Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 21.08.2006 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» і ним був укладений кредитний договір № DNH4KS88460070 на придбання компютера у розстрочку вартістю 3527 грн. Вказаний кредит він не погашав у звязку з тим, що перебував у місцях позбавлення волі. В 2013 р. ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом про стягнення з нього боргу за кредитом. Борг він не визнав у звязку з пропуском строку позовної давності, однак ПАТ КБ «Приватбанк» посилаючись на переривання строку позовної давності, подало до суду інформацію про сплату ним за кредитом 7564,85 грн. На спростування цієї інформації, він подав довідку про перебування у зазначений період у місцях позбавлення волі, після чого ПАТ КБ «Приватбанк» подало заяву про залишення позову без розгляду. У середині серпня 2016 р. він отримав від державного виконавця постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з нього 106238,86 грн., яке відкрито на підставі оскаржуємого виконавчого напису нотаріуса. Позивач просив суд визнати вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, і скасувати його, оскільки вказаний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства України, а саме: п.п. 3, 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, ст. 88 Закону України «Про нотаріат». У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, з підстав, що в ньому викладені. Від відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» до суду ніхто не зявився. Від представника надійшло клопотання про розгляд справи без участі цього відповідача з письмовими запереченнями, у яких зазначалось, що виконавчий напис вчинений нотаріусом з дотриманням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» і право вимоги у банку виникло лише 14.06.2016 р. (а.с.57-61,77). Залучений за клопотанням позивача у справу відповідач приватний нотаріус [PERSON] (а.с.54,64) до суду не зявилась, подала клопотання про розгляд справи без її участі (а.с.72,85), проти позову заперечує з огляду на те, що виконавчий напис вчинений з дотриманням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», про будь-які спори кредитор її не повідомляв, а право вимоги у кредитора виникло з дня предявлення ним вимоги до позивача (а.с.26-28). Вислухавши пояснення позивача і його представника, перевіривши та дослідивши письмові докази та матеріали справи, суд встановив наступне. 21.08.2006 р. позивач підписав заяву позичальника № DNH4KS88460070, згідно якої просив у ПАТ КБ «Приватбанк» видати йому строковий кредит у сумі 3935,76 грн. строком на 12 місяців під 2,09 % в місяць на придбання компютера у ЗАТ «Діавест+» (а.с.29). У 2013 р. ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до позивача про стягнення кредитної заборгованості, проте за заявою ж самого ПАТ КБ «Приватбанк» ухвалою суду від 25.07.2013 р. позов залишено без розгляду (а.с.10). Проте 14.06.2016 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за заявою ПАТ КБ «Приватбанк» було вчинено виконавчий напис, згідно з яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» грошових коштів в розмірі 106238,86 грн. за кредитним договором № DNH4KS88460070 від 21.08.2006 р. (а.с.6). Згідно зі\~ст. 87 Закону України «Про нотаріат»\~для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат»\~\~нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Отже зазначені норми вказують на необхідність наявності умови безспірності заборгованості, а захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису полягає у підтвердженні права стягувача на здійснення стягнення, що означає існування вказаного права як факту. У своєму правовому висновку, викладеному у постанові від 04.03.2015 р. по справі № 6-27цс15 Верховний Суд України розяснив, що існування у суді спору щодо розміру заборгованості на час вчинення виконавчого напису, спростовує висновок про безспірність заборгованості боржника. Та обставина, що на час вчинення виконавчого напису ПАТ КБ «Приватбанк» зверталось до суду про стягнення заборгованості за кредитом з вимогами до позивача, який заперечував цю заборгованість, вказує на відсутність безспірності цієї заборгованості боржника. Крім того, у п/п 3.1, 3.2, 3.5 п. 3 гл. 16 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затв. Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012\~р. № 296/5 (далі Порядок) визначені умови вчинення виконавчого напису, за якими нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо: подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172 (далі Перелік); при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку. У відповідності до п. 2 Переліку «Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобовязаннями» для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Відтак обовязковим документом, що підтверджує безспірність заборгованості у розглянутій ситуації є виписка з рахунка боржника. У відповідності до розд. 5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 254 від 18.06.2003 р. банки зобовязані складати виписки з рахунків клієнтів у паперовій та/або електронній формі. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій та призначені для видачі або надсилання клієнтові. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) з особових рахунків клієнтів визначаються договором банківського рахунка, що укладається між банком та клієнтом при відкритті рахунка. При цьому обовязкові реквізити виписки банку встановлені у п. 5.5 цього Положення і повинні містити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Наданий же нотаріусу розрахунок заборгованості позичальника (а.с.31), який хоч і поіменований випискою з рахунку, проте є аналітичним документом банку, складений в односторонньому порядку і не погоджений з відповідачем, тому не є безспірним доказом існування між сторона ми договірних відносин та розміру боргу та не містить обовязкових реквізитів, передбачених п. 5.5 вищезазначеного Положення № 254. Таким чином, нотаріус, порушуючи вимоги п/п 3.1, 3.2, 3.5 п. 3 гл. 16 розд. ІІ Порядку та п. 2 Переліку, вчинила виконавчий напис без засвідченої стягувачем виписки з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Поряд з цим, суд звертає увагу, що ще однією з умов, необхідних для вчинення виконавчого напису, є звернення до нотаріуса в межах відповідного строку з моменту виникнення права вимоги. За змістом ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» вчинення виконавчого напису можливе, якщо з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Згідно з ч. 2 вказаної статті, якщо для вимоги, за якою видасться виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видасться у межах цього строку. Відповідно до п/п. 3.4 п. 3 гл. 16 розд. II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. У своїх запереченнях, нотаріус посилалась на те, що виходячи з норми ст. 530 ЦК України моментом закінчення триваючого цивільного правопорушення у разі застосування кредитором дій до його припинення є день направлення кредитором боржнику вимоги про виконання останнім своїх зобовязань, який у цьому випадку є моментом виникнення права вимоги кредитора. Суд не приймає такі заперечення нотаріуса і вважає їх незаконними, необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне. За змістом правового висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 19.03.2014 р. по справі № 6-20цс14 Верховний Суд України моментом виникнення права на стягнення є можливість реалізувати своє право в примусовому порядку. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (ст.ст.530, 631 ЦК України). У відповідності зі ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Як убачається з матеріалів справи, позивач і ПАТ КБ «Приватбанк» встановили як строк дії договору до повного погашення заборгованості, кінцевий строк повернення кредиту до 21.08.2007 р., так і строки виконання зобовязань 12 місяців зі щомісячним погашенням платежів щомісяця до 9 числа кожного місяця для основної заборгованості, процентів, комісії. Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання, згідно із ч.3 ст.254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязаний його початок (ст.253 ЦК України). Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту, відсотків, комісій повинно здійснюватися позичальником частинами до 9 числа кожного місяця, то право примусового стягнення боргу для стягнення цих платежів у ПАТ КБ «Приватбанк» виникло з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. Отже нотаріус, належним чином не дослідивши документу, який подається для вчинення нотаріальної дії, безпідставно та незаконно відраховувала строк вчинення виконавчого напису з моменту предявлення вимоги щодо кредитного договору з визначеними строками виконання зобовязання з кінцевим строком повернення кредиту до 21.08.2007 р., порушивши при цьому при вчиненні виконавчого напису вимоги ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та п/п. 3.4 п. 3 гл. 16 розд. II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Таким чином, оскільки у розглянутій ситуації встановлено, що при вчиненні виконавчого напису заборгованість не була безспірною і виконавчий напис вчинено у період коли з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років, суд приходить до однозначного висновку, що позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивачем сплачено судовий збір на суму 551,20 грн., то пропорційно до задоволених вимог з ПАТ КБ «Приватбанк» та нотаріуса [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню витрати по його оплаті по 275,60 грн. з кожного. Поряд з цим, позивач просив стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу в сумі 1200 грн. У відповідності з ст.ст. 79, 88 ЦПК України витрати на правову допомогу адвоката належать до витрат, повязаних з розглядом справи. Ці витрати несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідач надав суду договір від 19.08.2016 р. про надання правової допомоги, укладений між ним та адвокатом [PERSON], яка здійснює свою діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 14.12.2005 р. (а.с.11-12). Згідно квитанції позивач сплатив адвокату за правову допомогу 1200 грн. за участь у судових засіданнях та складання позовної заяви (а.с.87). Відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Суд вважає, що для співбесіди із замовником, складання позову, подання доказів, виготовлення копій документів, клопотань, ознайомлення з матеріалами справи, а також іншої роботи поза судовим засіданням, адвокату було достатньо у загальній кількості 2 годин. Участь адвоката у судових засіданнях тривала у загальній кількості 1 год. 2 хв. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати з січня 2016 року встановлено 1378 грн. Виходячи з цього, розмір відшкодування оплати за годину роботи адвоката повинен становити не більше 551 грн. 20 коп. (1378 грн. х 40%), а максимальний розмір відшкодування за підрахунками суду (3 год.) не повинен перевищувати 1653,60 грн. Враховуючи те, що суд повністю задовольняє позов, загальний обсяг наданої правової допомоги, рівень складності справи, максимально можливий розмір відшкодування вказаних витрат, та виходячи з принципів розумності виваженості і справедливості, з відповідачів на користь позивача слід стягнути 1000 грн. понесених на правову допомогу витрат по 500 грн. з кожного. На підставі викладено та відповідно до ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», ст.ст. 253, 254, 530, 631 ЦК України,

Outcome: approved