Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного Акціонерного Товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору № 11033153000 від 29.08.2006 року, визнання недійсними п.п. 1.3.1 та 9.2 кредитного договору № 11033153000 від 29.08.2006 року. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29 серпня 2006 р. між ним та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №11033153000, відповідно до якого Позивачу надано кредит у сумі 1 466 769,96 швейцарських франків зі сплатою 8,99% річних за користування коштами строком до 28.08.2017 року. Позивач вважає, що за умовами п. 9.1 Кредитного договору обчислення строків відбувається не після отримання відповідного повідомлення, а після відправлення такого без врахування наявності чи відсутності факту отримання, що, на його думку, допускає можливість зміни договору Відповідачем без згоди Позивача. Також зазначає, що п. 1.3.1 кредитного договору містить положення, яке не виключає можливість зміни умов договору без згоди Позивача, тим самим Відповідач наділений правами в односторонньому порядку шляхом надсилання повідомлення Позивачу, змінювати процентну ставку за Кредитним договором без погодження та укладання додаткової угоди про внесення таких змін. Крім того, Позивачем було збільшено позовні вимоги, де він просив визнати недійсним та таким, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» п. 9.12 кредитного договору № 11033153000 від 29 серпня 2006 року. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених у позовній заяві та просять їх задоволити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у запереченнях до позову, крім того подав заяву про застосування строків позовної давності щодо визнання недійсним пунктів кредитного договору та договору в цілому. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.08.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було кладено кредитний договір № 11033153000, відповідно до якого Позивачеві надано кредит у сумі 1 466769,96 швейцарських франків строком до 28.08.2017 року зі сплатою 8,99% за користування коштами. Відповідно до п. 1.3.1 кредитного договору за використання кредитних коштів протягом 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 8,99% річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 9.2 даного Договору. У випадку, якщо Банк не повідомив Позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку, передбаченому п. 9.2 даного Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим Договором в попередньому місяці. Згідно п. 9.2 кредитного договору сторони погодили, що при настанні будь-якої із обставин, передбачених частиною 1 п. 9.2 Договору, Банк може збільшити розмір процентної ставки за Договором в наступному порядку, а саме: Банк не пізніше ніж за 14 календарних днів до дня зміни розміру процентної ставки в сторону збільшення повідомляє Позичальника про встановлення нової процентної ставки, із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки, шляхом направлення поштою відповідного рекомендованого листа за адресою Позичальника, що вказана у розділі 12 цього Договору, або за іншою адресою, яку Позичальник письмово повідомив Банку при зміні адреси; такий новий розмір процентної ставки за цим Договором починає застосовуватись з дати, що буде вказана у повідомленні банку до Позичальника, без укладення Сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього Договору. Пунктом 9.12 вищезгаданого кредитного договору передбачено згоду Позичальника для передачі прав і обовязків банку за даним договором третій особі, без отримання на це додаткової згоди позичальника; на вилучення продукції у Позичальника без дотримання на це додаткової згоди позичальника та відповідного судового рішення у випадку звернення банком у позасудовому порядку чи до судового провадження з вимогами про повернення споживчого кредиту чи погашення іншого боргового зобовязання; для звернення за інформацією про фінансове становище позичальника до третіх осіб, які повязані з позичальником сімейними, особистими, діловими, професійними або іншими стосунками у соціальному побуті споживача. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ст. 628 ЦК України, передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності до ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим до виконання сторонами. Отже, підписуючи договір, контрагент погоджується з наявними умовами (пунктами), які містяться у договорі, та надає згоду на виконання передбачених умов у майбутньому. При цьому перед підписанням договору сторона ознайомлюється з такими умовами. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що Позивач перед укладенням договору, ознайомився з його умовами, жодних застережень під час такого укладення у Позивача не виникало. На момент підписання договору Позивачу було зрозуміло усі передбачені пункти, про що свідчить його власноручний підпис на кожній сторінці кредитного договору. Виходячи зі змісту спірного кредитного договору суд не вбачає дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, оскільки всі обов'язки по виконанню умов договору у боржника настають лише після отримання ним повного розміру кредиту. За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. При цьому кредитодавцю забороняється вилучати продукцію у споживача без його згоди або без одержання відповідного судового рішення та звертатися без згоди споживача за інформацією про його фінансовий стан до третіх осіб, які пов'язані зі споживачем родинними, особистими, діловими, професійними або іншими стосунками у соціальному бутті споживача. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. У вищенаведених нормах матеріального права законодавець передбачив відсутність згоди споживача на здійснення вищенаведених дій з боку кредитодавця, а також закріплення несправедливих умов, що може призвести до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків, які виникатимуть з договору. Судом, під час розгляду справи, як зі змісту самого кредитного договору, так і зібраних та досліджених письмових доказів не виявлено порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», так як підписанням даного договору позичальник засвідчив те, що всі умови договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього (п. 9.13 кредитного договору), підстав для визнання спірного кредитного договору недійсним як його частин, так і в цілому, не встановлено. Разом з тим, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються, що відповідає правовій позиції висловленій у Постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 по справі № 6-511цс15. Також суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності за заявою, поданою Відповідачем з огляду на наступне. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено судом, кредитний договір між сторонами укладено 29.08.2006 року. Позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсним кредитного договору та окремих його частин 13.05.2014 року, тобто через 8 (вісім) років після підписання договору. Позивач заяви про поновлення строку на захист своїх порушених прав не подавав, не надав доказів щодо поважності причин пропуску позовної давності, а тому суд приходить до переконання, що строк позовної давності пропущено, що відповідно до ч. 3,4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed