Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

[PERSON], звернувся до суду із позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником 1/3 частки житлового будинку в праві власності за Договором дарування від 05.10.2013 року, який розташований по вул. Дмитра Марковича (Димитрова)[ADDRESS]. На праві власника, позивач зареєстрував себе 26.12.2013 року за місцем фактичного проживання, а саме: по вул. Дмитра Марковича (Димитрова)[ADDRESS]. 22.04.2014 року, за даною адресою були зареєстровані члени його сімї: дружина [PERSON], з якою він зареєстрував шлюб 02.03.2012 року та їх спільний син [PERSON], [INFO]. До липня 2016 року, сторони спільно проживали за вказаною адресою, вели спільне господарство та виховували сина, а 27.07.2016 року, коли він повернувся з роботи, то побачив порожні кімнати у будинку де вони проживали. Меблі, побутова техніка, опалювальні прилади, кухонне приладдя були вивезені відповідачем, про що він зробив відповідну заяву в поліцію. Позивач зазначає, що не маючи наміру проживати з ним, зберегти сімю та батька для їх сина, відповідач з дитиною більше не поверталась до будинку по вул. Дмитра Марковича (Димитрова)[ADDRESS] в м. Вінниці. Крім того, за заявою відповідача, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.09.2016 року із позивача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.02.2017 року, шлюб між сторонами розірвано. Відповідач фактично за місцем реєстрації не проживає протягом півтора року, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе витрат по утриманню будинку та не приймає участі в спільному побуті. Перешкод у користуванні квартирою ніхто їй не чинив, однак відповідач не бажає в добровільному порядку знятися з реєстрації, позивач як власник нерухомості бажає розпорядитися своєю власністю, проте реєстрація відповідачів перешкоджає йому в реалізації його права щодо користування та розпорядження належним йому житлом. Крім того, позивач зазначає, що на даний час, він перебуває у цивільному шлюбі з іншою жінкою, з якою має намір зареєструвати шлюб, а відтак стане питання її реєстрації за місцем спільного проживання, у зв'язку з чим він і звернувся до суду з даним позовом. Позивач [PERSON], під час розгляду справи заявлені вимоги підтримав за обставин, викладених в позовній заяві та просив їх задоволити. Відповідач [PERSON], заперечила проти заявлених позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні. Представник третьої особи [PERSON], при вирішенні справи по суті, поклався на розсуд суду, посилаючись на письмові пояснення, які долучив до матеріалів справи. Зясувавши позиції сторін, вислухавши пояснення свідків та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, які виникли між сторонами та регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільним Кодексом України щодо захисту права власності та Житловим Кодексом України в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Судом встановлено, що позивач [PERSON], є власником 1/3 частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудою під №33, що розташований по вул. Дмитра Марковича (Димитрова) в м. Вінниці на підставі договору дарування частки житлового будинку від 05.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], що підтверджується копією Договору дарування частки житлового будинку та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.7-9). Копією свідоцтва про шлюб серії І-АМ № 179377 від 03.08.2016 року, підтверджується реєстрація шлюбу між позивачем та [PERSON], у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 284. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.02.2017 року. За час спільного проживання, 25.07.2012 року, у сторін народився син [PERSON], (а.с.11-12, 19). Згідно будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають [INFO] по вул. Димитрова в м. Вінниці, за зазначеною адресою 22.04.2014 року, зареєстрована [PERSON]П.(а.с.13-16). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], суду пояснили, що являються друзями позивача та сусідами. Їм відомо, що колишня дружина позивача [PERSON], влітку 2016 року забрала дитину і всі речі та поїхала від нього. З того часу, її ніхто не бачив за місцем проживання позивача. Відповідно до довідки квартального комітету «Димитрівський», за адресою м. Вінниця, вул.. Д.Марковича,33/2, зареєстровані: [PERSON], який проживає за вказаною адресою один. Бувша дружина [PERSON] разом із сином [PERSON], [INFO] за вказаною адресою не проживають з серпня 2016 року, згідно свідчень сусідів (а.с.17). Договір про користування квартирою №2 в будинку № 33 по вул.. Дмитра Марковича (Димитрова) в м. Вінниці сторони не укладали. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема житло - житловий будинок чи квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма закону щодо користування членом сім'ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім'ї власника (у тому числі колишнім членом сім'ї власника) права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім'ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. В судовому засіданні достовірно встановлено та підтверджено відповідними доказами, що відповідач [PERSON] ([PERSON], зареєстрована, але не проживає в [INFO] (Димитрова), буд.33 кв.2 без поважних причин понад один рік, у зв'язку з чим вона підлягає визнанню такою, що втратила право користування зазначеним будинком. Враховуючи те, що факт непроживання відповідача [PERSON], за місцем своєї реєстрації понад 1 рік встановлений, а визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням має для позивача як власника житла важливе юридичне значення та даний факт ніким не оспорюється, суд вважає можливим задовольнити заявлені позивачем вимоги. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на клопотання позивача, суд приходить до висновку про необхідність залишення за ним судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial