Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , вказавши, що сторони перебували у шлюбі з 25.09.2009 року та є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , який фактично мешкає з позивачем та перебуває на його утриманні. [PERSON] є аутистом, тож потребує особливої турботи та уваги. Натомість [PERSON] у листопаді 2017 року покинула родину та з того часу не приймає участі у вихованні дитини, не відвідує сина, не цікавиться його життя та не надає матеріальної підтримки. По суті вимог позивач, вказуючи, що відповідач умисно не виконує своїх батьківських обов`язків, просив позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] аліменти в розмірі ј частки усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімума для дитини відповідного віку. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Суркової В.П. від 16.05.2018 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 14.08.2018 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначила, що позов в частині позбавлення батьківських прав не визнає, оскільки навіть після фактичного припинення шлюбних стосунків не припинила піклуватись про дитину, навідувала [PERSON] , дарувала подарунки, але позивач перешкоджає їй бачитись із сином. Позивачем відповідь на відзив не подавалась. Ухвалою суду від 31.10.2018 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду. Судом задоволено клопотання позивача про допит свідків, вирішувались клопотання про відкладення розгляду справи, інших заяв та клопотань учасниками справи не подавалось, а судом не вирішувалось. За розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.05.2019 року у зв?язку із звільненням у відставку судді Суркової В.П. проведено повторний автоматизований розподіл справи та справу передано у провадження судді Дацюк О.І. Ухвалою судді Дацюк О.І. від 29.07.2019 року цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з повторним проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 12.09.2019 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до розгляду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, вказавши, що їх спільна з [PERSON] дитина - син [PERSON] є аутистом, тож у нього особливі потреби у турботі, навчанні, соціальній адаптації. Натомість восени 2017 року [PERSON] покинула родину, залишивши сина, та з того часу не виявляла до нього турботи, майже не навіщала, не турбувалась та не надавала матеріальної допомоги, а лише кілька разів дарувала дрібні подарунки. Коли син потребував обстеження у лікаря-психіатра [PERSON] ухилялась від надання своєї згоди на це. Посилаючись на невиконання [PERSON] своїх батьківських обов?язків, негативний вплив на сина внаслідок спілкування з відповідачем, позивач просив позбавити [PERSON] батьківських прав та стягнути з позивача аліменти на утримання сина. Представник позивача підтримала позовні вимоги на заявлених підставах, вказуючи, що до звернення [PERSON] до суду з позовом, [PERSON] не цікавилась сином, життям та здоров?ям дитини, не намагалась встановити способи своєї участі у вихованні дитини, про [PERSON] весь час дбають лише батько, бабуся та дідусь з боку батька, він дитина з особливими потребами та йому потрібне стабільне любляче оточення, водночас спілкування із [PERSON] може мати негативний вплив на стан дитини. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечила в частині позовної вимоги про позбавлення батьківських прав, позов в частині стягнення аліментів визнала повністю. По суті пояснила, що після народження сина майже весь час турбувалась про сина сама, займаючись його лікуванням та навчанням, але після фактичного припинення шлюбних стосунків з позивачем вона вирішила залишити сина постійно проживати із батьком, адже [PERSON] потребує стабільного оточення, зміна обстановки може йому зашкодити, а школа, де син навчався, знаходиться неподалік від житла позивача. Після цього [PERSON] навіщала сина, дарувала його подарки, запитувала у [PERSON] чи не потрібна матеріальна допомога, на що останній відповідав, що не потрібна. Згодом [PERSON] та його мати почали створювати перешкоди у спілкуванні її з сином, коли вона приходила, то влаштовували сварку, внаслідок чого відповідач викликала поліцію. У серпні 2018 року зверталась до органу опіки для встановлення графіку побачень із сином. Вказуючи, що любить сина та бажає брати участь у його вихованні, просила відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав позицію відповідача, вказавши, що позивач усіляко намагається дискредитувати відповідача як матір, натомість як [PERSON] не ухилялась від своїх обов?язків, цікавилась здоров?ям та долею сина, навіщала його, але згодом позивач почав перешкоджати їй у цьому, посилаючись, що він звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав та до вирішення спору судом з дитиною спілкуватись не дозволить. Представник також вказував, що висновок органу опіки про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав не необґрунтованим, адже думку самої [PERSON] , причини того, чому вона не спілкувалась із сином, орган опіки не з?ясовував, адже взагалі не сповіщав [PERSON] про засідання комісії. Так, [PERSON] 06.08.2018 року начебто було направлено запрошення на засідання комісії, яке відбулось 09.08.2018 року, тож, враховуючи поштовий перебіг кореспонденції, вона не могла його вчасно отримати. Також [PERSON] не повідомляли і про те, що потрібна згода на обстеження дитини лікарем-психіатром. Посилаючись, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, натомість як законних підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав немає, просив відмовити у позові в частині вимоги про позбавлення батьківських прав. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору пояснила в судовому засіданні, що [PERSON] неодноразово звертався до органу опіки за наданням консультацій. У 2018 році стало відомо про відкриття судом провадження у справі, у зв?язку з чим на засіданні комісії 09.08.2018 року вирішувалось питання про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав. [PERSON] на засідання комісії запрошували листом, направленим 06.08.2018 року, однак, вона не з?явилась, тому комісією рішення було прийняте на підставі наданих батьком дитини документів, з яких було встановлено, що мати [PERSON] не бере участі у його вихованні. Не зверталась до навчального закладу, де навчається дитина, а також і до медичної установи. У жовтні 2018 року [PERSON] звернулась до органу опіки для встановлення графіку побачень з дитиною та такий графік був встановлений, з того часу жоден з батьків з приводу невиконання цього графіку до органу опіки не звертався. Представник просила прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини. Судом за клопотанням позивача були допитані свідки, досліджені письмові докази, надані сторонами. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою [PERSON] , мешкає поряд. Кілька разів спостерігала як до будинку [PERSON] приходила [PERSON] , при цьому поводилась неадекватно, кричала, нецензурно лаялась, кидалась на бабусю та дідуся [PERSON] . Також свідок спостерігала, що [PERSON] конфліктує і зо своїм теперішній співмешканцем, який також є їх сусідом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що є родичкою позивача, одного разу спостерігала за конфліктом з [PERSON] , яка лаялась, била автомобіль свідка, хапала сина. Малолітнім [PERSON] постійно опікується батько, дідусь та бабуся, [PERSON] з дитиною не гуляє. Також в ході судового розгляду справи судом досліджувались письмові докази, з яких встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 125.09.2009 року, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб (а.с. 7), [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.2017 року шлюб [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 8). Неповнолітній [PERSON] постійно мешкає разом із батьком, що підтверджено актом обстеження умов проживання та не заперечувалось відповідачем, навчається за індивідуальною програмою в ЗНВК № 111 (а.с. 18). З довідки КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» від 26.03.2018 року вбачається, що [PERSON] перебуває під наглядом та на диспансерному обліку як дитини -інвалід з діагнозом: дитячий аутизм, та має супутні захворювання - сколіоз хребта, плоско-вальгусная деформація ступнів, відвідує поліклініку у супроводі батька (а.с. 19). Судом за згодою [PERSON] та [PERSON] досліджено переписку між ними у меседжері «Вайбер», з якої вбачається, що [PERSON] цікавилась справами сина, хоча і дуже рідко як для матері, також учасники переписки спілкувались з приводу відвідування [PERSON] сина, а [PERSON] переписувалась з абонентами «Медсестра» та «Логопед». Також судом за згодою [PERSON] та [PERSON] прослухано аудіозаписи (а.с. 54), якими зафіксовано конфлікт, який відбувся 28.05.2018 року між [PERSON] , [PERSON] та батьками позивача, про що вказали сторони. Висновком районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 21.08.2018 року (а.с. 65) визнано доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо сина [PERSON] у зв?язку з ухиленням [PERSON] від виконання батьківських обов?язків. При оцінці досліджених безпосередньо доказів у їх сукупності суд дійшов наступних висновків. З пояснень сторін, показів свідків [PERSON] , [PERSON] вбачається, що після припинення шлюбних стосунків між [PERSON] та [PERSON] залишились напруженні стосунки, а з прослуханого аудіозапису вбачається, що дійсно [PERSON] приходила навідати сина, однак, [PERSON] та його батьки відмовили у наданні відповідачеві змоги поспілкуватись із сином. Фактично ці обставини не заперечувались і позивачем. Суд не погоджується з висновком районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, адже рішення про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав прийняте необ`єктивно, однобічно, лише на підставі довідок з поліклініки, навчального закладу та акту обстеження умов проживання дитини, без з?ясування причин, з яких [PERSON] не піклується про сина, що підтверджується витягом з протоколу № 16 від 09.08.2018 року засідання комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району (а.с. 77). При цьому суд погоджується з доводами відповідача про те, що органом опіки розглянуто питання про доцільність позбавлення матері дитини батьківських прав не лише без з?ясування її думки, а навіть за відсутності відомостей про те, що вона обізнана про засідання комісії з приводу цього питання, направлення 06.08.2018 року повідомлення про засідання комісії, яке має відбутись 09.08.2018 року, фактично позбавило її не лише підготувати заперечення, а фактично і дізнатись про розгляд такого питання вчасно (а.с. 78. 79). Така практика органу опіки виходить за межі дозволеної дискреції та не забезпечує рівноваги між інтересами батьків. За таких обставин суд не приймає до уваги висновок органу опіки як необґрунтований та наданий без з?ясування усіх необхідних обставин. Розпорядженням районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району № 497р від 09.10.2018 року (а.с. 81) [PERSON] встановлено графік побачень із сином [PERSON] . Відомості про дотримання батьками такого графіку суду не надані. Судом не досліджувались письмові пояснення осіб, які додані позивачем, адже ці особи не допитувались судом в якості свідків, тож їх письмові пояснення в якості доказів враховані судом бути не можуть. Оцінивши досліджені докази у їх сукупності з позиції їх допустимості, належності, достовірності та взаємозв`язку суд дійшов наступник висновків. Твердження позивача про те, що [PERSON] не цікавилась життям та здоров`ям сина, не намагалась брати участь у його вихованні спростовані показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , аудіозаписом конфлікту між [PERSON] , [PERSON] та батьками останнього. Посилання позивача на те, що цікавість долею сина [PERSON] почала виявляти лише після подання [PERSON] позову про позбавлення батьківських прав об`єктивно не підтверджені, адже за матеріалами справи [PERSON] отримала ухвалу про відкриття провадження у цій справі разом із копією позовної заяви та доданими документами 31.05.2018 року, натомість як конфлікт з приводу ненадання їй можливості поспілкуватись із сином трапився 28.05.2018 року, що не заперечувалось позивачем. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно із ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 2 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як- найкращому забезпеченню інтересів дитини. Як вказує ст. 9 ч. 3 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст.12 вказаного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст. ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини та допускається лише тоді, коли безперечно доведено належними та допустимими доказами наявність хоча б однієї підстави, передбаченої СК України для позбавлення батьківських прав, винність та умисність поведінки того з батьків, щодо якого поставлено вимогу про позбавлення батьківських прав, очевидна неможливість змінити поведінку батьків у кращу сторону та відповідність інтересам дитини позбавлення батьківських прав. На цьому наголошує і практика ЄСПЛ, і практика Верховного Суду. Так, ЄСПЛ у рішенні по справі «Хант проти України» за заявою № 31111/04 від 7 грудня 2006 року зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною (справа «Мамчур проти України» за заявою № 10383/09 від 16.07.2015 року). При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав в цій конкретній справі необхідно впевнитись не лише в невиконанні матір?ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що матір ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. На переконання суду, дослідженими в судовому засіданні доказами не підтверджено саме ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Так, оскільки позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, то застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявились безрезультатними. При розгляді цієї справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків умисно, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними і допустимими доказами у справі. Так, як вже зазначав суд, [PERSON] після народження сина опікувалась ним та турбувалась його навчанням, здоров`ям та соціальною адаптацією увесь час до того, як фактично між сторонами припинились шлюбні стосунки та [PERSON] покинула родину. З переписки між сторонами у 2017-2018 роках вбачається, що у після цього [PERSON] продовжувала виявляти турботу про сина, цікавилась його життям, здоров?ям та навчанням, хоча, на переконання суду, таке рідке піклування і не було достатнім для збереження повноцінного зв?язку між матір?ю та дитиною. Суд погоджується з доводами позивача про те, що [PERSON] не доведено своєї участі у матеріальному утриманні дитини, адже кілька іграшок не забезпечують дитині щоденних потреб, водночас, позивачем не надано доказів того, що він по таку допомогу до [PERSON] звертався, а відтак і не спростовані заперечення [PERSON] про те, що на її запитання про повсякденні потреби дитини, які мають суто матеріальне втілення, позивач повідомляв, що вони нічого не потребують. Суд також звертає увагу на те, що у справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів поліції, притягнення до адміністративної відповідальності з приводу невиконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження, зокрема, з боку органу опіки та піклування. При наданні висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. на переконання суду, орган опіки та піклування свої функції виконав лише формально. Так, не впевнившись у тому, що [PERSON] принаймні сповіщена про розгляд ініційованого питання про доцільність позбавлення її батьківських прав, хоча для того були усі підстави, адже повідомлення про запрошення на комісію було направлено адресату лише за три дні до самого засідання комісії, що само по собі майже унеможливлює належну підготовку до засідання комісії, не з?ясувавши пояснень матері дитини, а дослухавшись лише до тверджень позивача та відомостей, зазначених у довідках з навчального та медичного закладів, які відвідує дитина про те, що спілкування відбувається лише з батьком дитини, районна адміністрація без жодного логічного та послідовного обґрунтування визначила, що [PERSON] ухилилась від явки на комісію, а рівно і ухиляється від виконання своїх обов`язків та надала висновок про доцільність позбавлення її батьківських прав відносно цієї дитини. Фактично районна адміністрація зосередилась на побутових умовах проживання неповнолітнього [PERSON] , довідок з навчального та медичного закладу, не з`ясувавши при цьому чи намагалась [PERSON] зустрітись із дитиною, чи не створюється їй перешкод у спілкуванні з сином, а якщо вона дійсно не виявляє материнської турботи, то які для того існують причини та чи можливо виправити ситуацію. Суд наголошує, що в даному випадку метою органу опіки та піклування, а рівно і інших державних органів та установ України є врахування інтересів та забезпечення права самої дитини на повноцінний розвиток та батьківську турботу, а не формальне виконання букви закону. На переконання суду, дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджено, що [PERSON] не байдуже до долі сина, вона не втрачала інтересу до дитини ніколи та не втратила наразі, хоча і в недостатній мірі виявляла свою турботу. Про таке свідчить також і те, що [PERSON] звернулась до органу опіки для визначення способів своєї участі у вихованні дитини та спілкування із сином, та органом опіки був визначений відповідний графік побачень. Судом не встановлено жодних фактів, які б свідчили про те, що позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дитини відповідатиме інтересам самої дитини або матиме хоч якийсь позитивний наслідок для його подальшого життя. Відтак, суд вважає, що на теперішній час не встановлено підстав для застосування до [PERSON] такої крайньої міри як позбавлення батька батьківських прав відносно малолітнього сина, а отже і немає підстав для задоволення позову в цій частині. Вирішуючи позов в частині стягнення аліментів, суд, враховуючи визнання відповідачем позову в цій частині,

Outcome: partial