Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, просить визнати договір застави транспортного засобу 5593 від 13.08.2012 року зареєстрований приватним нотаріусом Львівського МЛО [PERSON] недійсним, витребувати у ПАТ «Ідея Банк» оригінал договору застави транспортного засобу від 13.08.2012 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Львівського МНО [PERSON], зобов'язати ПАТ «Ідея Банк» здійснити всі необхідні дії для виключення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна легкового автомобіля VOLKSWAGEN TIGUAN, номер об'єкта [NUMBER] та стягнути з ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] на його користь моральну шкоду в розмірі 30000, 00 грн. солідарно. В обґрунтування позову покликається на те, що маючи намір укладення договору купівлі - продажу автомобіля VOLKSWAGEN TIGUAN звернувся до приватного нотаріуса Уманського міського нотаріального округу [PERSON] з метою отримання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Підставою обтяження зазначено договір застави транспортного засобу від 13.08.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського МНО [PERSON] Як зазначено у витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, обтяження зареєстроване 13.08.2012 року, в той час коли реєстрацію права власності на автомобіль [PERSON] зареєстровано 11.08.2012 року. Вважає, що введення даного майна у заставу було здійснено після відчуження його іншій особі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, викладених у фабулі позовної заяви. Просить позов задоволити. Відповідач та представник відповідача - ПАТ «Ідея Банк» у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про судове засідання, тому суд вважає за можливим розглядати справу у їх відсутності згідно ст.169 ЦПК України на підставі наявних у справі даних та доказів. При цьому, суд враховує пояснення представника відповідача - ПАТ «Ідея Банк», які надавалися ним у судовому засіданні 28.03.2014 року, та письмові заперечення на позов ( а.с. 61-66). Третя особа в судове засідання не з'явилася, проте просить розглядати справу без його участі, просить винести рішення на розсуд суду. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступного. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 10 жовтня 2013 року позивач, маючи намір укладення договору купівлі-продажу автомобіля марки «VOLKSWAGEN» моделі «Tiguan», 2011 року випуску, номер кузова №[NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], звернувся до приватного нотаріуса Уманського міського нотаріального округу [PERSON] з метою отримання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна. За вказаними параметрами запиту в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна знайдено запис про приватне обтяження. Підставою обтяження зазначено договір застави транспортного засобу від 13.08.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського МНО [PERSON] Як об'єкт обтяження зазначено легковий автомобіль VOLKSWAGEN TIGUAN, номер об'єкта [NUMBER], номер державної реєстрації: [NUMBER], легковий універсал - В, колір чорний, [NUMBER],2011 року. Обтяжував: Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк», код: 19390819. Боржник [PERSON], код.: [NUMBER]. Як зазначено у витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, обтяження зареєстроване 13.08.2012 року, в той час, коли реєстрація права власності на автомобіль [PERSON] зареєстрована 11.08.2012 року, що свідчить про те, що введення даного майна у заставу було здійснено після відчуження його іншій особі (а.с.6-18). Статтею 203 ЦК визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст.ст. 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм ст. ст. 4, 203 ЦК, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Враховуючи ст..583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. [PERSON] власником легкового автомобіля VOLKSWAGEN І TIGUAN, номер об'єкта [NUMBER] на момент укладення договору застави не був і не міг бути, оскільки право власності на автомобіль було зареєстровано на [PERSON] 11.08.2012 року, тобто на два дні раніше договору застави. Частина 1 ст.576 Цивільного кодексу України зазначає, що предметом застави може бути будь-яке майно, що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. [PERSON] на момент укладення договору застави 13.08.2012 року не мав права на відчуження заставного майна, оскільки права власності на майно взагалі не мав. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. У відповідності до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Частина 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У п.9 даної постанови вказано, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власного ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Отже, з вищенаведеного випливає, що позивач повинен довести факт отримання моральної шкоди внаслідок неправомірних дій та причинний зв'язок між цими діями та шкодою. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таких доказів позивачем представлено не було, та судом в процесі розгляду справи не було здобуто, а відтак суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю. Таким чином, оцінюючи письмові докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] слід задоволити частково.

Outcome: dismissed