Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Запорізький завод важкого кранобудування» про відшкодування моральної шкоди. В позові вказує, що він з 1986 р. по 1989 р. працював на посаді стропальника у ПАТ «Запорізький завод важкого кранобудування». Посада безпосередньо пов'язана з роботою в умовах підвищеної небезпеки. 22.05.1989 р. при виконанні своїх трудових обов'язків на ділянці 6/17 (завантаження автомашин металевою стружкою) з позивачем стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав травми шийного відділу хребта у вигляді клиноподібної деформації тіла С7 хребця. ДДПП. Факт нещасного випадку підтверджується відповідним актом про нещасний випадок на виробництві, складений по формі Н-1 від 24.05.1989 р. В результаті отриманої травми позивачу встановлено 30 % втрати професійної працездатності та присвоєно 3 групу інвалідності безстроково, що підтверджується довідкою МСЕК від 31.07.2012 року. Позивач отримав не тільки протипоказання про умови та характер праці, МСЕК йому була встановлена потреба у додаткових видах допомоги: «Д» спостереження, лікування у невропатолога, амбулаторне лікування, стаціонарне лікування в ОПП ЗОК, санаторне - курортне лікування в умовах санаторія неврологічного профілю. До отримання травми позивач був здоровою та працездатною людиною. Останнім часом в нього спостерігається схильність до емоціональних спалахів, дратівливість, збудливість, оскільки він позбавлений можливості на повноцінне, здорове життя. У зв'язку з цим були порушені його нормальні життєві зв'язки, він був позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Через стан свого здоров'я він позбавлений можливості не тільки повноцінно працювати, але і продовжувати звичний для себе спосіб життя. Для організації побутового життя йому необхідна допомога близьких. Позивачу знадобилась велика кількість часу, для того щоб пристосуватися до нових умов існування. Внаслідок втрати професійної працездатності позивач став інвалідом, не може зовсім займатися домашніми справами, відчуває великі незручності при веденні домашнього господарства, відчуває депресивний стан. Враховуючи вказане, позивач вважає, що розмір заподіяної моральної шкоди має становити суму 100 000 грн., яку він просить стягнути з відповідача на свою користь. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги і просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав письмові заперечення на позов, суду пояснив, що дійсно позивач працював на підприємстві з перервами з 22.10.1982 р. по 13.11.1989р. на різних посадах та був звільнений за згодою сторін. 22.05.1989 р. з позивачем стався нещасний випадок, факт якого був встановлений актом № 14 про нещасний випадок на виробництві від 24.05.1989р. Зазначений акт встановив дві причини нещасного випадку: перша причина (основна) - незастосування постраждалим (позивачем) площадки чи приставної дробини для підйому та опускання з кузову автомашини, які були наявні у цеху, друга причина - слабкий контроль з боку інженерно - технічного персоналу за дотриманням техніки безпеки працюючими під час завантаження стружки до автомашини. Твердження позивача про те що, його вина складає лише 5%, та посилання при цьому на протокол № 3 від 29.10.2008 р. є необґрунтованим через те, що вказані в зазначеному акті п'ять відсотків - це розмір на який зменшується сума виплати одноразової допомоги, а не розмір його вини. Представник відповідача вважає, що вимога про сплату підприємством 100000 грн. за травму, яку позивач отримав перш за все з власної вини, є не справедливою. Таким чином, враховуючи, що травму позивач отримав у 1989 році перш за все з власної вини, за відшкодуванням моральної шкоди звернувся через двадцять п'ять років з моменту отримання ушкодження, його вимоги про сплату підприємством 100000 грн. моральної шкоди є не справедливими та нерозумними, у зв'язку з чим просить у задоволенні позову відмовити. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.3 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що позивач з 08.09.1986р. працював у відповідача, та був звільнений 13.11.1989р. за п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін.(а.с.7-9). 22.05.1989 р. з позивачем стався нещасний випадок, факт якого був встановлений Актом № 14 про нещасний випадок на виробництві від 24.05.1989р. Зазначений акт встановив дві причини нещасного випадку: 1) незастосування постраждалим (позивачем) площадки та приставної дробини для підйому та опускання з кузову автомашини; 2) слабкий контроль з боку інженерно - технічного персоналу цеху за дотриманням техніки безпеки працюючими під час завантаження стружки до автомашини.(а.с.10-11). Згідно протоколу №3 засіданні комісії з охорони праці підприємства від 29.10.2008р. у зв'язку з нещасним випадком, який стався з [PERSON] 22.05.1989 р. зменшено виплату одноразової допомоги на 5%.(а.с.20). Відповідно до архівної довідки №16/292 від 30.09.2008 р., виданої [PERSON], він дійсно працював на «Запорізькому енергомеханічному заводі» м. Запоріжжя з 24.03.1989 р. (наказ про прийом №396/к від 23.03.1989р.) до 13.11.1989 р. (наказ про звільнення №1637/у від 13.11.1989р.). «Дніпровський механічний завод» перейменовано на «Запорізький енергомеханічний завод», наказ МЕтаЕ СРСР №210-а від 29.09.1977р. «Запорізький енергомеханічний завод» перетворено в ЗАТ «Запорізький енергомеханічний завод», наказ №134 від 27.11.1995р. ЗАТ «Запорізький енергомеханічний завод» перейменовано на ЗАТ «Запорізький завод важкого кранобудування» - ЗАТ «Запоріжкран», наказ №86 від 03.06.1999р.(а.с.21). ПАТ «Запорізький завод важкого кранобудування» є правонаступником ЗАТ «Запорізький завод важкого кранобудування». Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги Серії АВ №005070 від 05.12.2008р., та згідно виписки з Акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги до довідки Серії АВ №005070 від 05.12.2008р., група інвалідності [PERSON] не встановлена. Ступінь втрати професійної працездатності - 10% у зв'язку з травмою від 22.05.1989 р. Акт Н-1 №14 від 24.05.1989, дата переогляду 05.12.2010 р. Потреба у додаткових видах допомоги: 1) лікуваня за рецептами невропатолога; 2) лікування в неврологічному відділенні за містом нагляду.(а.с.12). Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги Серії АВ №003326 від 13.02.2009р., та згідно виписки з Акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги до довідки Серії АВ №003326 від 13.02.2009р., [PERSON] встановлена третя група інвалідності. Ступінь втрати професійної працездатності - 30% у зв'язку з трудовим каліцтвом відповідно до Акту Н-1 №14 від 24.05.1989р., дата переогляду 01.03.2010 р. Потреба у додаткових видах допомоги: 1) санаторно-курортне лікування в умовах санаторія неврологічного профілю; 2) амбулаторне лікування за рецептами лікаря-невропатолога; 3) стаціонарне лікування в умовах неврологічного відділення.(а.с.14). Згідно довідки до Акту огляду МСЕК Серії АД №133267 від 16.04.2010р. [PERSON] встановлена третя група інвалідності по причині трудового каліцтва, дата чергового переогляду - квітень 2012 року.(а.с.15). 31.07.2012 р. [PERSON] встановлено безстроково третю групу інвалідності з 30% втрати професійної працездатності, що підтверджується довідкою МСЕК від 31.07.2012 р.(а.с.15-16). Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2014 року провадження у справі зупинено до проведення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи. Відповідно до Акту судово-психіатричного експерта №67 від 05.02.2015 р., [PERSON] виявляє ознаки психічного розладу в виді легких розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу. В ході обстеження [PERSON] виявляє зміни в емоціональному стані та індивідуально-психологічних проявах з дитинства, котрі посилювались подальшим вживанням алкоголю та не мають безпосереднього зв'язку з заявленою травмою. Можна зробити висновок, що проблеми в сім'ї, на роботі, матеріальні труднощі у підекспертного обумовлені порушеннями характеру (алкоголізація, упертість, легковажність, зневажливість до трудової дисципліни та соціальним нормам). Заявлена виробнича травма для під експертного являлась психотравмуючей. Поняття моральної шкоди полягає в плоскості соціальних норм і не входить в компетенцію експерта.(а.с.68-82). Згідно до ч.4 ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до частини 1 та 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. З 1 квітня 2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Одним із завдань цього Закону було покладення обов'язку на Фонд соціального страхування від нещасних випадків (надалі - Фонд) відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, застрахованим і членам їх сімей від нещасних випадків. Пунктом 27 ст. 77 Закону України від 20.12.2005 р. «Про державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію статей Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», якими обов'язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд. Крім того, законом України від 23 лютого 2007 року № 717-У «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 30 березня 2007 року, взагалі виключено частину 3 ст. 34 цього Закону, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральних збитків. Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 08.10.2008 р. у справі №1-32/2008 визнав ці зміни такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Таким чином, на сьогодні потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, якщо стійку втрату працездатності у зв'язку з травмою на виробництві або професійним захворюванням вперше у них встановлено у період з 01.04.2001р. по 31.12.2005р., тобто під час дії законодавчих актів, які надавали потерпілим таке право. В інший період часу, тобто до 01.04.2001р. та після 31.12.2005р., потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника роботодавця). Право на відшкодування моральної шкоди позивач отримав після 2005 року. Стаття 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування вiд нещасного випадку на виробництвi та професiйного захворювання, які причинили втрату працездатностi» передбачає вiдшкодування моральної шкоди застрахованим особам незалежно від вiдшкодування майнової шкоди i є одним iз способiв захисту особистих немайнових прав працiвника. Спецiальним законом, яким урегульовано питання вiдшкодування працівникові (застрахованiй особi) за рахунок коштiв Фонду соцiального страхування вiд нещасних випадків на виробництвi та професiйних захворювань України моральної шкоди в разі нещасного випадку на виробництвi чи професiйного захворювання, якi призвели до втрати працiвником працездатності є Закон України «Про загальнообов'язкове державне соцiальне страхування вiд нещасного випадку на виробництвi та професiйного захворювання, якi спричинили втрату працездатностi». Оскiльки вiддiлення Фонду на час виникнення спiрних правовiдносин у зв'язку зi змiною спецiального закону не має вiдповiдати за завдану моральну шкоду, то в разi отримання працiвником виробничої травми чи професiйного захворювання в цей перiод він набуває права на вiдшкодування моральної шкоди на загальних пiдставах, установлених законом. Вiдповiдно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних i нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Частиною 1 ст. 237-1 КзпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язкiв i вимагають вiд нього додаткових зусиль для органiзацiї свого життя. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України вiд 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» згідно з ст. 237-1 КЗпП України за наявностi порушення прав працiвника у сферi трудових вiдносин, зокрема, виконання робiт у небезпечних для життя i здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життевих зв'язкiв чи вимагає вiд нього додаткових зусиль для органiзацiї свого життя, обов'язок по вiдшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Вiдповiдно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслiдок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведiнкою щодо неї самої, членiв її ciм'ї чи близьких родичiв; у душевних стражданнях, яких фiзична особа зазнала у зв'язку iз знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженнi честi та гiдностi фiзичної особи, а також дiлової репутацiї фiзичної або юридичної особи. Моральна шкода вiдшкодовується грiшми, iншим майном або в iнший спосiб. Розмiр грошового вiдшкодування моральної шкоди визначається судом залежно вiд характеру правопорушення, глибини фiзичних та душевних страждань, погiршення здiбностей потерпiлого або позбавлення його можливостi їх реалiзацiї, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є пiдставою для вiдшкодування, а також з урахуванням iнших обставин, якi мають iстотне значення. При визначеннi розмiру вiдшкодування враховуються вимоги розумностi i справедливостi. Судом встановлено, що [PERSON] завдано моральних страждань та переживань у зв'язку з трудовим каліцтвом, отриманим на виробництвi, який тривалий час був вимушений лiкуватися, зазнав фізичного болю, отримав інвалідність 3 групи. Отже, сам факт отримання позивачем травми на виробництві, з настанням таких негативних наслідків, як визнання його інвалідом 3-ї групи безстроково із втратою професійної працездатності 30%, свідчить про те, що позивач в силу ч.1 та п. 1 ч.2 ст. 23 ЦК України має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав, і яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких [PERSON] зазнав. Визначаючи розмiр моральної шкоди, суд враховує стан здоров'я позивача, наслiдки отриманої травми, характер, ступiнь та тривалiсть моральних страждань, яких зазнав позивач, i вважає, виходячи з принципiв розумностi достатностi, виваженостi, необхiдним стягнути на користь позивача моральну шкоду у розмiрi 10 000 грн. Що стосується заперечень представника відповідача проти позову та його доводів про те, що травму позивач отримав у 1989 році, за відшкодуванням моральної шкоди звернувся через двадцять п'ять років з моменту отримання ушкодження, тому його вимоги про сплату підприємством моральної шкоди є не справедливими та нерозумними, то суд їх до уваги не приймає, оскільки на вказані правовідносини строки позовної давності не розповсюджуються, а крім того, спростовуються вищенаведеними нормативними актами. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з ПАТ «Запорізький завод важкого кранобудування» підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 243,60 грн.

Outcome: partial