Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що 8 березня 2019 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого він (позивач) надав відповідачу в борг 27 500 доларів США з терміном повернення до 8 квітня 2019 року. На підтвердження отримання грошових коштів відповідач написав розписку. Відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань щодо повернення боргу, у добровільному порядку не бажає повертати гроші, переховується, не виходить на зв`язок, через посередників продає належне йому нерухоме майно. [PERSON] просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 8 березня 2019 року в сумі 27 500 доларів США та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 7 205 грн. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, які зазначені у позовній заяві, просив їх задовольнити, пояснив, що у березні 2019 року відповідач попросив позичити йому гроші терміном на один місяць для закупівлі зерна. Він (позивач) погодився, оскільки вважав відповідача порядним чоловіком, та 8 березня 2019 року передав відповідачу гроші в сумі 27 500 доларів США, про що останній написав відповідну розписку. До нотаріуса для укладення договору позики вони (сторони) не зверталися. До цього часу відповідач гроші не повернув, переховується, на зв`язок не виходить. На даний час йому (позивачу) відомо, що під час написання розписки відповідач пред`явив фальсифікований паспорт, виданий нібито на його ім`я. У судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог частин 7, 8 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки до суду не повідомив, не просив розгляд справи відкласти. Суд розглядає справу у загальному порядку в відсутності відповідача за наявними у ній доказами, оскільки позивач заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 8 березня 2019 року [PERSON] взяв у борг в [PERSON] грошові кошти в сумі 27 500 доларів США, які зобов`язався повернути до 8 квітня 2019 року, що підтверджується оригіналом відповідної розписки (а.с. 9). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд вважає, що форма договору позики, що передбачена ст. 1047 ЦК України, сторонами дотримана. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд України при розгляді цивільної справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Суд вважає, що факт передачі позивачем грошових коштів в сумі 27 500 доларів США відповідачу є доведеним. У судовому засіданні встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання по поверненню позивачу отриманих у борг коштів в сумі 27 500 доларів США у встановлений строк, чим порушив вимоги ст. 1049 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.ст. 192, 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Гривневий еквівалент іноземної валюти, що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/12665/14-ц від 4 липня 2018 року (провадження № 14-134цс18). Частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено обов`язок суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Ураховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне в резолютивній частині рішення зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню, не змінюючи грошовий еквівалент зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи (а.с. 1; 12) вбачається, що при зверненні до суду з цим позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 7 205 грн. та за подання заяви про забезпечення позову - судовий збір у розмірі 384,20 грн. Зазначені судові витрати позивача підлягають стягненню з відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved