Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу і визначення місця проживання дитини. В позовній заяві зазначила, що шлюб між нею і відповідачем зареєстровано 10 березня 2004 року. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], який перебуває на її утриманні та вихованні, а відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Сімя розпалася по тій причині, що мають різні характери і погляди на життя, внаслідок чого між ними постійно виникали сварки і непорозуміння, що привело до припинення сімейних відносин та у них склалися неприязні стосунки. Разом не проживають і не підтримують сімейних відносин. Примирення вважає неможливим і просить шлюб розірвати, а неповнолітнього сина залишити на вихованні з нею. Позивачка в судове засідання не зявилася, так як згідно поданої письмової заяви просила справу розглянути у її відсутності і позов задоволити, а тому суд в порядку ст. 169 ЦПК України розглянув справу у її відсутності на підставі наявних у справі доказів. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримав посилаючись на викладені в письмовій позовній заяві обставини і просить позов задоволити та визначити місце проживання малолітнього сина сторін [PERSON], [INFO] за місцем проживання позивачки і залишити його на вихованні матері. Відповідач в судове засідання не зявився, так як згідно до нотаріально посвідченої заяви просив розглянути справу у його відсутності і проти розірвання шлюбу не заперечив, а тому суд в порядку ст. 169 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши всі обставини справи, суд вважає, що позов підставний і в судовому засіданні доведений. Сторони тривалий час разом не проживають і не підтримують сімейних стосунків. Згідно до поданих заяв позивачка наполягає на розірванні шлюбу і примирення не бажає, а відповідач на розірвання шлюбу згоден. Враховуючи наведене та причини припинення сімейних відносин сторін , суд вважає , що шлюб між сторонами існує тільки формально , подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим , а тому шлюб між сторонами слід розірвати. Позовних вимог щодо поділу спільного майна сторін в даному провадженні не заявлено. Згідно ст. 141 CK України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. А згідно до ст. ст. 160, 161 цього Кодексу місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. А місце проживання дитини, яка досягла десять років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцять років, визначається нею самою. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними вирішується судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дітей, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Як встановлено в судовому засіданні сторони проживають окремо. Позивачка з малолітнім сином проживає в [INFO], України, де створені всі умови для проживання дитини, а відповідач участі у вихованні та утриманні сина не приймає. У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Крім того, згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей. З урахуванням наведеного, беручи до уваги факт вже перебування малолітнього сина сторін на утриманні і вихованні матері, умови його проживання, а також наявність позитивного висновку з цього приводу органу опіки і піклування , суд вважає , що в інтересах дитини позов в частині визначення місця проживання дитини слід задовольнити. На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати в частині сплати судового збору покласти на позивача.

Outcome: approved