Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до ПАТ «Запорізький абразивний комбінат» (далі ПАТ «ЗАК»), вказавши, що працював на ПАТ «ЗАК» з 2005 по 2015 рік, остання посада слюсара-ремонтувальника дільниці плавки 5 розряду. З 2010 року періодично хворіє, а у липні 2015 року автом розслідування причин виникнення хронічного захворювання позивачеві встановлено діагноз «Хронічне обструктивне захворювання легень другого ст., пилотоксичний бронхіт 2 ст., емфізема легень 2 ст. група «в». Легенева недостатність другого ст». Висновком МСЕК від 10.08.2015 року позивачеві встановлено третю групу інвалідності з 30% втрати працездатності. Посилаючись, що внаслідок професійного захворювання його здоровю спричинено шкоду, він позбавлений можливості повноцінно працювати та забезпечувати родину, став інвалідом та не вести звичне життя, просив стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди, отриманої у зв'язку із захворюванням, повязаним з виробництвом, 40000 гривень. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав, пояснивши, що на ПАТ «ЗАК» працював з 1997 року по 2004 рік, а потім з 2006 року по 10.02.2015 року, коли був звільнений за власним бажанням у зв'язку з набуттям права виходу на пенсію зі зниженням загального віку. Починаючи з 2010 року стан його здоровя поступово погіршується, він неодноразово звертався за медичною допомогою з приводу різних захворювань органів дихання, а у 2012 році йому визначено діагноз «Хронічне обструктивне захворювання легень», у 2015 року встановлено інвалідність. Внаслідок захворювання, яке виникло в результаті впливу шкідливих факторів на виробництві в ПАТ «ЗАК», стан його здоровя значно погіршився, що виражається у тому, що йому тяжко дихати, періодично виникають приступи кашлю, він не може піднятися сходами, вимушений постійно користуватися інгаляторами та приймати інші коштовні ліки, не має змоги влаштуватись на роботу та вести повноцінне життя. Крім того, потребує санаторно-курортного лікування, але змоги сплатити його не має. Представник позивача заявлені вимоги підтримав, пояснивши додатково, що сума відшкодування визначалась з розрахунку однієї мінімальної заробітної плати за 1 % втрати працездатності. Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечували, просили у позові відмовити, вказавши, що дійсно [PERSON] працював на ПАТ «ЗАК» на виробництві, повязаному з впливом шкідливих факторів, та у 2015 році, набувши право на пенсію на пільгових умовах, звільнися. Однак, [PERSON] влаштувався на роботу самостійно, достовірно знаючи, що виробництво є шкідливим, тобто самостійно прийняв таке рішення, а в якості компенсації він протягом роботи на підприємстві отримував підвищену заробітну плату, додаткову відпустку та набув право виходу на пенсію на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку. Також, на думку представників, позивача позивачем не доведено наявність моральних страждань внаслідок професійних захворювань, а захворювання серцево-судинної системи не пов'язані з виробництвом. При дослідженні матеріалів справи судом встановлено таке. Відповідно до записів у трудовій книжці (а.с. 11-15) останнім місцем роботи [PERSON], а саме з 11.09.2006 року по 10.02.2015 року, було ПАТ «ЗАК». Загальний стаж роботи [PERSON] в умовах дії пилу, який перевищує гранично допустимі концентрації, становить 15 років 8 місяців, з яких 15 років 6 місяців на ПАТ «ЗАК», що підтверджено записами у трудовій книжці та медичним висновком Українського науково-дослідного інституту промислової медицини (а.с. 16-17). Як зазначено у трудовій книжці [PERSON] набув право на пенсію на пільгових умовах за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 16 січня 2003 р. № 36. Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 17.07.2015 року (а.с. 7-8) встановлено, що причиною виникнення хронічного професійного захворювання [PERSON] - хронічного обструктивного захворювання легень другого ступеню (пилотоксичного бронхіту другого ступеню, емфіземи легень другого ступеню) група «В»; легеневої недостатності другого ступеню, є тривалий стаж роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, а саме: наявність на робочому місті [PERSON] на ПАТ «ЗАК» пилу переважно фиброгенної дії, ангідриду сірчаного, азоту діоксину. Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК від 10.08.2015 року (а.с. 9) [PERSON] первинно встановлено третю групу інвалідності в результаті професійного захворювання. Довідкою МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності від 10.08.2015 року [PERSON] встановлено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 30% та зазначено про наявність потреби у амбулаторному та стаціонарному лікуванні за рекомендацією лікарів пульмонолога, профпатолога та сімейного терапевта, санаторно-курортному лікуванні. Як вбачається з виписки-епікризу із медичної картки стаціонарного хворого (а.с. 20=22), копії амбулаторної картки (а.с. 23-26) [PERSON] систематично проходить лікування як стаціонарно, так і амбулаторно з приводу виявлених у нього захворювань. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статті 10,60 ЦПК України покладають обовязок доведення обставин, які є підставою для вимог або заперечень, на сторони. Оцінюючи в сукупності усі надані сторонами документи, враховуючи сутність заперечень відповідача, суд вважає доведеним факт отримання позивачем професійного захворювання під час роботи на ПАТ «ЗАК». Стаття 1167 ч. 1 ЦК України вказує, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ст. 4, 13 Закону України «Про охорону праці» № 2694 від 14.10.1992 року державна політика в галузі охорони праці визначається відповідно до Конституції України Верховною [PERSON] України і спрямована на створення належних, безпечних і здорових умов праці, запобігання нещасним випадкам та професійним захворюванням. Державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципі пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці. При цьому саме роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Відповідно до ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Оцінюючи вищезазначені норми чинного законодавства в сукупності з дослідженими в ході розгляду справи письмовими доказами суд вважає повністю доведеним той факт, що саме через незабезпечення ПАТ «ЗАК» безпечних та нешкідливих умов праці призвело до отримання позивачем професійного захворювання. Відповідачем не надано доказів щодо відсутності його вини в заподіянні позивачеві моральної шкоди. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяна каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За визначенням Інструкції про діагностику, клінічну класифікацію та лікування хронічних обструктивних захворювань легень, затвердженої наказом МОЗ України № 499 від 28.10.2003 року хронічні обструктивні захворювання легень (ХОЗЛ) це хворобливий стан, що характеризується обмеженням повітряного потоку дихальних шляхів, яке не є повністю зворотним. Обмеження повітряного потоку зазвичай прогресує і пов'язано з незвичайною запального характеру відповіддю легень на шкідливі частинки або гази.\~Виділяється 4 стадії ХОЗЛ згідно зі ступенем тяжкості перебігу захворювання. Легенева недостатність (ЛН) це нездатність легень забезпечити нормальний газовий склад артеріальної крові в стані спокою і/або при помірних фізичних навантаженнях.\~ЛН поділяється на три ступеня тяжкості:\~При ЛН ІІ ступеня задишка з'являється при виконанні незначного фізичного навантаження (при ходьбі по рівній місцевості). Лікування хворих на ХОЗЛ проводиться за допомогою фармакотерапії, реабілітації, оксигенотерапії, хірургічного лікування, тощо. Класичними ознаками емфіземи легень є виражена задишка, ціаноз, бочкоподібність грудної клітки, розширення і вибухання міжреберних проміжків, згладженість і вибухання надключичних ямок, зменшення дихальної екскурсії легень, коробковий перкуторний звук, зменшення меж серцевої тупості, ослаблене дихання. Таким чином,на переконання суду, професійні захворювання, на які страждає [PERSON], безумовно спричиняють йому фізичні та моральні страждання, потребують від нього додаткових зусиль для організації свого побуту, перешкоджають йому вести повноцінний спосіб життя та працювати. Посилання відповідача на те, що [PERSON], влаштовуючись на роботу та знаючи про можливість впливу шкідливих факторів, самостійно та за власним бажанням прийняв рішення про необхідність працювати саме на такій посаді, на думку суду не знімають відповідальності з підприємства за незабезпечення максимально безпечних умов праці та не позбавляють позивача права на отримання відшкодування спричиненої моральної шкоди. Отримання [PERSON] під час роботи на ПАТ «ЗАК» підвищеної заробітної плати та надання додаткової відпустки не може компенсувати моральної шкоди, спричиненої внаслідок ушкодження здоровя, такі заходи не є виключними на ПАТ «ЗАК», а являються обовязковими відповідно до чинного законодавства та направлені скоріше на відновлення поточної працездатності працівника. Крім того, статтею 7 Закону України «Про відпустки» № 504 від 15.11.1996 року тривалість щорічної додаткової відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці для працівників, зайнятих на роботах, пов'язаних із негативним впливом на здоров'я шкідливих виробничих факторів, за Списком виробництв, цехів, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, визначена до 35 календарних днів, натомість як [PERSON] надавалось лише 7 днів. Враховуючи вищевказане суд вважає, що позивачем безумовно доведено спричинення йому моральної шкоди з вини відповідача та він має право на отримання справедливого відшкодування. У пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 р. зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Згідно з розясненнями, викладеними в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи особливості та характер професійного захворювання [PERSON], його симптомів, які безперечно спричиняють позивачеві фізичні та моральні страждання та значно обмежують його у можливості працевлаштування та ведення повноцінного життя, неможливість повного відновлення здоровя позивача, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог в повному обсягу. Крім того, з урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved