Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договорів дарування удаваними, стягнення грошових коштів, встановлення сервітуту та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, посилаючись на те, що 12.04.2012 року купила у відповідача [PERSON] за 22800 доларів США (що на час угоди було еквівалентно 182400 гривень) земельну ділянку площею 0,0115 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], і розташований на ній житловий будинок під [ADDRESS], однак, перехід прав власності за наполяганням продавця оформлений договорами дарування, які насправді приховували договори купівлі-продажу. Позивач вважає, що земельна ділянка має недоліки, які суттєво ускладнюють її використання за призначенням, тому ціна об'єктів нерухомості має бути пропорційно зменшена судом на підставі ст. 678 ЦК України; вважає, що для відновлення її прав необхідно обтяжити спільну земельну ділянку відповідачів сервітутом та усунути перешкоди в її користуванням шляхом знесення частини будинку та огорожі, збудованих відповідачем [PERSON], у зв'язку з чим за захистом своїх прав вимушена звернутись з позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою визнав, позовні вимоги про встановлення земельного сервітуту визнав частково, заперечуючи проти встановлення безоплатного та безстрокового земельного сервітуту. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що на підставі нотаріально посвідчених договорів від 12.04.2012 року між [PERSON] та [PERSON], реєстрові № № 347, 343, оформлених як договори дарування, а також на підставі нотаріально посвідченого договору від 25.12.2012 року, реєстровий № 1772, оформленого як договір про внесення змін до Договору дарування земельної ділянки від 12.04.2012 року, засвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., [PERSON] набула право власності на земельну ділянку площею 0,0115 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS], та житловий будинок під [ADDRESS]. З матеріалів справи вбачається, що насправді між сторонами даних договорів виникли правовідносини з приводу купівлі-продажу вказаних об'єктів нерухомості. На виконання зазначених угод [PERSON], як продавець будинку із землею, отримала від [PERSON], покупця, грошову суму в розмірі 22800 доларів США, що на той час укладення договорів еквівалентно 182400 гривень, що підтверджується розпискою складеною власноручно [PERSON] від 12.04.2012 року. Перехід права власності на земельну ділянку та житловий будинок саме на умовах купівлі-продажу підтверджується також договором від 17.02.2012 року на надання інформаційно-посередницьких послуг на відчуження об'єкту нерухомості за адресою: [ADDRESS], попереднім договором від 17.02.2012 року з продавцем про намір купівлі-продажу об'єкту нерухомості за адресою: [ADDRESS], розпискою продавця про отримання завдатку від 17.02.2012 року. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну суму. З наданих суду письмових доказів вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] насправді склалися правовідносини щодо купівлі-продажу, а не дарування об'єктів нерухомості, тому слід вважати, що 12.04.2012 року між ними укладені саме договори купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. Частиною 1 ст. 678 ЦК України встановлено, що покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Одеської міської ради від 15.06.2004 р. № 2777-ХХІV [PERSON] та [PERSON] передано безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,0065 га. Позивач стверджує, що продавець запевняла її, що на підставі угод від 12.04.2012 року до набувача перейде і право користування ділянкою площею 0,0065 га, котра відображена в технічному паспорті від 01.03.2012 року як ділянка загального користування. Неможливість, як виявилося в подальшому, користуватися спільним двором, ускладнює позивачу користування земельною ділянкою площею 0,0115 га та житловим будинком. Крім того, фактична площа земельної ділянки, купленої у [PERSON], виявилася меншою на 8 кв.м. Позивач вимушена докладати додаткових зусиль для відновлення своїх прав, не може розпочати ремонтні роботи, реалізувати свої право на житло. Суд частково відхиляє твердження позивача, оскільки земельна ділянка площею 0,0065 га є окремою земельною ділянкою, належить на праві спільної сумісної власності відповідачам, і відповідно до змісту угод від 12.04.2012 року позивачу не передавалася. Водночас, суд бере до уваги той факт, що продавець не попередила покупця, що так званий спільний двір є окремим об'єктом права приватної власності (а не користування) з 2004 року, не наділила покупця правом користування спільним двором на підставі окремого договору, залишила його у своїй власності. З огляду на конфігурацію земельних ділянок, поставила тим самим покупця у вкрай важке становище. Крім того, передана позивачу земельна ділянка не відповідає умовам договору купівлі-продажу. Як свідчить висновок № 1776/24 судової земельно-технічної експертизи від 22.05.2015 року земельна ділянка [PERSON] не відповідає даним правовстановлюючих документів як по площі, так і по конфігурації зовнішніх меж. Фактична площа земельної ділянки на 8 кв.м. менша за площу за державним актом. Суд вважає, що вищезазначене є підставою для відповідальності продавця перед покупцем на підставі договорів купівлі-продажу (ст. ст. 662, 673, 678 ЦК України), незалежно від технічної можливості усунути перешкоди і відновити становище, яке існувало до порушення.

Outcome: partial