Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цією заявою, обґрунтовуючи яку вказав таке. Він народився 25 січня 1959 року в с. Розкішне Лутугинського району Луганської області. Його батьками є [PERSON] та [PERSON] У 1982 році його батьки отримали квартиру у місті Луганську, де він проживав з ними разом до 1993 року. У 1980 році йому видавався паспорт громадянина СРСР в Якутській АРСР, який він втратив, а паспорт громадянина України він не отримував. На цей час він звертався до Біловодського РС УДМСУ в Луганській області з заявою про видачу йому паспорту, однак йому в цьому було відмовлено, у звязку з тим, що не встановлено його приналежність до громадянства будь-якої держави. Вказуючи, що належність до громадянства може встановлюватись на підставі Закону України «Про громадянство України» і може повязуватись із фактом постійного проживання на території України в певний час, заявник, зазначаючи, що встановлення даного факту йому необхідно для здійснення його прав, просив встановити факт його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. У судовому засіданні представник заявника заяву [PERSON] підтримав, наполягав на її задоволенні, підтвердив обставини, що викладені у заяві його довірителя. Представник заінтересованої особи - Біловодського районного сектору управління Державної міграційної служби України в Луганській області в судове засідання не зявився, причин неявки не повідомив, хоча про час і місце судового розгляду дана заінтересована особа сповіщувалась належним чином, тому суд вважав можливим розглянути справу за відсутності представника заінтересованої особи за наявними у ній матеріалами. Заслухавши представника заявника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з таких підстав. Частиною другою статті 256 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до\~ пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Згідно з пункту 8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає до відповідного управління Міністерства внутрішніх справ документи згідно з переліком, зазначеним у пункті 8 цього Порядку, зокрема рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року. Зі свідоцтва про народження заявника судом встановлено, що він дійсно народився 25 січня 1959 року в с. Розкішне Лутугинського району Луганської області. Довідкою Біловодського РС УДМС в Луганській області від 09 липня 2016 року підтверджується факт, що [PERSON], який проживає за адресою: [INFO], кв. Молодіжний, 8/10, звертався до Біловодського РС УДМС з заявою щодо видачі йому паспорту замість втраченого, однак йому в цьому було відмовлено через неможливість встановлення його приналежності до громадянства будь-якої держави. Також довідкою Станично-Луганського відділу поліції ГУНП в Луганські області від 18.08.16 р. № 3036/111/44-2016 засвідчується, що мати заявника [PERSON] зверталась до поліції з заявою, що її син [PERSON] втратив паспорт на своє імя. Із розвернутої довідки на особу [PERSON] вбачається, що за даними ІІПС «АРМОР» він дійсно 31 березня 1980 року отримував паспорт громадянина СРСР у м. Якутськ. На підтвердження факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності [PERSON] надав видані підприємствами і організаціями, розташованими на тимчасово окупованій території документи, а саме: довідку ДУ № 1 м. Луганська від 01.04.16 р., з якої йдеться, що станом на 24 серпня 1991 року він проживав за адресою: м. Луганськ, кв. [PERSON], 7/127, зареєстрований за цією адресою був з 30.12.1982 р. по 06.09.1985 р. та з 04.11.1991 р. по 16.09.1993 р.; довідку ТОВ «Торгівельна-комерційна фірма «Культттовари», розташованого у м. Луганську, від 21.11.16 р. № 2016-11-21/1, з якої йдеться, що заявник працював вантажником на Ворошиловградській обласній базі «Укркульторг» з 21 червня 1984 року по 28 лютого 1985 року; довідку ПАТ «Луганський лтейно-механічний завод» від 29.11.16 р. № 395, з якої йдеться, що на цьому заводі заявник працював слюсарем МСР з 25.03.1992 р. по 29.11.1993 р. Оцінюючи дані документи, суд виходить з того, що викладені в них відомості в сукупності частково свідчать, що [PERSON] на момент проголошення Україною незалежності дійсно проживав на її території. Даний факт є юридичним, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобовязання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки наданих заявником документів, виданих підприємствами і організаціями, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів постійного проживання заявника на території України на момент набуття нею незалежності на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав, що мають громадяни України. Враховуючи, що дані у наведених і оцінених судом документах узгоджуються з даними, що повідомили в судовому засідання свідки [PERSON] та [PERSON], які вказували, що заявник проживав на території України з моменту народження до 1975 року, а також з 1982 року до 2010 року, тобто він постійно проживав в Україні станом на момент набуття Україною незалежності, суд вважає цей факт доведеним та таким, що дає підстави для задоволення заяви. Враховуючи наведене,

Outcome: approved