Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «БРОКБІЗНЕСБАНК» про визнання недійсним договору іпотеки від 04.10.2011 року який укладений між ПАТ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] мотивуючи тим, що договір укладено на вкрай невигідних для нього умовах без набуття будь якої користі з вірогідною втратою майнових прав на заставлені нежитлові приміщення; внаслідок вчинення на нього протягом тривалого періоду часу психологічного тиску з сторони керівника філії банку [PERSON] та підлеглих йому працівників; через незнання дружиною [PERSON] всіх обставин укладення іпотечного договору і помилкою при наданні згоди на його укладення. Ухвалою суду від 06 листопада 2018 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача залучено його дружину - [PERSON]. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Третя особа суду пояснила, що вона дала згоду на укладення позивачем (її чоловіком) оспорюваного договору іпотеки, підписала згоду в нотаріуса, однак їй не було достеменно відомо що вона підписує, оскільки вона поспішала на роботу, а чоловік попросив її все підписати. Просила позов задовольнити з підстав, які викладені в позовній заяві її чоловіка, подала до суду письмові пояснення щодо позовних вимог. Представник відповідача в судові засідання не з'являвся, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 05 листопада 2018 року надіслав до суду відзив на позовну заяву, просив у задоволенні позову відмовити та застосувати строк позовної давності. Заслухавши пояснення позивача та третьої особи, ознайомившись із відзивом відповідача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 04 жовтня 2011 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, який зареєстровано в реєстрі під № 275. Предметом іпотеки є нежитлове приміщення загальною площею 118,3 кв.м., що розташоване в [ADDRESS] та нежитлове приміщення загальною площею 140 кв.м., що розташоване в [ADDRESS]. Право власності на вказані нежитлові приміщення належить позивачу згідно свідоцтв про право власності від 01.10.2008 року (а.с.55, 57) та підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.10.2008 року (а.с.56, 58). Пунктом 1.7 договору визначено, що згода дружини Іпотекодавця - [PERSON], на укладення іпотечного договору викладена у заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Рундаль Н.Д. 04 жовтня 2011 року за реєстровим № 274 і передається нотаріусу при посвідченні цього договору, та знаходиться у його справах. Крім того, [PERSON] в судовому засіданні та у своїх письмових поясненнях підтвердила, що вона підписувала у присутності нотаріуса та свого чоловіка згоду на передання їхнього спільного сумісного майна в іпотеку. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Під майном згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов'язки. На підставі ч. 4 ст. 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї. Згідно зі ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Відповідно до ст. 578 ЦК та ст. 6 Закону України від 5 червня 2003 р. № 898-ІV «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. При оспоренні договору застави (іпотеки) суд має враховувати положення статті 578 ЦК, згідно з якими майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою іншого з подружжя, який у разі пред'явлення позову про звернення стягнення на таке майно має бути залучений до участі у справі. Отже, суд вважає безпідставними твердження позивача про те, що його дружина [PERSON] не знала всіх обставин укладення іпотечного договору і вчинила помилку при наданні згоди на його укладення. Отже з вказаної підстави договір іпотеки не може бути визнаний недійсним. Що стосується тверджень позивача про те, що договір іпотеки було укладено на вкрай невигідних для нього умовах та внаслідок психологічного тиску, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 627-628 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вказано в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло; - oсоба, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. В даному випадку позивачем не ставиться під сумнів обсяг цивільної дієздатності представників Відповідача; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. [PERSON] в момент підписання був ознайомлений з усіма умовами договору та міг обирати або не погоджуватись на певні умови, як вказує позивач йому пропонували укласти такий договір протягом тривалого часу, тобто він мав достатньо часу та можливість обдумати все та прийняти рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.. Позивачем доказів застосування до нього психічного тиску з боку представників відповідача чи третіх осіб, при укладенні договору іпотеки, суду не надано. Отже, договір іпотеки від 04 жовтня 2011 року відповідає вимогам, які встановлені для чинності правочину. За змістом частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже підстав для визнання договору іпотеки недійсним немає. Крім того, позивачем оспорюваний договір укладено в 2011 році, всі його умови та порядок виконання, оскарження йому були відомі в при його укладенні, але з позовом до суду позивач звернувся аж в 2018 році. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності у спорі, але незважаючи на пропуск позивачем строку позовної давності, суд відмовляє позивачу не у зв'язку із пропуском строку позовної давності, а у зв'язку із необґрунтованістю позовних вимог в цілому. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, ст. 6 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 60, 65, 73 СК України, ст. ст. 190, 204 ч.1, 203, 215 ч.1, ч. 1 ст. 231, 267, ч. 3 ст. 368, 578, 627, 628 ч.1 ЦК України,

Outcome: dismissed