Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом у якому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу, автомобілю марки РЕUGЕОТ, модель 107 998, 2011 року випуску, колір жовтий, двигун [NUMBER], кузов [NUMBER], укладений між [PERSON] та [PERSON]. Витребувати автомобіль із чужого незаконного володіння [PERSON]. Вимоги мотивує тим, що 25.08.2016 між відповідачами був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу. Згідно зазначеного договору [PERSON] продала [PERSON] автомобіль марки марки РЕUGЕОТ, модель 107 998, 2011 року випуску, колір жовтий, двигун [NUMBER], кузов [NUMBER]. Проте, договір купівлі-продажу укладено відповідачами з порушенням норм матеріального права, а отже згідно ст.215 ЦК України має бути визнано недійсним, виходячи із нижченаведеного. Так, позивач з 24.07.2009 перебуває в шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER], виданим того ж дня, копія якого додається. В період шлюбу, а точніше 24.10.2013, подружжям за спільні кошти був придбаний автомобіль марки РЕUGЕОТ, модель 107 998, 2011 року випуску, що підтверджується довідкою Регіонального сервісного центру в Миколаївській області МВС України від 30.03.2017 за вих. №31/14- 1019, копія якої додається. Вказаний правочин виходить за межі дрібного побутового, він не надавав згоди на реалізацію автомобіля, тому просить визнати недійсним укладений між відповідачами договір відчуження автомобіля з посиланням на ст. ст. 65, 68 Сімейного кодексу України, ст. ст. 203, 215, 369 ЦК України, так як [PERSON] не мала повного обсягу цивільних повноважень на відчуження транспортного засобу. В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позов та обставини, викладені у заявах. Представник відповідача позов не визнали та просили відмовити у задоволенні позову у повному об'ємі. Відповідача [PERSON], у судове засідання не зявилась, була належним чином повідомлена про слухання справи. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Позивач та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.07.2009 року. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 червня 2018 року, шлюб між сторонами було розірвано. 24.10.2013, подружжям за спільні кошти був придбаний автомобіль марки РЕUGЕОТ, модель 107 998, 2011 року випуску, колір жовтий, двигун [NUMBER], кузов [NUMBER], що підтверджується довідкою Регіонального сервісного центру в Миколаївській області МВС України від 30.03.2017 за вих. №31/14- 1019. За нормою ч.3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, вказаний автомобіль є спільним майном сторін по справі [PERSON], як колишнього подружжя. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 25.08.2016 між відповідачами був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу. Згідно зазначеного договору [PERSON] продала [PERSON] автомобіль марки РЕUGЕОТ, модель 107 998, 2011 року випуску, колір жовтий, двигун [NUMBER], кузов [NUMBER]. За нормою ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. З боку відповідача [PERSON] суду не надано будь-яких доказів в підтвердження того, що позивач надавав згоду на реалізацію спірного транспортного засобу. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] 25.08.2016 року відчужила автомобіль РЕUGЕОТ, модель 107 998, 2011 року випуску, на користь [PERSON]без відома та згоди позивача, відповідно до договору купівлі-продажу 4841/2016/029018 від 28.08.2016 року. Згідно ч. 2 ст. 68 Сімейного кодексу України, розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 роз'яснено про те, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, стаття 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За нормою ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідачем [PERSON] порушене право позивача, оскільки спірний автомобіль є цінним майном, вищевказаний правочин виходить за межі дрібного побутового і згідно чинного законодавства позивач повинен був надати свою письмову згоду на відчуження даного майна, а таму спірний договір купівлі-продажу між відповідачами укладений з порушенням вищевказаних обмежень, так як для його укладення не було отримано згоду [PERSON], як співвласника даного майна. Крім того, відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, договори купівлі-продажу транспортних засобів підлягають державній реєстрації. Отже, спірний правочин між відповідачами укладений в порушення вимог ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України, так як автомобіль, який є неподільною річчю, відчужений без згоди позивача, тому суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу автомобіля є недійсним, у зв'язку з чим слід застосувати наслідки такої недійсності. Умовами ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч. 1 ст. 357 ЦК України). Як роз'яснено у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо позовної вимоги про витребування автомобіля із чужого незаконного володіння, суд дійшов наступного. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З урахуванням викладеного, права позивача підлягають захисту із застосуванням правового механізму передбаченого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Позивачем вимог про застосування наслідків недійсності правочину по справі не заявлено, а відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі поданої заяви. За таких обставин, заявлені вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: partial