Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом мотивуючи тим, що він є двоюрідним братом [PERSON], яка померла [INFO], та з якою проживав однією сім'єю. Після смерті [PERSON] залишилася спадщина, до якої ввійшла земельна частка (пай) розміром 3,59 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі, що належала останній відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] який знаходиться у нього, тобто він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. До теперішнього часу він добросовісно володіє зазначеним майном, а тому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку, що належала його померлій сестрі за набувальною давністю. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримав і в своїх поясненнях підтвердив обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача не заперечував в задоволенні позову, просив справу розглянути без його участі, про що надав заяву. Свідок [PERSON] підтвердив, що позивач дійсно проживав з [PERSON] до дня її смерті, після чого продовжив користуватися її майном, в тому числі деякий час використовував належний їй земельний пай. Дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] померла двоюрідна сестра позивача [PERSON], з якою останній проживав однією сім'єю в [ADDRESS] до часу її смерті, що підтверджується свідоцтвом про смерть, копією паспорта позивача, довідками Верхньосагарівської сільської ради, рішеннями Буринського районного суду (а.с.5-7,9-11). Після її смерті відкрилася спадщина, до якої ввійшло право на земельну частку (пай) розміром 3,59 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) на території Верхньосагарівської сільської ради Буринського району Сумської області, яке було посвідчене за спадкодавцем сертифікатом на право за земельну частку (пай) серії [NUMBER] виданим 23.12.1999 року (а.с.8). Інформаційними довідками зі Спадкового реєстру підтверджено, що спадкові справи після смерті [PERSON] не заводилися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися і заповіти нею за життя не посвідчувалися. Однак з довідки Верхньосагарівської сільської ради (а.с.8) вбачається, що позивач прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, про що зазначав і представник позивача в судовому засіданні. Разом з тим, суд вважає, що до правовідносин які склалися в частині права позивач на спадщину, необхідно застосовувати положення законодавства, чинного на час відкриття спадщини, тобто цивільного кодексу Української РСР, що відповідає роз'ясненням наданим Верховним Судом України в абзаці 3 пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». На це орієнтував суди і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, узагальнюючи практику розгляду цивільних справ про спадкування в інформаційному листі №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Відповідно до ст.524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Статтею 525 цього Кодексу встановлено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст.527 Кодексу). Положеннями даного кодексу було встановлено дві черги спадкоємців за законом, до першої відносилися діти (в тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем… (ст.529). До другої черги спадкоємців за законом входили: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (ст.530). Крім цього, нормами Кодексу Української РСР передбачалось можливість спадкоємства утриманцями (ст.531) та усиновленими і усиновителями (а.с.532). При цьому стаття 555 цього Кодексу передбачала перехід спадщини державі, зокрема якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом ні за заповітом (п.1 ч.1 цієї статті). Також зазначеним кодексом не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Судом встановлено, що позивач був двоюрідним братом померлої [PERSON], а тому не мав права на спадкування за законом, оскільки не входив до жодної із черг спадкоємців. Даючи оцінку вимогам позивача щодо визнання за ним права власності за набувальною давністю на земельну ділянку, що належала останній на підставі сертифікату на право за земельну частку (пай) серії [NUMBER] суд виходить з наступного. Звернувшись з цим позовом [PERSON] зазначив, що оскільки він фактично прийняв спадщину, і добросовісно, на протязі більш ніж 15 років володіє майном померлої, то має право на визнання за ним права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Згідно ст.119 Земельного кодексу України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Зокрема, ст.118 цього Кодексу визначає порядок безоплатної передачі земельної ділянки у власність, а ст.ст.123,124 - в користування та оренду. Провівши аналіз зазначених положень законодавства, суд приходить до висновку, що стаття 119 Земельного кодексу, регламентуючи набуття права власності за набувальною давністю на земельну ділянку, відрізняється за своєю конструкцією від ст.344 Цивільного кодексу, оскільки навіть при дотриманні всіх умов, при яких застосовується набувальна давність, право власності на земельну ділянку не виникає, оскільки положення земельного законодавства обумовлюють і в цьому випадку надання земельних ділянок у власність, користування чи оренду в загальному порядку. Таким чином, для визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю законодавством передбачений інший правовий механізм такого набуття шляхом звернення з відповідними заявами до органу державної влади або місцевого самоврядування. При цьому, об'єктом права власності за набувальною давністю відповідно до ст.119 ЗК може бути лише земельна ділянка, тобто частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ст.79 ЗК). В силу ст.791 цього Кодексу формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Як встановлено судом, [PERSON] належало право на земельну частку (пай), розміром 3,59 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яке було посвідчене сертифікатом на право за земельну частку (пай) серії [NUMBER]. Право власності на земельну ділянку, в контексті зі ст.78 ЗК України, остання не набула, оскільки ця земельна частка в натурі не виділялася і фактично не була сформована. Тобто і в цій частини доводи позивача не ґрунтуються на положеннях закону. Відповідно до положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України встановлено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином з огляду на зміст зазначених норм права та їх аналізу, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити за необґрунтованістю.

Outcome: dismissed