Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] та [PERSON] , вказавши, що квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить позивачеві [PERSON] та третім особам [PERSON] на [PERSON] . У вказаній квартирі з 1999 року постійно проживає [PERSON] , яка перебувала у шлюбі з [PERSON] , а згодом у цій же квартирі оселилась і онука позивача [PERSON] , 2006 року народження. Водночас внаслідок зіпсування стосунків із [PERSON] позивач разом із дружиною [PERSON] згодом переїхав до будинку [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] у 2016 році [PERSON] також переїхав до будинку по [ADDRESS] у спірній квартирі [ADDRESS] залишились проживати [PERSON] та неповнолітня [PERSON] . Вказуючи, що право власності на квартиру належить позивачеві та третім особам, натомість як відповідачі не мають законних підстав для проживання у квартирі, адже [PERSON] зареєстрована проживаючою у будинку [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] у будинку [ADDRESS] , позивач просив усунути йому перешкоди у користуванні квартирою та виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді Наумова О.О. від 15.09.2017 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду. 30.10.2017 року [PERSON] звернулась із зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту постійного сумісного проживання та ведення спільного господарства, визнання частково недійсною приватизації квартири. Ухвалою суду від 11.12.2017 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] зупинено до вступу по справі правонаступників третьої особи без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , яка померла. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 05.04.2018 року за апеляційною скаргою [PERSON] ухвала Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.12.2017 року про зупинення провадження у справі була скасована, справа повернута до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою суду від 13.04.2018 року провадження у цивільній справі було поновлено. За розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29.06.2018 року у зв?язку з закінченням повноважень судді Наумова О.О. проведено повторний автоматизований розподіл справи та справу передано у провадження судді Голубкової М.А. Ухвалою судді Голубкової М.А. від 26.06.2018 року справу було прийнято до провадження. 10.12.2018 року відповідачем [PERSON] від свого імені, а також від імені неповнолітньої [PERSON] , подано відзив на позовну заяву, в якій відповідач вказала, що оселилась у квартирі зі згоди позивача та третьої особи [PERSON] та постійно мешкала у квартирі разом із дітьми, народженими у шлюбі із [PERSON] . Після розірвання шлюбу залишилась проживати у квартирі, самостійно сплачує комунальні послуги. Відповідачі не мають іншого житла на праві власності, як і не створюють перешкод для позивача у проживанні у квартирі, у зв?язку з чим [PERSON] просила у позові відмовити як щодо себе, так і щодо [PERSON] 10.12.2018 року до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя подано уточнену позовну заяву [PERSON] та [PERSON] , в якій заявлено вимогу про визнання [PERSON] такою. Що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] . За розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27.02.2019 року у зв?язку із звільненням судді [PERSON] у відставку проведено повторний автоматизований розподіл справи та справу передано у провадження судді Марко Я.Р. Ухвалою судді Марко Я.Р. від 06.03.2019 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. За розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.04.2019 року у зв?язку із тривалим відрядженням судді [PERSON] проведено повторний автоматизований розподіл справи та справу передано у провадження судді Дацюк О.І. Ухвалою судді Дацюк О.І. від 24.04.2019 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 05.09.2019 року уточнену позовну заяву [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про позбавлення права користування квартирою та виселення повернуто [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 04.02.2020 року у прийнятті зустрічного позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту постійного проживання та ведення спільного господарства, визнання частково недійсною приватизацію квартири, відмовлено та повернуто зустрічну позову заяву позивачам. Цією ж ухвалою закрите підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду, вирішені клопотання про витребування доказів, виклик свідків, тощо. Судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи через те, що її представник адвокат Зарютіна О.С. перебуває на самоізоляції. Так, Порядком проведення протиепідемічних заходів, пов`язаних із самоізоляцією осіб, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211визначено перелік осіб, які потребують самоізоляції, а саме: 1) особи, які мали контакт з пацієнтом з підтвердженим випадком COVID-19, крім осіб, які під час виконання службових обов`язків використовували засоби індивідуального захисту відповідно до рекомендацій щодо їх застосування; 2) особи, щодо яких є підозра на інфікування, або особи, які хворіють на COVID-19 в легкій формі та не потребують госпіталізації; 3) особи, що дали згоду на самоізоляцію з використанням електронного сервісу Дій вдома Єдиного державного веб-порталу електронних послуг (далі - система) до перетину державного кордону або контрольних пунктів в`їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї; 4) особи, які досягли 60-річного віку, за виключенням деяких категорій працівників. Документального підтвердження того, що представник позивача відноситься до однієї з вищеперелічених категорій осіб, а отже і потребує самоізоляції, суду не надано, крім того, сама адвокат Зарютіна О.С. з будь-якими клопотаннями до суду не зверталась, тож підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Інші клопотання учасниками провадження не заявлялись, а судом не вирішувались. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав у повному обсязі, вказавши, що наразі квартира належить на праві власності йому та [PERSON] , хоча спадкові права після смерті [PERSON] ще не оформленні, свідоцтва про право на спадщину не отримані. У зазначеній квартирі мешкають відповідачі, а саме [PERSON] колишня невістка позивача та дружина третьої особи [PERSON] , а також онука позивача - [PERSON] У зв?язку з постійними конфліктами із [PERSON] , які унеможливлюють спільне проживання в одній квартирі із нею позивача, позивач разом із сином [PERSON] , а також і онуком [PERSON] мешкають у будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована також проживаючою і неповнолітня [PERSON] та позивач не заперечує проти проживання у будинку онуки, але заперечує проти проживання [PERSON] . Вказуючи, що його право власності на квартиру обмежено внаслідок проживання у квартирі [PERSON] та [PERSON] , просив виселити із квартири обох відповідачів. Відповідач [PERSON] проти позову заперечувала, вказуючи, що після укладення шлюбу із [PERSON] у 1999 році оселилась зі згоди всіх мешканців та постійно проживала у вказаній квартирі разом із дітьми та чоловіком, а також його батьками. Натомість коли відбувалась приватизація квартири у 2000 році вона, хоча і проживала у квартирі, але участі у приватизації не брала. Після розлучення [PERSON] продовжує мешкати у квартирі із донькою [PERSON] , сплачує комунальні послуги, перешкод у проживанні позивачеві та третій особі [PERSON] не створює. Вказує, що ані вона сама, ані [PERSON] на праві власності житла не мають, [PERSON] має зареєстроване місце проживання в будинку, який належить на праві власності її сестрі, а [PERSON] зареєстрована проживаючою у будинку свого батька [PERSON] , тож у разі їх виселення з квартири, фактично вони обидві залишаються без житла. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судовому засіданні підтримав позов повністю, вказуючи, що він із батьком позивачем по справі [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . Натомість після розірвання шлюбу між ним та [PERSON] остання разом із їх спільною молодшою донькою [PERSON] продовжує мешкати у цій квартирі, обмежуючи права співвласників. Вважає, що неповнолітня [PERSON] забезпечена житлом, адже може проживати за місцем зареєстрованого проживання в будинку [ADDRESS] , де наразі мешкає сам [PERSON] разом із батьком [PERSON] та сином [PERSON] . Відповідач [PERSON] також може проживати за місцем своєї реєстрації, а саме по [ADDRESS] . При дослідженні письмових доказів судом встановлено наступне. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 14.04.2000 року квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 6). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджено актовим записом про смерть (т. 1 а.с. 86), відомості про оформлення спадщини після її смерті суду не надані, як пояснили [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину вони не отримували. Батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 13). Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.10.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Статтею 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З пояснень сторін та третьої особи вбачається, що факт вселення [PERSON] у 1999 році в квартиру [ADDRESS] за згодою усіх мешканців квартири, постійне проживання [PERSON] з 1999 року, а [PERSON] з моменту народження - з 2006 року, у вказаній квартирі, а також і проживання [PERSON] разом з [PERSON] у тій же квартирі після розірвання шлюбу із [PERSON] , учасниками справи визнано, у суду немає підстав сумніватись у добровільності визнання цих обставин, отже вони не підлягають доказуванню. В зв`язку з визнанням учасниками справи вищевказаних обставин, судом не оцінюються докази, які надані відповідачем на їх підтвердження (довідки з медичного закладу, з навчального закладу, акт підтвердження проживання). Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Шевченківському району до суду направлено заяву, в якій висловлені заперечення проти задоволення позову [PERSON] у зв?язку із відсутністю у неповнолітньої [PERSON] права власності на інше житло. [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрована проживаючою у [ADDRESS] , де зареєстрований проживаючим також і [PERSON] (т. 1 а.с. 45, 215, 216). З інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] та [PERSON] на праві власності будь-яких об`єктів нерухомості, зокрема і житла, не мають. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Як вказує ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Оскільки [PERSON] вселилась у квартиру за згодою усіх її мешканців, будучи членом сім`ї [PERSON] , який в подальшому в ході приватизації набув права власності на квартиру в числі інших співвласників, неповнолітня [PERSON] як донька [PERSON] та онука [PERSON] з моменту народження мешкає у квартирі, обидві відповідачки тривалий час безперервно на законних підставах користуються цією квартирою, тож вони набули права користування цією квартирою в установленому порядку та у відповідності до вищевикладених положень чинного законодавства. На цей висновок суду не впливає реєстрація відповідачів за іншими адресами, адже права власності на житло, в якому відповідачі зареєстровані, вони не мають, а сама по собі реєстрація місця проживання не створює обумовленого законом права користування вказаним житлом, адже є лише засобом обліку державою місця проживання або перебування фізичних осіб. Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] вселились в квартиру на законних підставах та мирно безперервно протягом тривалого часу користуються цією квартирою для проживання, тож для їх виселення мають бути констатовані підстави для визнання їх такими, що втратили право користування цією квартирою. Враховуючи, що відповідачі не були та не є власниками квартири, тож в даному випадку їх проживання у квартирі визначається як право користування чужим майном, а саме сервітут. Статтею 406 ЦК України передбачені підстави для припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Враховуючи обставини справи, суд розглядає вимоги про виселення відповідачів в аспекті ст. 406 ч. 1 п. 4 ЦК України та ст. 406 ч. 2 ЦК України. Оскільки підставою для набуття [PERSON] права користування квартирою було укладенням нею шлюбу із [PERSON] та, як наслідок набуття нею статусу члена родини [PERSON] та [PERSON] , з якими вона сумісно проживала та вела спільне господарство протягом певного часу, тож в якості підстави для припинення права [PERSON] на проживання у квартирі позивач вказував розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Водночас суд звертає увагу на те, що [PERSON] є донькою [PERSON] та онукою [PERSON] , тож продовжує залишатись членом їх родини незалежно від розірвання шлюбу між батьками, тож до неї положення ст. 406 ч. 1 п. 4 ЦК України застосовуватись не можуть. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)примусове виконання\~обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК Крим або органу місцевого самоврядування, посадових в службових осіб. Статтею 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10). Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). В контексті вищезазначених положень, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п.\~2\~ст.\~8 ЄКПЛ, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене з погляду пропорційності у контексті відповідних принципів ст.\~8 Конвенції. Суд вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам по собі факт припинення між власником житла та особами, які набули права користування ним на законних підставах, шлюбних відносин без оцінки законності такого виселення та пропорційності такого втручання в право на житло особи, яку виселяють. Виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло, внаслідок яких відповідач може втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. За таких обставин, суд вважає, що виселення без надання іншого житла [PERSON] з квартири, право користування на яку вона набула в законному порядку та якою тривалий час користувалась, брала участь в її утриманні, суперечить загальним принципам справедливого та доцільного втручання з боку держави в приватні відносини осіб. При цьому сам позивач внаслідок проживання у квартирі [PERSON] та [PERSON] не обмежений у праві проживати в квартирі, користуватись нею або розпорядитись в установленому законом порядку, тож в даному випадку виселення з квартири відповідачів є способом захисту, який є непропорційним ступеню порушення права власності позивача на цю квартиру та не переслідує легітимної мети. Судом також враховується, що [PERSON] внаслідок розірвання шлюбу між батьками, родинного зв?язку із власниками квартири не втратила, при цьому проживає вона із матір?ю [PERSON] та, враховуючи досягнення нею чотирнадцяти років, місце проживання обрано нею на свій власний розсуд, тож виселення [PERSON] з квартири та проживання її за місцем реєстрації, яке є місцем проживання батька, автоматично змінить і місце проживання неповнолітньої дитини всупереч її волі, адже проти проживання [PERSON] у будинку [ADDRESS] [PERSON] заперечує. Суду також не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] та [PERSON] можуть проживати у будинку [ADDRESS] , адже суду не надано доказів на підтвердження того, кому цей будинок належить, чи згодні власники його на проживання в ньому відповідачів, та чи придатні умови в означеному будинку для проживання в ньому неповнолітньої дитини. Підсумовуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для виселення відповідачів з підстав, передбачених ст. 406 ч. 1 п. 4 ЦК України. Оцінюючи позовні вимоги в ракурсі положень ст. 406 ч. 2 ЦК України, суд виходить з наступного. Оскільки законодавцем не визначені істотні обставини, які обумовлюють право власника майна висунути вимогу про припинення права користування житлом, тож ці обставини визначаються та оцінюються судом на власний розсуд з урахуванням положень чинного законодавства. Так, зокрема ст. 116 ЖК України визначено, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Позивач [PERSON] , обґрунтовуючи неможливість спільного проживання із відповідачами в одній квартирі, вказував на те, що з [PERSON] у нього виникають постійні сварки. Водночас, позивач не вказав з якого приводу такі сварки виникають та чому внаслідок цього проживання у одній квартирі є неможливим. Доказів того, що [PERSON] або [PERSON] систематично руйнують або псують квартиру, або використовують її не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття, суду не надано, отже підстав для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення суд не вбачає. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем не доведено тих обставин, на які він посилався в обґрунтування заявлених позовних вимог, наявність законних підстав для захисту його права у запропонований спосіб, а також і що виселення відповідачів переслідує легітимну мету та такий спосіб захисту права є пропорційним ступеню порушення права відповідачів на житло, суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed