Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лисенко Олени Михайлівни про визнання удаваним та розірвати договір дарування. Позов мотивовано тим, що [INFO] помер чоловік позивача - [PERSON] , і позивач залишилася проживати одна. Нещодавно позивачу виповнилося 85 років, вона є пенсіонеркою і дитина війни. На даний час позивач хворіє і потребує стороннього догляду. Після смерті чоловіка, на початку серпня 1997 року, відповідач, прийомний син позивача [PERSON] , запропонував свої послуги по забезпеченню позивача доглядом, харчуванням, утриманням квартири в належному стані. Замість цього він попросив відписати йому належну квартиру [ADDRESS] . Позивач погодилася на такі умови. 26 серпня 1997 року позивач уклала з відповідачем у приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лисенко О.М. договір, тексту якого не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов`язки, про які вони домовилися з відповідачем заздалегідь. Оскільки це єдине житло позивача, то вона і продовжувала у ньому проживати і не передавала його відповідачу. Після укладення договору відповідач періодично виконував свої зобов`язання, про які вони домовились, а на початку січня цього року взагалі відмовився допомагати та сказав, що це його квартира і позивач може бути виселена на вулицю в примусовому порядку в будь-який час. Відповідач припинив забезпечувати позивача харчуванням і доглядом та перестав піклуватися про неї, не обґрунтувавши свою відмову. Після його повідомлення позивач залишалася одна і вимушена була звернутися за допомогою до іншої людини, яка погодилася доглядати за позивачем при умові, якщо позивач укладе з нею договір довічного утримання. Позивача це влаштовувало і вона почала збирати документи, необхідні для укладення договору. Під час отримання в Центрі адміністративних послуг «Прозорий офіс» Вінницької міської ради документів на квартиру позивач дізналася, що фактично між нею і відповідачем був укладений договір дарування, чого позивач не бажала. Вважає, що при укладенні договору відповідач, [PERSON] , переслідував свою мету - приховати дійсний правочин про довічне утримання. Позивач підписувала не договір дарування, а договір довічного утримання, а тому підписаний ними правочин слід вважати удаваним. Просить визнати удаваним та розірвати договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 26 серпня 1997 року між позивачем та відповідачем [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лисенко О.М. і зареєстрований за №1424. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 26.05.2021року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. \~ \~ \~ \~Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити. \~ \~ \~ \~Представник відповідача в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, з відзиву вбачається, що позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Третя особа в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала щодо його задоволення. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 26.08.1997року [PERSON] (даритель) та [PERSON] (обдарований) уклали договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар квартиру [ADDRESS] . В п. 1 Договору зазначено, що вказана квартира належить дарителю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради народних депутатів міста Вінниці 30.09.1993р., згідно рішення №691 від 30.09.1993р., зареєстрованого у Вінницькому обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації 02.12.1993р. під №738/10993; свідоцтво про право на спадщину за законом виданого Третьою Вінницькою державною нотаріальною конторою 20.05.1997р. по реєстру за №3-1642 зареєстрованого у Вінницькому обласному об`єднаному БТІ 03.06.1997р. під №738/10993; договору купівлі продажу посвідченого Третьою Вінницькою державною нотаріальною конторою 14.06.1997р. по реєстру за №3-2095 зареєстрованого у Вінницькому обласному об`єднаному БТІ 29.06.1997р. під №738/10993. Частиною першою\~статті 203 ЦК України\~встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої 203 ЦК України\~\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частинами першою, третьою 215 ЦК України\~\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України\~\~\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9\~роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Відповідно до\~статті 717 ЦК України\~\~\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України\~, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Судом встановлено, що позивач та відповідач є сина та матір. 26.08.1997року позивач уклала з відповідачем договір дарування на належну їй квартиру [ADDRESS] . Крім того, позивач 20.05.1997р. склала заповіт на все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалось та заповіла його синові [PERSON] . Надаючи оцінку доводам позивача суд констатує, що позивач ні в позовній заяві ні її представник в судовому засіданні не зазначали, які саме фактичні обставини неправильно нею були сприйняті, що спотворило її справжню волю, за відсутності яких обставин можна було б вважати, що правочин дарування не був би вчинений. Так, позивач є дорослою, освіченою особою, квартиру дарувала своєму єдиному синові, відносини з яким були добрими, після укладення договору на протязі майже 24 років жодних претензій щодо укладеного договору не пред`являла, хоча мала таку можливість, позивач й надалі проживає у спірній квартирі та користується нею, її право проживання та користування майном ніким не обмежено. Погіршення між сторонами договору відносин, не є підставою для визнання правочину недійсним, так як це не є помилкою у розумінні частини першої\~статті 229 ЦК України\~щодо обставин, які мають істотне значення, а саме помилкою щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін тощо, помилка щодо мотивів правочину істотного значення не має. У зв`язку з цим суд вважав, що відсутні підстави для визнання договору дарування квартири таким, що вчинений під впливом помилки. Крім того, в судовому засіданні представник позивача не міг повідомити суду чому будучи особою зрілого віку позивач бажала укласти саме договір довічного утримання, а не договір дарування. Оскільки позивач не довів обставини недійсності укладеного між сторонами договору дарування квартири, правові підстави для задоволення позову з цих підстав відсутні. Згідно ст. 141ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed