Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу із [PERSON], зареєстрованого 03.09.2005 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції (актовий запис №951), посилаючись на те, що життя з відповідачем не складалось, фактичні шлюбні відносини припинені з грудня 2013 року, тому він просить суд розірвати шлюб, укладений з відповідачем. Їхня спільна неповнолітня дитина після розірвання шлюбу буде проживати разом з відповідачем, а він прийматиме участь у її вихованні та утриманні. Позивач і його представник у підготовче засідання не зявилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені своєчасно і належним чином, надали суду заяви, в яких просили розглядати справу за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримали повністю. Відповідач, повідомлена судом належним чином про час і місце розгляду справи, у підготовче засідання не зявилася, надала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позов визнала у повному обсязі, проти розірвання шлюбу не заперечувала. Згідно з ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії І-ЖС, №008619, виданого 03.09.2005 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, 03.09.2005 року сторони уклали шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №951 (а.с.6). Згідно зі свідоцтвом про народження, серії 1-ЖС №163740, сторони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с.7). Судом також встановлено те, що сім'я розпалась остаточно, спільне господарство не ведеться, бажання до примирення у сторін відсутнє. Відновити шлюб неможливо, так як, між сторонами відсутня любов, взаємна довіра і повага. Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Статтею 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно із ч.ч.3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Згідно зі ст.111 Сімейного кодексу України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. У даному випадку сторони вважають неможливим з моральної точки зору продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов'язати їх прийняти заходи до примирення. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. На підставі ч.1 ст.113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved