Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Мотивуючи свої вимоги тим, що він з 12 травня 1996 року по 01 червня 2017 року працював в ПАТ «Автомобільна компанія «Укртранс»на посаді водія. Й 01 червня 2017 року він був звільненений за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, але відповідач всупереч ст. 116 КЗпП України не здійснив виплату належних йому всіх коштів при звільненні, які складаються із заборгованості по заробітній платі в сумі 14 351 грн. 41 коп. Вважає, що оскільки з вини відповідача йому не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, він вправі згідно ст. 117 КЗпП України вимагати за період з 01 червня 2017 року по 01 лютого 2019 року стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, що становить 93 921 грн. 00 коп., що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діюча на підставі довіреності від 23 травня 2019 року, позовні вимоги підтримала та просили їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов`язань роботодавця перед працівником щодо виплати заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, з можливим ухваленням заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та заяви позивача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Вислухавши пояснення позивача, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Кожен, хто працює, захищається конституційними правами, у тому числі на одержання винагороди (заробітної плати). Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Судом встановлено, що [PERSON] з 12 травня 1996 року по 01 червня 2017 року працював в ПАТ «Автомобільна компанія «Укртранс»на посаді водія. Й 01 червня 2017 року він був звільненений за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, але відповідач всупереч ст. 116 КЗпП України не здійснив виплату належних йому всіх коштів при звільненні, які складаються із заборгованості по заробітній платі в сумі 14 351 грн. 41 коп. (а.с. 12, 13, 14). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника, згідно до ст. 116 КЗпП України, виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівникові перед виплатою зазначених сум. Таким чином, відповідач зобов`язаний був в день звільнення позивача, але не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, провести з ним розрахунок та виплатити всі суми, що належать йому, які на сьогодні відповідачем не виплачені, що не спростовується останнім. З вини відповідача позивачу не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, що підтверджується довідкою про стан заборгованості в сумі 14 351 грн. 41 коп. (а.с. 14), відповідно суд своїм рішенням має поновити порушене право працівника на отримання нарахованої, але не виплаченої суми заборгованості по заробітній платі. Проте не всі вимоги позивача є обґрунтованими. Відповідно до ч.1, 2 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такий розмір визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Так, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не підлягає задоволенню з підстав недоведеності її позивачем щодо періоду виникнення заборгованості та правильності проведення розрахунку за кожен окремий період відповідно до окремо визначної суми по-щомісячно, усупереч цьому позивачем це не враховано, й проводиться розрахунок з недоведеної обставини виникнення заборгованості, виходячи із загальної суми 14 351 грн. 41 коп. за період з 01 червня 2017 року по 01 лютого 2019 року, при цьому матеріали справи містять довідку про борг роботодавця перед цим працівником станом на січень 2019 року у загальній сумі 14 351 грн. 41 коп. без зазначення деталізації періоду виникнення заборгованості, із якого й має нараховуватися середній заробіток за час затримки розрахунку, водночас інша довідка містить інформацію про дохід позивача в період з січня 2017 року по грудень 2017 року в сумі 26 689 грн. 49 коп. (а.с.12). Довідку про період заборгованості (щомісячно) матеріали справи не містять та позивачем не доповнена в ході її розгляду. Суд вважає, що оскільки з вини відповідача позивачу не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, він вправі згідно ст. 117 КЗпП України вимагати згідно ст. 117 КЗпП України вимагати середнього заробітку за час затримки розрахунку, водночас оскільки така вимога не обгрунована, вона наразі не підлягає задоволенню. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір». Зважаючи на викладене з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в порядку ч.6 ст. 141 ЦПК України. Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зважаючи на заявлені вимоги позивачем, які мали б бути позивачем оплачені при зверненні до суду згідно ціни позову - 768 грн. 40 коп., останні мають бути стягнуті з відповідача. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 44, 47, 116, 117, 2371 КЗпП України, з урахуванням ст. 34 Закону України про оплату праці», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,

Outcome: partial