Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до суду в інтересах [PERSON] до державного нотаріуса першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Лесі Іванівни про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та зобов'язати державного нотаріуса видати нове свідоцтво про право на спадщину на ім'я [PERSON] в якому визначити його право на спадкування майна нажитого за життя померлим не перебуваючи у шлюбних відносинах у розмірі 100%, на житловий будинок по [ADDRESS], легковий автомобіль марки OPEL COMBO 2003 року випуску д.н.з. [NUMBER], банківські депозити в Ідея Банк, Актив Банк, Ощадний банк та 1/4 частку квартири в [ADDRESS] Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер [PERSON], батько [PERSON]. [PERSON] у строки встановлені законом звернувся до першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за своїм померлим батьком. Державний нотаріус Антонюк Л.І. повідомила [PERSON] про те, що окрім нього спадкоємцем першої черги є також дружина померлого [PERSON] Позивач заперечив про цього, оскільки йому достеменно відомо, що його батько розлучився з [PERSON] 24.05.2001 року, а майно яке підлягає спадкуванню було нажите померлим вже після розірвання шлюбу. Адвокат позивача дізнався, що нотаріус встановила підстави спадкування [PERSON] після [PERSON] на підставі довідки РАЦС у 2005 року про укладення шлюбу. Позивач вважає, що нотаріус не мала права брати до уваги довідку РАЦС про укладення шлюбу та видавати свідоцтва про право на спадщину [PERSON] Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті батька, тому до свідоцтв потрібно внести зміни. Ухвалою суду від 01 вересня 2014 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено [PERSON]. 01 грудня 2014 року позивач змінив позовні вимоги та просив визнати свідоцтво про право на спадщину видане державним нотаріусом Антонюк Л.І. на ім'я [PERSON] на майно [PERSON], а саме: житловий будинок на [ADDRESS], легковий автомобіль марки OPEL COMBO 2003 року випуску д.н.з. [NUMBER], банківські депозити в Ідея Банк, Актив Банк, Ощадний банк та 1/4 частку квартири в [ADDRESS] - недійсними; визнати право власності за [PERSON] на майно померлого батька [PERSON], а саме: житловий будинок на [ADDRESS], легковий автомобіль марки OPEL COMBO 2003 року випуску д.н.з. [NUMBER], банківські депозити в Ідея Банк, Актив Банк, Ощадний банк та 1/4 частку квартири в [ADDRESS] (а.с.197). Зміну позовних вимог позивач обґрунтовує тим, що у зв'язку з проведенням почеркознавчої експертизи і висновком експерта про те, що підпис у актовому записі про шлюб є підробленим, тому позивач має право просити про повне скасування свідоцтва про право на спадщину видане [PERSON] на майно померлого [PERSON] 09 лютого 2015 року позивач доповнив позовні вимоги вимогами про визнання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] недійсним та позбавлення [PERSON] права на спадщину померлого [PERSON] (а.с.211-213). Підстав для визнання шлюбу недійсним та позбавлення права на спадщину позивач у заяві не навів. 09 квітня 2015 року позивач фактично уточнив позовні вимоги, виклав вимоги більш розгорнуто та просив про визнання шлюбу недійсним, визнання свідоцтв недійсними, визнати за ним право власності на спадкове майно, виключити [PERSON] з числа спадкоємців (а.с.219-220). Підставою для визнання шлюбу недійсним позивач вказує те, що підпис в актовому записі про шлюб не належить його батькові. З яких підстав слід виключити [PERSON] з числа спадкоємців позивач у заяві не вказує. В судовому засіданні представники позивача, одних з яких є адвокатом, професійним юристом, позовні вимоги підтримали в повному обсязі з мотивів викладених в позовній заяві та заявах про уточнення позовних вимог, просили позов задовольнити. Судом було роз'яснено представникам про те, що шлюб може бути визнано не укладеним чи недійсним, представники позивача просили визнати шлюб недійсним. Відповідач - державний нотаріус першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І. просила в задоволенні позову відмовити, оскільки підстав не видавати [PERSON] свідоцтва про право на спадщину та свідоцтва про право власності в неї не було, оскільки згідно відмітки в паспорті, довідки РАЦСУ, витягу з державного реєстру, [PERSON] та [PERSON] були одружені до смерті [PERSON] Надала суду письмові заперечення (а.с.27). Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити, оскільки батько позивача та відповідачка були одружені до смерті [PERSON] Підпис в актовому записі зроблені [PERSON] та [PERSON], а висновок експерта є необ'єктивним та поверховим. Надав суду письмові заперечення на позов (а.с.128-129). Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.8). [PERSON] помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.45 зв.). [PERSON] було дружиною [PERSON], що підтверджується відміткою в її паспорті (копія а.с.28), довідкою відділу РАЦС (а.с.29), копією актового запису про шлюб (а.с.33), судом витребувано та оглянуто оригінал актового запису про шлюб № 1737, повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (а.с.34-35). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Позивач та відповідачка подали заяви про прийняття спадщини як спадкоємці першої черги (а.с.44, 45 зв.). Заповіту [PERSON] не залишив. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ст. 1258 ЦК України). Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Після встановлення нотаріусом всього обсягу майна, яке входить до складу спадщину, державним нотаріусом першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І. на заяву спадкоємця першої черги [PERSON] було видано свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.81, 9192 зв.,94, 95 зв.,) та свідоцтва про право власності на підставі ст. 63 Сімейного кодексу України (а.с.67, 68 зв.). Позивач із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину не звертався, оскільки вважає, що він є єдиним спадкоємцем після смерті батька, що підтверджується його заявами адресованими нотаріусу. Представники позивача в судовому засіданні стверджували, що померлий [PERSON] та відповідачка [PERSON] не перебували у шлюбі на момент смерті [PERSON] та що підпис в актовому записі про шлюб № 1737 від 20.01.2005 року не належить [PERSON]. Оскільки шлюб їх є недійсним, то відповідачка не може спадкувати після смерті [PERSON] як його дружина та отримати у власність половину майна [PERSON] в порядку ст. 63 СК України. За клопотанням представників позивача судом було призначено судову почеркознавчу експертизу. Як вбачається із висновку експерта від 18.06.2014 року № 09/03-259 (а.с.172-175) - підпис від імені [PERSON] у актовому записі про шлюб № 1737 від 20 жовтня 2005 року виконаний не громадянином [PERSON], а іншою особою. З вказаної підстави представники позивача просять визнати шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] 20.10.2005 року недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано у органі РАЦС, що підтверджується копіє довідки, копією та оригіналом актового запису про шлюб, копією витягу з державного реєстру. Відповідно до ст. 27 СК України, державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. [PERSON] та [PERSON] не було видано свідоцтво про шлюб, а була видана довідка, у зв'язку з відсутністю бланків свідоцтв про шлюб, що вбачається із довідки начальника відділу від 21.11.2013 року (а.с.32). Однак, відомості про шлюб були внесені до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та у паспорті [PERSON] було проставлено відповідну відмітку. Відповідно до ст. 34 СК України, присутність нареченої та нареченого в момент реєстрації їхнього шлюбу є обов'язковою. Реєстрація шлюбу через представника не допускається. Представник відповідачки стверджує, що зі слів його довірительки при реєстрації шлюбу [PERSON] був присутній. Доказів протилежного представники позивача суду не надали. Адвокат [PERSON] заявляв клопотання про виклик в судове засідання в якості свідка представника органу РАЦС (а.с.40), однак, судом таке клопотання було відхилено оскільки неможливо встановити, яка особа проводила реєстрації шлюбу, її прізвище, ім'я, місце проживання. Судом також було витребувано за клопотанням представників позивача копію спільно поданої в 2005 році заяви про реєстрацію шлюбу [PERSON] та [PERSON] до Івано-Франківського РАЦС. Однак, як вбачається із відповіді начальника відділу заяви громадян про реєстрацію шлюбу за 2005 рік знищено (а.с.106). Отже, єдиним доказом того, що [PERSON], на думку представників позивача, не був присутній при реєстрації шлюбу є висновок експерта. Однак висновок експерта підтверджує тільки факт того, що підпис на актовому записі про шлюб не належить [PERSON], а не факт його відсутності при реєстрації шлюбу. Відповідно до ст. 38 СК України, підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24-26цього Кодексу, тобто відсутність шлюбного віку, відсутність добровільної згоди на шлюб, порушення одношлюбності, укладення шлюбу між родичами. Стаття 39 СК України визначає, що недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі. Недійсним є шлюб, зареєстрований між особами, які є родичами прямої лінії споріднення, а також між рідними братом і сестрою. Недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка визнана недієздатною. За заявою заінтересованої особи орган державної реєстрації актів цивільного стану анулює актовий запис про шлюб, зареєстрований з особами, зазначеними у частинах першій - третій цієї статті. Відповідно до ст. 40 СК України, шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. Шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язків подружжя. Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім'ю. Доказів того, що у [PERSON] не було вільної згоди на реєстрацію шлюбу чи шлюб є фіктивним представниками позивача суду не надано. Стаття 41 СК України визначає обставини за яких суд може визнати шлюб недійсним. Шлюб може бути визнаний недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований: 1) між усиновлювачем та усиновленою ним дитиною з порушенням вимог, встановлених частиною п'ятою статті 26 цього Кодексу; 2) між двоюрідними братом та сестрою; між тіткою, дядьком та племінником, племінницею; 3) з особою, яка приховала свою тяжку хворобу або хворобу, небезпечну для другого з подружжя і (або) їхніх нащадків; 4) з особою, яка не досягла шлюбного віку і якій не було надано права на шлюб. При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення. Жодних підстав для визнання шлюбу недійсним за вказаною статтею судом не встановлено. Відповідно до ст. 48 СК України, шлюб, зареєстрований у відсутності нареченої і (або) нареченого, вважається неукладеним. Запис про такий шлюб у органі державної реєстрації актів цивільного стану анулюється за рішенням суду за заявою заінтересованої особи. Судом роз'яснювалось представникам позивача поняття визнання шлюбу неукладеним, однак представники позивача, один з яких є адвокатом, професійним юристом, наполягав на вимогах про визнання шлюбу недійсним. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Отже, вимога позивача про визнання шлюбу недійсним є необґрунтованою, представниками позивачів не визначено чіткою підстави визнання шлюбу недійсним, хоча судом неодноразово задавались представникам питання про підстави з яких позивач просить визнати шлюб недійсним. Щодо вимоги позивача про визнання свідоцтв про право власності та свідоцтв про право на спадщину, які видані [PERSON] недійсними, то суд прийшов до висновку, що вказані вимоги не підлягають до задоволення, оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] дійсний, майно, яке входить до складу спадщини набуте за час шлюбу, відповідачка є спадкоємцем першої черги. В державного нотаріуса не було підстав не видавати свідоцтва [PERSON] Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Щодо вимоги позивача про визнання права власності за ним на все спадкове майно, то така вимога є необґрунтованою, оскільки позивач як і відповідачка є спадкоємцем першої черги, тому спадкують в рівних частках. У випадку звернення позивача до державного нотаріуса із заявою про отримання свідоцтв про право на спадщину за законом, нотаріус такі свідоцтва позивачу видасть та позивач зможе оформити за собою право власності на спадкове майно. На даний час право позивача на частку у спадщині ніким не порушено та не оспорюється, тому підстав для визнання права власності за позивачем на все спадкове майно чи на його частку не має. Крім того, позивач сам визначає позовні вимоги, суд не вправі виходити за межі позовних вимоги. Щодо вимоги позивача про виключення [PERSON] з числа спадкоємців, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Книга 6 ЦК України не містить поняття виключення з числа спадкоємців, однак, містить поняття усунення від права на спадкування. Суд роз'яснював вказане представникам позивача, однак, представники просили виключити з числа спадкоємців [PERSON], вимоги не уточняли, підстав для виключення з числа спадкоємців [PERSON] в заяві та в поясненнях не назвали. Відповідно до ст. 1224 ЦК України, не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. Не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини. Не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду. Якщо шлюб визнаний недійсним після смерті одного з подружжя, то за другим із подружжя, який його пережив і не знав та не міг знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, суд може визнати право на спадкування частки того з подружжя, хто помер, у майні, яке було набуте ними за час цього шлюбу. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Виходячи із вимог вказаної статті немає підстав для усунення [PERSON] від спадкування, крім того, позивач, через своїх представників, не просив про таке усунення. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги на даний час є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed