Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який мотивував тим, що він є власником будинку [ADDRESS] , у якому зареєстрований він та його син [PERSON] . На сьогоднішній день відповідач залишається зареєстрованим, хоча приблизно з 2002-2003 років не проживає. Після закінчення школи відповідач поїхав навчатися у м.Харків, де залишився працювати. Раніше [PERSON] телефонував йому, приїздив провідувати. З часу одруження у 2014 році відповідач перестав з ним спілкуватися, навіть не говорив про народження дитини. Останній раз позивач спілкувався із [PERSON] у 2015 році, просив знятися з місця реєстрації, але останній цього не зробив. Посилаючись на те, що у зв`язку із реєстрацією відповідача у нього виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних платежів та неможливістю отримати субсидію, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач заявлений позов підтримав за викладених у ньому обставин, просив його задовольнити, при цьому пояснив, що він перешкоджав синові проживати у будинку. Три роки потому син змінив телефони і не спілкується із ним. Із вересня 2014 року син не приїздив до нього. У будинку речей відповідача немає. Проживав син на квартирах, чи є у нього житло йому не відомо. Для оформлення субсидії він просив у сина довідку про його доходи, але останній так і не надав довідки. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Свої заперечення відповідач обгрунтовував тим, що у зв`язку із навчанням у місті Харкові з 2003 по 2005 роки він не проживав за місцем реєстрації. До 2014 року він проживав на території областей, у відрядженнях. Працював також у м.Суми, де знімав квартиру. Із батьком у нього склалися складні стосунки, зокрема і на його весіллі, коли батько погрожував йому та його дружині. Задля своєї безпеки та безпеки дружини вони виїхали з будинку. Речей своїх із будинку він не вивозив, бо їх ніде залишити. Особистого житла не має, винаймає будинок. Крім цього, відповідач показав, що у цьому будинку його покійній матері належить частка та він прийняв спадщину після смерті матері - отримав свідоцтво про право на земельний пай. Суд, заслухавши позицію сторін, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів. На підставі копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 15.02.2006, зареєстрованого у Охтирському МБТІ 15.02.2006 за №1945 у книзі 6 стор.315 судом установлено, що [PERSON] на праві власності належить домоволодіння по [ADDRESS] (а.с.6,7). За довідками Боромлянської сільської ради Тростянецького району у будинку по [ADDRESS] , крім позивача, зареєстрований [PERSON] , 1985 р.н. (а.с.9,16). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що [PERSON] після вступу на навчання проживав у місті Харкові. До 2015 року відповідач приїздив до батька, а з часу як померла його матір більше не приїздив. З приводу сварок між сторонами нічого пояснити не може. Свідок [PERSON] у пояснив, що йому [PERSON] говорив, що не проживає із сином, та що є конфлікти з приводу реєстрації сина у будинку. Вирішуючи заявлену позивачем вимогу суд ураховує наступне. Так, відповідно до ч.1,2 ст.319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.391 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усуненні будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Однак, позивач не довів належними і допустимими доказами факт перешкоджання йому відповідачем у отриманні чи призначенні субсидії уповноваженим на те органом. Також права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.164 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Отже судом встановлено, що відповідач був зареєстрований та проживав у будинку позивача як член сім`ї, так як протилежного позивачем у суді належними і допустимими доказами не доведено. Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ураховуючи викладене та виходячи із того, що відповідач полишив місце свого постійного проживання та реєстрації з вимушених причин через неприязні стосунки, які склалися між сторонами, а отже, суд вважає, що відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації понад встановлений ст.405 ЦК України строк із поважних причин. Крім того, позивач фактично визнав, що будинок по [ADDRESS] був придбаний за спільні кошти із цивільною дружиною - матір`ю відповідача, із якою позивач проживав у фактичних шлюбних стосунках, але шлюб не був укладений, та фактично не заперечував право відповідача на частку у будинку після смерті його дружини. Отже, у даному випадку, із указаних підстав, заявлений позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання судових витрат. Із урахуванням того, що за ухвалою суду від 24.07.2019 позивач був звільнений від сплати судового збору, та у задоволенні його позову відмовляється, судові витрати у справі суд залишає за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed