Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житлового приміщення, а саме: будинком № 17 по вул. Приватній (стара назва Красіна) в м. Запоріжжі. В обґрунтування позову зазначено, що йому на праві спільної часткової власності, на підставі договору купівлі-продажу частки будинку від 09 лютого 2018 року належить 2/5 часток житлового будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Приватна (стара назва Красіна), буд. 17. Станом на час укладення договору продавець відповідач [PERSON] зобовязалася звільнити будинок від наявних в ній речей домашнього вжитку та зняти з реєстраційного обліку членів своєї родини, але свої зобовязання виконала частково: будинок звільнила, передала позивачу для користування, зняла з реєстрації свою маму [PERSON], але разом з сином не змогла знятися з реєстрації, бо вони є громадянами [PERSON] Федерації і не мають паспортів громадян України з відміткою про реєстрацію у спірному будинку, у звязку з чим, міграційна служба не може зняти їх з реєстраційного обліку. Тобто, відповідачі зареєстровані у спірному будинку, але не проживали у ньому тривалий час, отримали громадянство іншої держави де й проживають, окрім того, відповідач [PERSON] продала належну їй частину будинку позивачу, а право на проживання у будинку і сина було похідним від її права, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Відповідачі не є членами сімї позивача, будь-яких договірних правовідносин між позивачем та відповідачами не існує, їх особистих речей в спірному будинку немає. Фактичне місце проживання відповідачів, [PERSON] невідоме. Реєстрація відповідачів у належній позивачу частки будинку перешкоджає йому в повній мірі розпоряджатися та володіти своєю власністю, тому, за захистом своїх порушених прав позивач вимушений звернутися до суду. Ухвалою від 28.02.2018 року суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, а також відповідно до ст.\~274\~ЦПК України вирішив розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно у встановлений законом строк відзив на позовну заяву не подала, в звязку з чим суд відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними в ній матеріалами. Позивач у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, свої інтереси довірив представляти адвокату [PERSON], яка надала суду заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає, просить суд їх задовольнити у повному обсязі та ухвалити по справі заочне рішення. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, були повідомлені належним чином про дату, час і місце судового розгляду справи, про що свідчать зворотні повідомлення в матеріалах справи, заперечень не надали. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання без поважних причин. Відповідно до приписів ч. 6, 7, 8 ст.\~128\~ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, суд вважає, що відповідачі не з'явилися в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомили, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином . Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] є власником 2/5 частки житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Приватна (стара назва Красіна), буд. № 17. Право власності позивача підтверджується договором купівлі-продажу частики будинку ННА № 133864 від 09.02.2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 175 (а.с. 6-7). Право власності на зазначену частку будинку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.02.2018 року, про що свідчить [PERSON] про реєстрацію права власності № 113421328 від 09.02.2018 року (а.с. 8). У вказаному будинку зареєстрована колишня власниця [PERSON] та її син [PERSON], які не проживають за вказаною адресою з моменту укладення договору купівлі-продажу, а саме з лютого 2018 року. Відповідно до довідок № 04-19/3/13749 від 05.12.2016 року та № 04-19/3/13882 від 05.12.2016 року, та довідки № 01-17/01/0580 від 21.02.2018 року, виданої департаментом реєстраційних послуг Запорізької місцевої ради у зазначеному будинку зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON] (а.с. 11, 22). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, яким означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджуватися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди. Згідно з ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а за ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується та розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, та це право в силу ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України - є непорушним. Положенням ст. 391 Цивільного кодексу України, передбачено, що власник має право прохати усунути перешкоди у користуванні власністю. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. \~ Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязання, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 9 Житлового кодексу України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом. Відповідно до ст. 163 Житлового кодексу України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 та 5 ч. 3, ч. 4 ст. 71 цього Кодексу. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Питання проживання не членів сімї власника житла, врегульовано Главою 59 (ст. ст. 810-826) ЦК України, якою передбачено, що підставою проживання таких осіб є договір найму жилого приміщення. Згідно зі ст. ст. 810, 811 ЦК України власник житла (наймодавець) передає наймачеві житло для проживання на певний строк і за плату на підставі договору найму (оренди), який укладається в письмовій формі. Як видно з матеріалів справи, відповідачі не укладали з власником житла (позивач по справі) договору найму частки будинку № 17\~по вул.\~Приватна (стара\~назва \~Красіна)\~ у\~м.\~Запоріжжі та не є членами сімї власника. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідачі не знімаються з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою у добровільному порядку. Таким чином, аналізуючи у сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що відповідачі з лютого 2018 року по теперішній час не мешкають у спірному будинку, не є його власниками, не несуть обовязків, що випливають з договору найму жилого приміщення, але залишаються зареєстрованим у спірному будинку, що спричиняє позивачу додаткові матеріальні витрати за прописаних відповідачів, тому позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Outcome: approved