Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Мукачівський пивоварний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Позовні обґрунтовує тим, що відповідно до наказу від 20.11.2014 року був прийнятий на роботу в ТзДВ «Мукачівський пивоварний завод» на посаду водія. В подальшому відповідно до наказу від 06.05.2014 року № 20-к на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП України звільнений із займаної посади за прогул. При цьому вважає, що ТзДВ «Мукачівський пивоварний завод», не зважаючи на його неодноразові вимоги проведення з ним повного розрахунку з виплати заборгованості по заробітній платі, не виплатило належну на момент звільнення заробітну плату, чим порушило його права та вимоги КЗпП України. При цьому вважає, що заборгованість з виплати заробітної плати має нараховуватися йому не з моменту винесення наказу від 20.11.2014 року про прийняття його на роботу, а з 01.10.2014 року, тобто з моменту написання ним заяви про прийняття на роботу. Таким чином з урахуванням прийнятих до розгляду судом збільшеного розміру позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача наступне: заборгованість по заробітній платі за період з 01.10.2014 року по 06.05.2015 року в розмірі 8026,00 грн. та 4935,00 грн. індексації; компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період з 01.10.2014 року по 06.05.2015 року в розмірі 535,00 грн. та 51,21 грн. індексації; середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 39123,00 грн.; плату за перевезення вантажу (фрахт) в розмірі 13122,00 грн. та 1256,00 грн. індексації; стягнути добові за відрядження в розмірі 1500,00 грн. та 147,00 індексації; сплату за роботу у святкові та вихідні дні в розмірі 1287,00 грн. та 126,00 грн. індексації; грошові кошти за виконання обов'язків експедитора в розмірі 7308,00 грн. та 716,00 грн. індексації, що в сукупності становить 78132,21 грн. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив суд задовольнити його з підстав зазначених в позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що [PERSON] була нарахована та виплачена заробітна плата відповідно до умов трудового договору, а відтак вважає позовні вимоги жодним чином не обґрунтовані. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу № 58-К від 20.11.2014 року на підставі заяви від 30.09.2014 року [PERSON] був прийнятий на роботу в ТзДВ «Мукачівський пивоварний завод» на посаду водія-експедитора транспортного відділу заводу на неповний робочий час з 20.11.2014 року. Оплата праці відрядна, тобто за фактично надані транспортні послуги перевезення та отриманий прибуток в розмірі 30 %. Також між сторонами 20.11.2014 року був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. В подальшому відповідно до наказу від 06.05.2014 року № 20-к на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП України [PERSON] з 06.05.2014 року звільнений із займаної посади за прогул. Також встановлено, що відповідно до довідки ТзДВ «Мукачівський пивоварний завод» № 270 від 12.10.2015 року [PERSON] була нарахована та виплачена заробітна плата за період з 20.11.2014 року по 06.05.2015 року в розмірі 1728,00 грн. Крім того записи в трудовій книжці відсутні. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55). Відповідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. В п. 1 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 Верховний Суд України звертає необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. До того ж діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. Стаття 21 КЗпП України встановлює, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством (ст.57 КЗпП України). Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. В ст. 94 КЗпП України визначено, що мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Положеннями ст. 97 КЗпП України визначено, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтями 21, 22 Закону України «Про оплату праці» працівникам гарантовано право на оплату їх праці на підставі укладеного трудового договору відповідно до актів законодавства і колективного договору. Суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Зміст зазначених норм права свідчить про те, що заробітна плата працівникові підприємства може виплачуватися за фактично виконану роботу відповідно до встановлених ставок чи відрядних розцінок з врахуванням норми часу і виробітку в межах певної частини доходу підприємства, нарахування якої може бути проведено як за результатами індивідуальних, так і колективних робіт відповідно до умов колективного договору. При відрядній формі оплати праці розмір основної заробітної плати визначається обсягом виконаної роботи, що відбивається у відрядному наряді. При цьому судом встановлено наступне. В п. 3 Положення про оплату праці водія-експедитора по ТзДВ «Мукачівський пивоварний завод» визначено структуру заробітної плати. Так визначено, що заробітна плата нараховується в межах 30 % від чистого отриманого прибутку як різницю від коштів внесених в касу заводу за перевезення вантажів. При цьому визначено, що оплата праці водія-експедитора відрядна за фактично надані транспортні перевезення та отриманий чистий прибуток в розмірі 30 %. Крім того при здійсненні ремонту автомобіля особисто водієм йому нараховується мінімальна заробітна плата за відпрацьований ним робочий час. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] мала нараховуватися заробітна плата в залежності від фактично наданих транспортних перевезень та отриманого чистого прибутку, а також за відпрацьований робочий час при здійсненні ремонту автомобіля. Обґрунтовуючи позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01.10.2014 року по 06.05.2015 року в розмірі 8026,00 грн. та 4935,00 грн. індексації позивач вказує, що йому мала нараховуватися хоча б місячна мінімальна заробітна плата за відпрацьований період. Разом з тим, така позиція позивача спростовується умовами, за якими визначається структура заробітної плати [PERSON] Як було зазначено вище, що відповідно до довідки ТзДВ «Мукачівський пивоварний завод» № 270 від 12.10.2015 року [PERSON] була нарахована та виплачена заробітна плата за період з 20.11.2014 року по 06.05.2015 року в розмірі 1728,00 грн. Така заробітна плата була виплачена за відпрацьований ним робочий час в порядку п. 3 Положення про оплату праці водія-експедитора по ТзДВ «Мукачівський пивоварний завод» згідно з наявними в матеріалах справи табелями обліку робочого часу. При цьому факт отримання заробітної плати підтверджуєтьмя видатковими косовими ордерами від 05.01.2015 року та 02.04.2015 року, а також чеком № 22042015150749. До того ж як показав в судовому засіданні свідок [PERSON], який працює заступником директора заводу, що відправляв грошові кошти на банківську картку, номер якої казав [PERSON] Таким чином судом встановлено, що позивач отримав нараховану заробітну плату за період з 20.11.2014 року по 06.05.2015 року в розмірі 1728,00 грн. Одночасно суд враховує і те, що позивач вказує на необхідність нарахування йому заробітної плати не з 20.11.2014 року, а з 01.10.2014 року, тобто з моменту написання ним заяви про прийняття на роботу. Як показав в судовому засідання свідок [PERSON], що працював в ТзДВ «Мукачівський пивоварний завод» та знає [PERSON] При цьому повідомив, що [PERSON] почав працювати на заводі десь з початку жовтня 2014 року проте, що саме він робив сказати точно не може. Крім того дійсно встановлено, що заява [PERSON] датована 30.09.2014 року. Разом з тим, достатніх доказів про те, що [PERSON] подав заяву відповідачу саме 30.09.2014 року чи приступив у встановленому законом порядку до виконання роботи раніше укладення з ним трудового договору суд не знаходить із врахуванням того, що заява про прийняття на роботу містить резолюцію від 20.11.2014 року, тільки 20.11.2014 року між сторонами був укладений договір про повну матеріальну відповідальність і тільки після наказу про прийняття на роботу позивач ознайомився з умовами праці про, що міститься його підпис в особовій картці працівника. Додатково суд враховує і те, що відповідно ст. 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників. У зв'язку з тим, що [PERSON] був прийнятий на неповний робочий час, заробітна плата йому нараховувалася в залежності від фактично відпрацьованих ним годин, виходячи з встановленого законом погодинного розміру мінімальної зарорбітної плати. Доказів, які б свідчили про відпрацьований час, у необлікований відповідачем період, суду не представлено. З огляду на зазначене підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01.10.2014 року по 06.05.2015 року в розмірі 8026,00 грн. та 4935,00 грн. індексації з наведених в позові підстав немає, у зв'язку з чим в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Вирішуючи питання про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку за період з 01.10.2014 року по 06.05.2015 року в розмірі 535,00 грн. та 51,21 грн. індексації суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. В ч. 1 ст. 75 КЗпП України визначено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Аналогічні норми також містить Закон України «Про відпустки». Розраховуючи розмір компенсації за невикористану щорічну відпустку суд враховує з урахування встановлених вище обставин період з 20.11.2014 року по 06.05.2015 року, а також фактично відпрацьований позивачем робочий час (54 дні) із врахуванням визначеного середнього розміру заробітної плати за відпрацьований період, суд приходить до висновку, що позов в цій частині слід задовольнити частково та стягнути компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 438,00 грн. Крім того ст. 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. У зв'язку із зазначеним суд приходить до висновку про необхідність стягнення також індексації розмір якої становить 28,30 грн. Таким чином в сукупності стягненню підлягає 466,30 грн. як компенсація за невикористану щорічну відпустку. Вирішуючи позов в частині сплати за роботу у святкові та вихідні дні в розмірі 1287,00 грн. та 126,00 грн. індексації суд виходить з наступного. Обґрунтовуючи заявлений позов в цій частині, позивач вказує на те, що в квітні-травні 2015 року він перебував у відрядженні протягом 30 днів. У зв'язку з цим вважає, що працював у цей період також і у вихідні та святкові дні, кількість яких визначив 11 днів. Як передбачено ст. 72 КЗпП України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Також відповідно до ч. 4 ст. ст. 73 КЗпП України робота у святкові і неробочі дні компенсується відповідно до статті 107 цього Кодексу. Згідно з ст. 107 КЗпП України робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі. Разом з тим жодних доказів, що [PERSON] працював у святкові і неробочі дні суду не представлено. У зв'язку з цим в задоволенні позову в цій частині слід також відмовити. З приводу позовних вимог в частині стягнення добових за відрядження в розмірі 1500,00 грн. та 147,00 індексації суд враховує наступне. Обґрунтовуючи заявлений позов в цій частині, позивач також вказує на те, що в квітні-травні 2015 року він перебував у відрядженні протягом 30 днів. При цьому зазначає, що при прийнятті на роботу, відповідач гарантував йому оплату добових в розмірі 50,00 грн. Відповідно до ст. 121 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада). Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку. Інструкція про службові відрядження в межах України і за кордон визначає службове відрядження як поїздку працівника за розпорядженням керівника підприємства, об'єднання, установи, організації на певний строк в інший населений пункт для виконання службового доручення поза місцем його основної роботи. Водночас Інструкція визнає відрядженням лише поїздку за межі місця постійної роботи. Тому ознак відрядження немає, якщо працівник прийнятий на роботу, яка має роз'їзний (пересувний) характер, або якщо трудовий договір передбачає виконання трудових обов'язків у польових умовах, тобто працівник прийнятий на таку роботу, яка передбачає поїздки в інші населені пункти, а не тільки виконання трудових обов'язків у суворо визначеному місці. Таким чином, оскільки робота [PERSON] і полягала в роз'їзному характері, його поїздки не підлягають під поняття відрядження. Крім того жодних доказів про те, що відповідно до умов трудового договору [PERSON] мали бути виплачені добові в розмірі 50,00 грн. суду не представлено. У зв'язку з цим в задоволенні позову в цій частині слід також відмовити. Вирішуючи позов в частині стягнення плати за перевезення вантажу (фрахт) в розмірі 13122,00 грн. та 1256,00 грн. індексації суду приходить до наступного висновку. Обґрунтовуючи заявлений позов в цій частині, позивач також вказує на те, що в квітні-травні 2015 року він перебував у відрядженні протягом 30 днів. Вартість відрядження становила 43740,00 грн., а оплата відповідно 13122,00 грн. Разом з тим, позивач в ході судового розгляду жодним чином не зміг пояснити яким чином ним встановлена вартість відрядження, жодних доказів на підтвердження такої суми суду не представив. У зв'язку з цим в задоволенні позову в цій частині слід також відмовити. З приводу позовних вимог в частині стягнення грошових коштів за виконання обов'язків експедитора в розмірі 7308,00 грн. та 716,00 грн. індексації суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог із врахуванням того, що жодним чином така сума позивачем не обґрунтована. Як передбачено ст. 116 КЗпП України, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. При цьому якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З урахуванням наведеного, враховуючи, що спір вирішено на користь працівника частково в частині компенсації за невикористану щорічну відпустку, розмір відшкодування за час затримки слід визначити в сумі 400,00 грн.

Outcome: partial