Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом до [PERSON], на обґрунтування якого повідомив, що 20 жовтня 2015 року між ним та відповідачкою був укладений договір позики, згідно якого він надав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 88 000 [PERSON], а відповідачка зобов'язалась повернути йому 20 лютого 2016 року 95 000 [PERSON]. На підтвердження укладення договору позики та фактичного отримання від нього в борг грошових коштів, [PERSON]. власноручно написала власноручно та підписала розписку. 20.02.2016 р. і до цього часу відповідачка не повернула йому борг з процентами за користування позикою в загальній сумі 95000 [PERSON]. Причиною неповернення йому боргу та процентів відповідачка називає відсутність у неї грошових коштів. Відповідно до офіційного курсу НБУ, станом на день подання цього позову 23.08.2018 р., борг, в сумі 95000 [PERSON] в національній валюті Україні, становить 3 077 219 гривень 38 копійок. У звязку з чим просив стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики від 20 жовтня 2015 року в сумі 3 077 219 гривень 38 копійок. Представник позивача адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити вимогу, викладу в ньому. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що 27.07.2015 року отримала у [PERSON] в борг 30 тисяч [PERSON], про що написала їй розписку. А у позивача [PERSON] в борг брала тільки 58 тисяч, а не 88000 [PERSON], як зазначено в написаній нею 20.10.2015 року розписці на імя [PERSON] Тобто, 88 тисяч [PERSON] включає в себе 30 тисяч [PERSON] та 58 тисяч [PERSON]. Проте, будь яких доказів на підтвердження цього у неї немає. Вивчивши та дослідивши докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Дані правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов'язань, що виникли між сторонами. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст.525,526,527,530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, що випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ч.1ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом (позиція Верховного суду України від 02.09.2015 року у справі № 6-369цс15). У судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики на суму 88000 [PERSON], що підтверджено розпискою [PERSON] від 20.10.2015 року, у якій вона зобовязалась 20.02.2016року повернути грошові кошти в сумі 95\~000 [PERSON]. Станом на 20.02.2016 року грошові кошти в сумі 95\~000 [PERSON], які включають в себе 880000 [PERSON] боргу та 7000 [PERSON] процентів, відповідачкою позивачеві не повернуто. Дані факти підтверджуються сукупністю доказів, що не викликають сумнівів у своїй достовірності та допустимості. Із розписки від 20.10.2015 року видно, що [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 88000 [PERSON] в особисте користування та зобовязалась 20.02.2016 року повернути [PERSON] 95\~000 [PERSON]. Цю розписку суд приймає до уваги з таких підстав. У своїй правовій позиції, висловленій у судових рішеннях № 6-63цс 13 від 18 вересня 2013 року і № 679 цс 14 від 02 липня 2014року, Верховний суд України зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Вирішуючи справи вказаної категорії суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. У пункті 14 постанови Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Оскільки,\~[PERSON]\~добровільно не\~виконує взятих\~на себе\~зобовязань із\~повернення боргу,\~і тим\~самим порушує\~законне право\~[PERSON]\~на отримання\~коштів,\~тому суд\~має підстави\~для задоволення\~заявлених позовних\~вимог в\~повному обсязі,\~визначивши суму,\~яка підлягає\~стягненню у грошовій одиниці України - гривні. Суд не приймає до уваги твердження відповідачки про те, що в суму 88000 [PERSON], яка зазначена в даній розписці влючена сума 30000 [PERSON], на яку написана інша розписка іншій особі, оскільки це не підтверджено будь якими доказами. За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У даному випадку ціна позову згідно із п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України складає 3\~077 219,38 грн. Положенням п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» унормовано, що ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму, що в грошовому еквіваленті становить 704, 80 грн. та не\~більше 5\~розмірів прожиткового\~мінімуму для\~працездатних осіб,\~що становить\~8\~810,00грн. Відповідно до поданої позивачем квитанції № NOSGC49525 від 27.08.2018року ним сплачено судовий збір у сумі 8810,00грн., який підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. Із матеріалів цієї справи видно, що такі витрати підтверджено актом виконаних робіт до договору про надання правової допомоги № 2 від 27.08.2018 року, а також квитанцією до прибуткового касового ордеру №23 від 27.08.2018року, і становлять 14 000,00грн., та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі\~10-13,\~81,\~133,\~137,\~141,\~258,\~263-265,\~267,\~274-279,\~430\~ЦПК України,

Outcome: approved