Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовною заявою до Першого Суворовського відділу Державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа: [PERSON] , про скасування арешту з 358/1000 частин квартири [ADDRESS] , та заборони на її відчуження. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що під час виконання судового рішення по цивільній справі № 2-4842/06 Першим Суворовським відділом ДВС м. Одеси було накладено арешт на майно боржника та оголошена заборона його відчужувати, а саме на квартиру [ADDRESS] . Станом на цей час заборгованість по виконавчому провадженню відсутня та сторони виконавчого провадження домовились щодо подальшого виконання рішення суду, однак державним виконавцем відмовлено в скасуванні арешту та знятті заборони з тих підстав, що зобов`язання за виконавчим провадженням встановлено до 2024 року. На теперішній час, виконавче провадження в рамках якого накладено арешт знищено, тому скасувати арешт з майна та заборону його відчуження державний виконавець не в змозі. У зв`язку з тим, що вирішити питання про скасування обтяження в рамках виконавчого провадження не можливо, позивач вимушений звернутись до суду з даною позовною заявою. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 30.09.2019 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено судове засідання. В судові засідання призначені на 29.10.2019 року, 14.11.2019 року та 04.12.2019 року представник відповідача Першого Суворовського відділу Державної виконавчої служби м. Одеса ГТУЮ в Одеській області, не з`явився, про причини не явки суд не повідомив, заяв про відкладення справи не надавав. Відзив на позов на адресу суду не надходив. Третя особа: [PERSON] в судове засідання 04.12.2019 р. не з`явилась, на адресу суду від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності в якій вона зазначила, що заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] щодо скасування арешту та заборони відчуження нерухомого майна. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі просив їх задовольнити, розглянути справу за його відсутності, у разі відсутності у судовому засіданні відповідача, не заперечував проти заочного розгляду справи. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04.12.2019 року постановлено проведення розгляду справи в заочному порядку. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.03.2008 року [PERSON] продав а [PERSON] купив 358/1000 частин квартири під номером [ADDRESS] , загальною площею 44,7 кв.м. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 27.03.2008 року номер витягу: 18270808, реєстраційний номер: 17573867 358/1000 частин квартири [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] . Також, судом встановлено, що на виконанні Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області перебувало виконавче провадження № 14487127 з примусового виконання виконавчого документу № 2-4842 від 01.03.2007 року, виданого Суворовським районним судом м. Одеси на виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дітей. Так, з листа Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 12.09.2019 року №38314 вбачається, що станом на 06.06.2019 року заборгованість по аліментам відсутня, у стягувача до боржника претензії щодо виконання рішення суду відсутні та стягувач просила повернути їй виконавчий документ. Виконавче провадження станом на цей час завершено, виконавчий документ повернуто стягувачу, проте до 2024 року може бути знову розпочате. Відповідно до виконавчого листа виданого Суворовським районним судом м. Одеси 01.03.2007 року, у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі 700 гривень щомісячно до 2024 року. Згідно постанови старшого державного виконавця Першого Суворовського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 19.06.2019 року, виконавчий лист № 2-4842 виданий 01.03.2007 року Суворовським районним судом м. Одеси , на підставі заяви [PERSON] про відсутність претензій до боржника повернуто стягувачу. Як вбачається з розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 19.06.2019 року, станом на 06.06.2019 року, заборгованість по аліментам у [PERSON] відсутня. Відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 23.12.2010 року, винесеною старшим державним виконавцем Войтенком О.М. - накладено арешт на майно, що належить [PERSON] , а саме: на 358/1000 частин квартири [ADDRESS] та заборонено здійснювати відчуження майна, що належить [PERSON] , а саме: 358/1000 частин квартири [ADDRESS] . Згідно Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомості, арешт нерухомого майна, а саме: 358/1000 частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] накладено на підставі постанови № 14487127 від 23.12.2010 року Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. Отже, дослідивши документи та викладені в них обставини щодо накладення арешту а також документи щодо відсутності заборгованості за даним виконавчим провадження, з представлених до суду доказів не вбачається обґрунтованих підстав для подальшого існування обтяження, яке було накладено в 2010 році. Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. У відповідності до ч. 1 даної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частина 4 ст. 41 Конституції України встановлює принцип непорушності приватної власності. Як слідує зі ст. 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України). У відповідності до пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, накладення арешту на майно позивача обмежує його права як власника, щодо вільного користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи наявність накладеного арешту на нерухоме майно та заборони здійснення відчуження майна, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] та необхідність скасування такого арешту. Позивачем не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: approved