. Саме в цьому і полягає дійсна воля сторін удаваного правочину. Для кваліфікації удаваного правочину важливо, щоб частина умов удаваного і прихованого правочину збігалася. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті\~202, частиною третьою статті\~203 ЦК України, головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Позивач, як підставу визнання договору дарування від 02 08 2003 року удаваним правочином зазначає, що він помилився щодо правової природи правочину та вважав , що дружина уклала договір купівлі продажу і що цей договір вкрай не вигідний для нього. Та просить врахувати, що даний договір був укладений під впливом тяжкої обставини, а саме обумовленою правовою необізнаністю Позивача і повною довірою колишній дружині, та не відповідає його внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися. Позивач не є стороною договору дарування укладеного 02 08 2003 року між [PERSON] , [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого боку, який підписаний власноруч дарувальниками та обдарованою особою та посвідчений приватним нотаріусом Рукавіциним І.А. Вище укладений договір дарування містить всі необхідні істотні умови, визначені ст.ст. 718-728 ЦК України. Волевиявлення при укладенні договору сторін було вільним і відповідало внутрішній волі, дарувальники усвідомлювали значення своїх дій та керували ними і протилежного позивач не довів. Суд зазначає, що одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (статті 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України\~на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 76 ЦПК України\~передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно\~статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. З огляду на вищевказане підстав для визнання договору дарування від 02 08 2003 року удаваним правочином не встановлено, а тому такі позовні вимоги задоволенню не підлягають. Також слід відмовити у інших позовних вимогах, оскільки вони є похідними від первісних. Підстав для застосування строку позовної давності суд не вбачає, оскільки позовна давність застосовується лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість вимог, і тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Outcome: dismissed