Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до ТОВ «Кей-Колект», [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А., [PERSON] про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування нерухомого майна та визнання права власності. Позивач зазначав, що рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39882142 від 27.02.2018 09:34:45, винесеним Державним реєстратором Комунального підприємства «Рожівське» (Київська область) - Решетніковим Олексієм Юрійовичем, його власна земельна ділянка площею 0,1187 га, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер: 3221282801:01:053:0005 по [ADDRESS] , безпідставно і незаконно у нього вилучена і передана у власність ТОВ «Кей-Колект», код ЄДРПОУ 37825968. Також, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39882667 від 27.02.2018 09:48:00, винесеним Державним реєстратором Комунального підприємства «Рожівське» (Київська область) - Решетніковим Олексієм Юрійовичем, житловий будинок позивача по [ADDRESS] , загальною площею 120,5 кв.м., житловою площею 57,6 кв.м., разом із надвірними будівлями ( В, Д сараї, Б - гараж, Е - навіс, К - колодязь, Г - вбиральня, N - огорожа) у с. Зазим`я Броварського району Київської області , де зареєстровані він і його дочка [PERSON] , безпідставно і незаконно було у його вилучено та передано у власність ТОВ «Кей-Колект», код ЄДРПОУ 37825968. Письмової вимоги про усунення порушень серія та номер: 735856/F3, виданої 15.06.2017 р., видавник: ТОВ «Кей-Колект» позивач не отримував і йому її жодним чином вручено не було, у зв`язку з чим, не може вважатися належним і дійсним будь-який документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку після її вручення. Вважає дії Державного реєстратора КП «Рожівське» Київської області Решетнікова О.Ю. щодо винесення обох рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень такими, що не породжують правових наслідків для його нерухомого майна. 11 вересня 2008 року між [PERSON] (позичальник) та АКІБ «УкрСиббанк» у м. Києві був укладений договір про надання споживчого кредиту №11392406000. Згідно п.1.2.1 договору, сума кредиту складає 144000,00 доларів США, вказана сума кредиту дорівнює 698601,60 грн. за курсом НБУ на день укладення договору. Відповідно до п.1.2.2 укладеного договору, банк зобов`язався надати позичальнику кредит у зазначеному вище розмірі, у вигляді одного траншу на строк - 10 років, а позичальник - зобов`язується повернути кошти кредиту у строки, визначені в графіку погашення кредиту (додаток №1 до договору про надання споживчого кредиту з правилами №11392406000). Пунктом 1.2.9. кредитного договору передбачена процентна ставка у розмірі 15,00 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором від 11.09.2008 р., банком прийнято у заставу: земельну ділянку площею 0,1187 га, кадастровий номер 3221282801:053:0005, з цільовим призначенням обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та є власністю [PERSON] та житловий будинок, що складається з чотирьох житлових кімнат, загальною площею 120 кв.м., житловою площею 56,7 кв.м., позначений на плані літерою А, з надвірними будівлями: Д - сарай, В - сарай, Б - гараж, Е - навіс, К - колодязь, Г - вбиральня, разом з надвірними будівлями та є власністю [PERSON] , що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Поручителем на виконання кредитного договору позичальником перед банком виступила, на той час дружина останнього, [PERSON] ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору факторингу №1 від 12.12.2011 р., укладеного з ПАТ «УкрСиббанк», набуло статус кредитора за кредитним договором №11392406000. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. У даному випадку, обома договорами між сторонами (про задоволення вимог іпотекодержателя) за рахунок передачі останньому земельної ділянки або житлового будинку позивача не укладалися, а відповідне застереження у іпотечних договорах також відсутнє. Сторони договору іпотеки не укладали окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, а, отже, позивач не надавав згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем у межах процедури позасудового врегулювання. Таким чином, нерухоме майно, що є предметом спору, вибуло із законного володіння позивача поза його волею. В подальшому, ТОВ «Кей-Колект» здійснило перепродаж набутого нерухомого майна мешканці окупованої Донецької області [PERSON] . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та нотаріальне посвідчення відповідних договорів здійснено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. 30.03.2018 р. [PERSON] здійснила передачу спірних житлового будинку та земельної ділянки в іпотеку, з метою забезпечення вимог позикодавця за основним зобов`язанням, що складає 398100,00 грн. [PERSON] . Відповідний договір іпотеки серія та номер: 5233, посвідчив приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. Крім того, зазначені договори купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 120 кв.м., житловою площею 56,7 кв.м. по [ADDRESS] , разом із надвірними будівлями у с. Зазим`я Броварського району Київської області, що належить позивачу на праві приватної власності, згідно договору купівлі-продажу за №5218 від 30.03.2018 р., а також земельної ділянки площею 0,1187 га по [ADDRESS] , кадастровий номер 3221282801:053:0005, мають усі ознаки фіктивності, оскільки спірна нерухомість фактично залишається у власності ТОВ «Кей-Колект» і ані [PERSON] , ані члени її сім`ї у будинку не проживають та земельну ділянку не обробляють і нею не користуються. Також, посилався на норми ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Посилаючись на викладене, позивач просив суд скасувати рішення Державного реєстратора КП «Рожівське» Київської області Решетнікова О.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень земельної ділянки площею 0,1187 га по [ADDRESS] , кадастровий номер 3221282801:053:0005, індексний номер: 39882142 від 27.02.2018 09:34:45 на ТОВ «Кей-Колект», скасувати рішення Державного реєстратора КП «Рожівське» Київської області Решетнікова О.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо набуття права власності на житловий будинок по [ADDRESS] , загальною площею 120,5 кв.м., житловою площею 57,6 кв.м., разом із надвірними будівлями (В, Д - сараї, Б - гараж, Е - навіс, К - колодязь, Г - вбиральня, N - огорожа) у с. Зазим`я Броварського району Київської області на ТОВ «Кей-Колект», визнати недійсним та нікчемним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1187 га по [ADDRESS] , кадастровий номер 3221282801:053:0005 №5216 від 30.03.2018 р., укладений між ТОВ «Кей-Колект» та [PERSON] , визнати недійсним та нікчемним договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] , загальною площею 120,5 кв.м., житловою площею 57,6 кв.м. разом із надвірними будівлями (В, Д - сараї, Б - гараж, Е - навіс, К - колодязь, Г - вбиральня, N - огорожа) у с. Зазим`я Броварського району Київської області, серія та номер 5218 від 30.03.2018 р., укладений між ТОВ «Кей-Колект» та [PERSON] , визнати право власності на нерухоме майно, а саме: на житловий будинок, загальною площею 120,5 кв.м., житловою площею 57,6 кв.м., із надвірними будівлями (В, Д - сараї, Б - гараж, Е - навіс, К - колодязь, Г - вбиральня, N - огорожа) разом із земельною ділянкою площею 0,1187 га, кадастровий номер 3221282801:053:0005, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 149543573212, що знаходяться по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1495464332212 за [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача адвокат Якубенко О.М. позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні позовній заяві, просив про задоволення позову в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Танащук М.В. позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення в повному обсязі. В судове засідання представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, направили до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення в повному обсязі. В судове засідання третя особа [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. В судове засідання третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду листа про розгляд справи у його відсутність. В судовому засіданні третя особа [PERSON] позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Судом встановлено, що 11 вересня 2008 року між [PERSON] (позичальник) та АКІБ «УкрСиббанк» у м. Києві був укладений договір про надання споживчого кредиту з Правилами №11392406000. Згідно п.1.2.1 договору, сума кредиту складає 144000,00 доларів США, вказана сума кредиту дорівнює 698601,60 грн. за курсом НБУ на день укладення договору. Відповідно до п.1.2.2 укладеного договору, банк зобов`язався надати позичальнику кредит у зазначеному вище розмірі, у вигляді одного траншу на строк - 10 років, а позичальник - зобов`язується повернути кошти кредиту у строки, визначені в графіку погашення кредиту (додаток №1 до договору про надання споживчого кредиту з правилами №11392406000). Пунктом 1.2.9. кредитного договору передбачена процентна ставка у розмірі 15,00 % річних (а.с.9 том І). З метою забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за вказаним кредитним договором №11392406000 від 11.09.2008 р., між ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ТОВ «Кей-Колект») та [PERSON] було укладено договір іпотеки №7363 від 11.09.2008 р., за яким в іпотеку передано земельну ділянку загальною площею 0,1187 га, кадастровий номер: 3221282801:01:053:0005, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та договір іпотеки №93394 від 11.09.2008 р., за яким в іпотеку передано житловий будинок, загальною площею 120,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.10,11,18,21-24). Відповідно до положень частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Факт невиконання [PERSON] основного зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту з Правилами №11392406000 від 11.09.2008 р., не оскаржується позивачем, що свідчить про його безспірність. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. За вказаними договорами іпотеки сторони домовилися про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору шляхом викладення у договорі іпотеки розділу 5 «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя». Згідно з частиною другою статті 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Згідно з пунктом 5.2 договорів іпотеки, позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». За змістом положень статті 36 Закону України «Про іпотеку», відповідне застереження в іпотечному договорі вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з пунктом 5.1 розділу 5 «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя» договорів іпотеки, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Той факт, що сторони домовилися про застосування позасудового порядку звернення стягнення на предметом іпотеки свідчить про те, що сторони дійшли згоди, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель набуває права на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в один чи іншій спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачений Законом України «Про іпотеку». При цьому, можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку визначені частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки. Відсутність факту реалізації домовленості сторін щодо укладення окремої угоди про задоволення вимог іпотекодержателя за наявності відповідного застереження в іпотечному договорі, наявність якого прирівнюється до угоди про задоволення вимог іпотекодержателя, та яке за змістом вимог Закону України «Про іпотеку» свідчить про те, що сторони домовилися про позасудовий порядок врегулювання спору, не є обставиною, яка обмежує державного реєстратора у здійсненні відповідної реєстраційної дії. Так, в матеріалах справи відсутні докази оспорення договорів іпотеки в цілому або ж у частині розділу 5 «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя». Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Договори іпотеки №93334 та №7363 від 11.09.2008 р. були укладені позивачем добровільно та без жодного примусу щодо вибору контрагента і визначення умов договору, про що свідчить відсутність жодного рішення суду про скасування зазначених договорів, як з цілому, так і в частині. Отже, укладаючи іпотечні договори, [PERSON] погодився з тими умовами договорів, які передбачають, що у разі невиконання або неналежного виконання ним зобов`язань за кредитним договором до іпотекодержателя переходить право власності на предмет іпотеки, що є згодою позивача на перехід права власності (відчуження) до іпотекодержателя в майбутньому у разі настання чітко визначених обставин. До позову [PERSON] не надав жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що він не отримував вимогу №735856/РЗ, від 15.06.2017 р. про усунення порушень основного зобов`язання, що свідчить про те, що вказане твердження позивача є його особистим припущенням, на якому не можуть ґрунтуватися доказування позовних вимог. Твердження позивача спростовується письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи, а саме: вимогою №735856/РЗ, від 15.06.2017 р. про усунення порушень основного зобов`язання та доказами її отримання позивачем особисто - рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.38,39 том ІІ). Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» може застосовуватися по суті до правовідносин, які склалися між боржником (іпотекодавцем) та кредитором (іпотекодержателем) лише в тому випадку, коли зазначені правовідносини відповідають певним умовам цього Закону. Умови ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» можливо поділити умовно на основні та додаткові, які застосовуються лише в їх сукупності. Основною умовою зазначеного Закону є те, що протягом його дії, в примусовому порядку (без згоди власника), не може бути стягнуте (відчужене) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті. Примусове стягнення (відчуження) нерухомого майна - це стягнення нерухомого майна, яке виступає предметом іпотеки на підставі рішення суду, оскільки примусити боржника здійснювати дії, спрямовані на відчуження предмету іпотеки, не вправі ніхто інший, ніж суд. Таку ж позицію виклав і Верховний Суд України в своїй постанові № 6-57цс15 від 28.05.2015 р., з аналізу змісту якої вбачається, що примусове стягнення - це дії органів і їх посадових осіб, спрямовані на здійснення примусового виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та проведення конкретних виконавчих дій, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Отже, примусове стягнення на нерухоме майно є можливим лише за наявності наступних умов: 1. Рішення суду про звернення стягнення на нерухоме майно (станом на момент прийняття оскаржуваної постанови будь-які рішення щодо звернення стягнення на спірне майно відсутні; реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно здійснено в позасудовому порядку). 2. Невиконання цього рішення боржником у добровільному порядку. 3. Здійснюється виключно визначеними державними органами, а саме: органами державної виконавчої служби, які входить до системи органів Міністерства юстиції України. Вказана позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30.09.2015 р. та полягає в наступному: «вказаний Закон ... є лише правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності». Враховуючи вищезазначене, основна умова ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може застосовуватися в самостійному порядку без додаткових, а саме: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. Зі змісту матеріалів справи вбачається, що позивачем не доведено того факту, що спірне нерухоме майно є єдиним житлом та постійним місцем його проживання та не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження вказаних обставин, а судом, в свою чергу, бути досліджено зазначені обставин, що мають значення для справи в їх сукупності та в повному обсязі, що вкаже на те, що застосування до спірних правовідносин зазначений нормативно-правовий акт не підлягає. Крім того, зі змісту інформаційної довідки №138038765 від 17.09.2018 р. вбачається, що позивачу [PERSON] належить на праві приватної власності наступне житлове майно: - будинок за адресою: [ADDRESS] ; - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.105-107 том І). Вказана довідка свідчить про те, що ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» також не може бути застосований до спірних правовідносин. Таким чином, оскільки у даному випадку звернення стягнення на житловий будинок було здійснено на підставі застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, то відповідне відчуження вважається таким, що здійснено за згодою власника, а отже положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Пунктом 1 статті 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний та такий, що не підлягає розширеному тлумаченню перелік підстав, за наявності яких у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, серед яких відсутня така обставина як наявність Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до ч. 4 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду нагадує, що у постанові від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18) зроблено висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Схожий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц (провадження №14-203цс19), у якій зазначено: «продаж іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі відповідно до статей 36, 38 цього Закону та згідно з умовами іпотечного застереження, визначеного у договорі іпотеки, є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду». 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1, відповідно до умов якого права вимоги заборгованості (включаючи суму наданого кредиту, проценти, комісію, штрафні санкції та інші можливі платежі) за договором про надання споживчого кредиту №11392406000 від 11.09.2008 р. відступлені ТОВ «Кей- Колект» (а.с.14-15 том І). Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки до нового кредитора ТОВ «Кей-Колект» перейшли права первісного кредитора ПАТ «УкрСиббанк» у зобов`язанні за договором про надання споживчого кредиту №11392406000 від 11.09.2008 р. в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав на підставі договору факторингу, тому права за договорами іпотеки №93394 та №7363 від 11.09.2008 р. також перейшли до ТОВ «Кей-Колект» за договором відступлення права вимоги за договорами іпотеки та у зв`язку з тим, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання. Тому, згоду на відчуження предметів іпотеки, у разі невиконання позичальником умов кредитного договору, позивач надавав кредитору ПАТ «УкрСиббанк», відтак, підписавши договори іпотеки, яким після відступлення права вимоги стало ТОВ «Кей-Колект». В результаті невиконання позичальником, взятих на себе за кредитним договором зобов`язань, ТОВ «Кей-Колект» скористалося своїм законним правом та задовольнило свої вимоги за рахунок іпотечного майна, шляхом реєстрації права власності на нього за собою, тому на момент продажу спірного нерухомого майна відповідачу [PERSON] власником майна було ТОВ «Кей-Колект», а не позивач [PERSON] . На момент передачі спірного нерухомого майна, а саме: житлового будинку загальною площею 120 кв.м., житловою площею 56,7 кв.м. та земельної ділянки по [ADDRESS] в іпотеку як забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за договором позики від 30.03.2018 р., власником майна була відповідач [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність не лише в нього, а й в інших учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Однак, сторонами договору позики від 30.03.2018 р. в пункті 2 передбачено, що цільове призначення позики - для придбання земельної ділянки та житлового будинку, що підтверджується договором купівлі-продажу 30.03.2018 р., укладеного між ТОВ «Кей- Колект» та [PERSON] (а.с.40-43 том ІІ). Пунктом 3 договору позики передбачено, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані готівкою позикодавцем та повністю одержані позичальником до підписання цього договору. Підписання цього договору позичальником підтверджує факт одержання ним від позикодавця суми позики у повному обсязі. Отже, сторонами договору позики від 30.03.2018 р. було укладено його з метою створення юридичних наслідків - передачі грошових коштів для придбання земельної ділянки та житлового будинку. Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст.ст. 317 та 321 ЦК України, власникові належать права володіння, листування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Оскільки на підставі договору купівлі-продажу за №5218 від 30.03.2018 р., укладеного між ТОВ «Кей-Колект» та [PERSON] , право власності на спірне нерухоме майно перейшло до відповідача [PERSON] , тому фактичним власником житлового будинку є саме [PERSON] , а не ТОВ «Кей-Колект». Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем [PERSON] не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обставин щодо підробленого паспорту відповідача [PERSON] та того, що ані [PERSON] , ані члені її сім`ї у будинку не проживають, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, що свідчить про те, що це є лише особистими припущеннями позивача, які не приймаються судом до уваги. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed