Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Лозуватської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги мотивовано тим, що [INFO] року померла його мати - [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок [ADDRESS], Маловисківського району Кіровоградської області. Після смерті матері він звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але оформити спадок в установленом законом порядку не може, так як спадкодавець за життя не зареєстрував право власності на спадковий будинок. Просить суд визнати за ним право власності в порядку спадкування на зазначений вище житловий будинок . Представник позивача в судовому засіданні уточнила позовні вимоги та зважаючи на наявність заповіту, просила визнати за її довірителем право власності на спадковий будинок в порядку спадкування за заповітом. Судові витрати по справі позивач погоджується нести самостійно. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. [INFO] року року помер батько позивача - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок [ADDRESS] Після смерті батька , мати позивача - [PERSON] звернулась до нотаріальної контори з заявою при прийняття спадщини, але свідоцтва про право на спадщину на спадковий будинок не отримала. [INFO] року мати позивача - [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] За життя [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла своєму синові [PERSON]. З довідок виданих виконкомом Лозуватської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області № 456 від 10.06.2011року, № 185 від 09.04.2014 року, № 370 від 06.10.2014 року встановлено, що згідно записів по господарських книг в домоволодінні [ADDRESS] Маловисківського району Кіровоградської області були зареєстровані та проживали [PERSON] та [PERSON]. Власником будинку був [PERSON] На день смерті [PERSON] за вищевказаною адресою був зареєстрований та проживав син спадкодавця - [PERSON] Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії АК № 852929 [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0.2500 га , розташована за адресою [ADDRESS], Маловисківського району Кіровоградської області. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. [PERSON] у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, але у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] Кіровоградської області нотаріус Маловисківської районної державної нотаріальної контори постановою від 16.09.2014 року № 8882/02-31 йому відмовила, через те, що право власності на зазначений вище будинок не зареєстровано в органах Бюро технічної інвентаризації. За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті [PERSON] (батька позивача), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченомустаттями 529 - 535 ЦК Української РСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1956 році. У 1956 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1957 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зістаттею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, а саме: технічним паспортом на будинок, виготовленим 10 вересня 2014 року (а.с.12-14); копією Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 0.2500 га розташовану за адресою [ADDRESS] Маловисківського району Кіровоградської області, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.16); постановою нотаріуса про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с.18). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Зважаючи на те, що мати позивача - [PERSON] після смерті свого чоловіка прийняла спадщину, але не втигла за життя у встановленому законом порядку оформити право власності на спадковий будинок, що в свою чергу позбавляє [PERSON] реалізувати права спадкоємця інакше ніж як звернення до суду, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити та визнати за позивачем право власності на спірний будинок. Враховуючи , що спір виник не з вини відповідача, судові витрати у справі суд вважає за необхідне залишити по фактично понесеним.

Outcome: approved