Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду та просить визнати за ним за набувальною давністю право власності на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , мотивуючи тим, що зазначене майно належить його діду [PERSON] , який помер [INFO] , й за життя заповів його двом синам [PERSON] , який помер [INFO] , та є батьком позивача, а також [PERSON] , які спадщину не прийняли. Також зазначає, що після смерті власника за житловим будинком довгий час і до дня смерті доглядав батько [PERSON] , й він має право на спадкування цього житлового будинку, проте, пропустив визначений законом строк для подання заяви про прийняття спадщини. Крім цього, посилається на те, що після смерті батька, тобто протягом семи років він, його сестра та мати відкрито та добросовісно приглядають за житловим будинком, проводять ремонтні роботи, займаються господарством, а отже він має право набути зазначене вище нерухоме майно у власність за набувальною давністю. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з мотивів, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, просив справу розглядати без його участі, щодо вирішення спору поклався на розгляд суду. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Згідно копії свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок № [ADDRESS] від 30 вересня 1989 року житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами в [ADDRESS] належить [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 11 травня 1999 року. З копії заповіту, складеного 08 січня 1998 року, вбачається, що [PERSON] усе його майно, жилий будинок, де б воно не було і з чого б воно не складалось, та те, що буде належати йому та на що матиме право на день смерті заповів синам [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , позивач є його сином, про що свідчать копії свідоцтв про смерть серії [NUMBER] від 04 квітня 2012 року, про народження серії [NUMBER] від 23 серпня 1986 року. Обмірковуючи правомірність вимог позивача, суд зважає на таке. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною першою статті 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи зі змісту зазначеної вище статті, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести позивач, є: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння) у їх сукупності. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю, суд виходить з того, що добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. В судовому засіданні було встановлено, що позивач був обізнаний, що житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами належить на праві власності діду [PERSON] , а також те, що на це майно в порядку спадкування можуть претендувати інші особи. До цього ж, позивач безперервно користувався майном сім років, що менше десятирічного строку, встановленого законом. З огляду на викладене та приймаючи до уваги, що існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (спадкування), суд дійшов переконання, що позивачем обрано спосіб захисту, який не відповідає специфіці правовідносин, а лише факт відкритості володіння не може бути підставою для задоволення позовних вимог за статтею 344 ЦК України, а отже, в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 01 серпня 2018 року №201/12550/16-ц.

Outcome: dismissed