Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, на стороні відповідача - приватного нотаріуса [PERSON] та приватного нотаріуса [PERSON] про визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору дарування, витребування 17/60 частин домоволодіння та стягнення суми. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги піт рима повністю, просить визнати недійсними договір купівлі-продажу та договір дарування, витребувати 17/60 частин житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 30000грн. Представник позивача пояснив, що відповідач [PERSON] запропонував поміч у підготовці документів для переведення частки з житлової в нежиле приміщення для здійснення підприємницької діяльності повіз [PERSON] до нотаріуса, де вона вважаючи, що підписує доручення на переведення житлового приміщення в нежиле підписала 22.02.2007 р. доручення в якому також було вказано право на відчуження її частки. Після розмови [PERSON] з нотаріусом з тексту доручення були викреслені повноваження стосовно продажу частини будівлі. 28.02.2007 р. [PERSON] як онук користуючись похилим віком [PERSON], ввівши її в оману, знову повіз її до нотаріуса, де отримав від [PERSON] доручення на відчуження 17/60 частин її квартири з правом передоручення. 02.03.2007 р. [PERSON] передоручив свої повноваження щодо частини будинку [ADDRESS], [PERSON] 15.03.2007 р. [PERSON], помиляючись, як введена в оману, у віці 96 років знову дає доручення на відчуження 17/60 частин її квартири [PERSON], про що взагалі мови не йшлося. Відповідач її обманув. 21.03.07 р. [PERSON] продав 17/60 частин будинку [ADDRESS] [PERSON] за 30 000 грн. Після угоди купівлі-продажу [PERSON] проживала у своїй квартирі. 05.07.2007 р., дізнавшись від свого другого онука позивача [PERSON] заявою, зареєстрованою в реєстрі за № 955 скасувала довіреність від 28.02.2007 р. та на підставі заяви під № 956 довіреність від 15.03.2007 р. за № 270. 14.07.2007 р. [PERSON] за договором дарування передала [PERSON] 17/60 частин будинку [ADDRESS] Крім того, представник позивача зазначив, що під час підписання довіреностей [PERSON] згідно виписки з протоколу засідання лікувальної консультативної комісії № 4 від 13.01.2004 р та повідомлення лікувально-профілактичного закладу про рішення МСЕК [PERSON] встановлено діагноз атеросклеротичного кардіосклероз, церебральний атероскліроз, дисциркуляторна ішимічна хвороба серця, атеросклероз аорти і коронарних артерій і рекомендовано постійне лікування, спостереження у кардіолога, невропатолога і систематичне лікування у терапевта. За довідкою МСЕК від 23.04.2004 р [PERSON] є інвалідом першої групи у віці 96 років і потребує стороннього догляду. Більш того, враховуючи довідку, видану лікарем офтальмологом МЛ № 1 Курочкіним В.А, вона страждала катаракта обох очей. Крім того нотаріус при вчиненні дії не надав їй можливості ознайомитись з документами, що підписувались, це лише зазначено у дорученнях. Також зі змісту заяв про скасування доручень вбачається, що в зв'язку з хворобою в її присутності підписував [PERSON] Також доручення підписані криво в зв'язку з хворобою очей. Таким чином, [PERSON] ввів [PERSON] в оману користуючись її довірою. Відповідачі в судове засідання викликалися належним чином, але не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надходило. Враховуючи думку позивача, у відповідності до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Третя особа - [PERSON] в судове засідання викликалася належним чином, але не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надходило. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до змісту ст.10, 11, 60, 61, 119 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, у відповідності з вимогами ст.212 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ст. 230 ч. 1 ЦК якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] ввів в оману [PERSON] щодо природи правочину, прав та обов'язав сторін, внаслідок чого [PERSON] вважаючи, що підписує доручення на переведення приміщення з жилого в нежиле, фактично підписала доручення на відчуження своєї частки, що є підставою для задоволення позову. До такого висновку суд дійшов на підставі пояснень та дослідивши докази по справі, а саме: ксерокопії доручень, заяв про скасування доручень, відзиву на уточнюючий позов від відповідача [PERSON] в якому він підтвердив що у його бабусі не було наміру продавати свою частку а йшла мова про переведення приміщення в не жиле. Він завіряв бабусю, що в нього не має наміру продавати частку. Також суд враховує постанови про порушення кримінальних справ у відношенні до [PERSON] від 09.11.2007 і 17.04.2008 років. Суд також врахував, що: 1) [PERSON] є людиною похилого віку ( 96 років ); 2) Хворіла катарактою обох очей, встановлений діагноз атеросклеротичного кардіосклерозу, церебральний атероскліроз, дисциркуляторна ішимічна хвороба серця, атеросклероз аорти і коронарних артерій і рекомендовано постійне лікування, спостереження у кардіолога, невропатолога і систематичне лікування у терапевта. За довідкою МСЕК від 23.04.2004 р [PERSON] є інвалідом першої групи і потребувала стороннього догляду. 3) В жодному документі ні у будь-якому іншому письмовому доказі не має свідчень про те, що [PERSON] отримала конкретну суму за продану частку. 4) До самої смерті [PERSON] мешкала у вказаній частині квартири, ніхто з відповідачей не заявляв свої права на цю квартиру, не ставив питання про виселення її, відповідачі не надали суду письмові докази про можливу домовленість між сторонами про те, що [PERSON] протягом якогось часу буде продовжувати проживати у своїй квартирі, що у своїй сукупності свідчить про доведеність позивачем обґрунтування своїх вимог. Згідно ст. 60 ч. 1 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Також суд вважає що майно має бути повернуте позивачу з наступних підстав. На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Така позиція суду співпадає з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р за № 9 «Про судову практики з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до ч.3 ст. 232 ЦПК України - повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved