Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

[PERSON] звернувся з цим позовом до суду, посилаючись на те, що він на підставі договору міни від 22 квітня 1993 року є власником будинку [ADDRESS] . На даний момент в даному будинку також зареєстрована його дружина - [PERSON] Так як вона більше п`яти років не з`являлася за адресою реєстрації, тому просить усунути перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом визнання останної такою, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідачка та її представник, у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та пояснили, що шлюб з позивачем було розірвано у 2015 році, а будинок [ADDRESS] придбано під час шлюбу з останнім в 1993 році. Крім того, захищаючи свої інтереси, [PERSON] пред`явила зустрічні позовні вимоги до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, обґрунтовуючи зустрічні вимоги тим, що житловий будинок [ADDRESS] був придбаний за спільні кошти сторін під час їхнього шлюбу та просить визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] таке майно, а саме житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, на якій він розташований. Заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд вважає, суд вважає, що у задоволенні первісних позовних вимог слід відмовити, а зустрічний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачається, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другійстатті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно положень ст.155 ЖК України та ч.1 ст.316 ЦК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР; правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 10 серпня 1969 року по 29 липня 2015 року (а.с.17). За договором міни від 22 квітня 1993 року, який був нотаріально посвідчений та зареєстрований в книзі 24 реєстр 65 сторінка 65, [PERSON] міняє належний йому житловий будинок з господарчими і побутовими будівлями, розташований на земельній ділянці 659 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] на належну [PERSON] , квартиру, яка складається з трьох житлових кімнат та розташована по [ADDRESS] . Вказаний договір було посвідчено за згодою дружини [PERSON] - [PERSON] від 22 квітня 1993 року (а.с.13). Відповідно до ст.ст.60,61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Враховуючи наведене, суд ставиться критично до відмови [PERSON] від визнанння будинку спільною сумісною власністю, оскільки це його твердження не узгоджуються з наведеними вище обставинами та нормами матеріального права. Статтею 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Згідно ст.ст.68,70 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом з тим, згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України. Отже, вирішуючи спірні правовідносини між сторонами, суд вважає, що спірний будинок є спільною сумісною власністю сторін, а [PERSON] , у зв`язку з цим є співвласником цього будинку з підстав, викладених вище. Оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що первісні позовні вимоги є такими, що не можуть бути задоволені, а вимоги зустрічного позову, які ґрунтуються на положеннях цивільного та сімейного законодавства, є цілком правомірні.

Outcome: approved