Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заробітну плату в розмірі 2900 грн. Позов мотивує тим, що з 25.03.2016 р. працював в відповідача на посаді продавця і ніс повну матеріальну відповідальність, його робота була повязана з реалізацією алкогольних і тютюнових товарів. 24.06.2016 р. відбулась ревізія матеріальних цінностей в магазині, за результатами якої виявлено нестачу товару на суму 7970,22 грн. Відповідно до висновку в акті ревізії вирішено цю нестачу утримати з заробітної плати позивача, а решту коштів слід внести в касу підприємця. З огляду на погашення суми нестачі товару, за травень і червень 2016 р. заробітна плата в розмірі 2900 грн. йому не була виплачена, що є порушенням вимог ст. 115 КЗпП. Позивач вважає дії відповідача безпідставними, оскільки з його боку не вчинено жодних дій, спрямованих на заволодіння товарно-матеріальними цінностями. В Акті не вказано переліку цих цінностей, їх балансову вартість та не отримано пояснення від продавців. Відповідно до ст. 136 КЗпП нестача в такому випадку повинна була стягуватись за рішенням суду, а не за рахунок вчасно не виплаченої заробітної плати, оскільки розмір нестачі перевищує середньомісячний заробіток позивача. Незважаючи на припинення трудових відносин з відповідачем заробітна плата йому не виплачена. У ході розгляду справи позивач доповнив позовні вимоги (а.с. 33-35), які розяснив в судовому засіданні і просить стягнути 18547,5 грн. заборгованості, навівши такий розрахунок. Позивач стверджує, що в квітні відповідач виплатив йому заробітну плату лише в розмірі посадового окладу. В той же час, в квітні він також працював надурочно 27 годин, проте відповідач не нарахував йому заробітну плату за роботу надурочно, яка оплачується в подвійному розмірі (8,20 грн. заробітку за одну годину х 2 = 16,4 грн.). Позивач стверджує, що таким чином, в квітні йому не нараховано заробітної плати в розмірі 442,8 грн. Позивач також посилається на те, що в травні він працював понаднормово 58 годин, за що йому слід нарахувати додатково заробітної плати 1106,64 грн. (58 год. х 9,54 грн./год. х 2). До того ж, в травні він працював у святкові дні, а саме 1 і 9 травня, тобто 28 годин, за що йому слід нарахувати додатково заробітної плати в розмірі 267,12 грн. (28 годин х 9,54 грн.), з урахуванням заробітної плати в розмірі посадового окладу за травень 1450 грн., яка позивачу не виплачена, всього його заробітна плата за травень має становити 2823,76 грн. (1106,68 грн. + 267,12 грн. + 1450 грн.). Позивач зазначає, що в червні працював 182 години, а норма становить 159 годин, тобто понаднормово він працював 23 години, за що слід нарахувати додатково 419,52 грн.; за роботу в святковий день 19 червня (Трійця), а саме 14 годин, мав додатково заробити ще 127,68 грн. (14 год. х 9,12 грн.). Позивач стверджує, що таким чином, йому не нараховано в травні заробітну плату в розмірі 547,20 грн., а всього його заробітна плата за червень повинна становити 1997,20 грн. (1450 грн. посадовий оклад, що стягнуто в рахунок погашення нестачі + 547,20 грн.). Крім того, йому не виплачено компенсацію за 4 днів невикористаної відпустки, що становить 320,31 грн. Також посилається на те, що протягом чотирьох місяців відповідач користувався його коштами в сумі 5583,77 грн., і тому ПП «Хуторок» за цей час заробило з урахуванням індексу націнки 1,35 на горілчані вироби 18547,5 грн. Вважає, цю суму коштів упущеною вигодою, і посилаючись на вимоги ч.3 ст.22 ЦК України, просить її стягнути з відповідача. У судовому засіданні позивач, будучи допитаним як свідок в порядку ст. 184 ЦПК, позов підтримав, також дав пояснення аналогічні наведеним, пояснив, що йому не виплачено компенсацію за 6 днів, а не 4 дні невикористаної відпустки, що становить 481,20 грн. Додатково дав пояснення про те, що його робочий день тривав 13-14 годин, без обідньої перерви. Працював за таким графіком: два дні робочих, після чого - два дні вихідних, працював у зміні один з 8 год. до 22.00 год. Надурочна робота йому не оплачувалась, табель обліку робочого часу, наданий відповідачем, дійсності не відповідає. Всі звинувачення на його адресу щодо нестачі товару пояснює його особистими конфліктами з директором, що виникли після того, як він поставив питання про своє звільнення з роботи. Крім того, сума нестачі необґрунтована і не підтверджена, а сама перевірка проведена без його участі. Просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позову не визнала, будучи допитаною як свідок в порядку ст. 184 ЦПК дала показання про те, що за результатами перевірки цінностей в її магазині виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 7970,22 грн., про що складено відповідний акт, згідно з яким вирішено вказану суму нестачі стягнути з двох осіб, в тому числі з позивача, частка якого становить 3985,11 грн. і перевищує його середній заробіток. Відповідач ніс повну матеріальну відповідальність, тому з його заробітної плати за травень-червень 2016 -р. було погашено недостачу в сумі 2680,64 грн., а 1304,47 грн. він повинен був внести в касу підприємства. Зазначає, що всі робочі дні позивача відображені в табелі обліку робочого часу, понаднормово позивач не працював, у святкові дні також не працював, тому підстав для нарахування додаткових коштів немає. Компенсація за невикористані 6 днів відпустки нарахована і включена в заробітну плату за червень. Пояснила, що табель обліку робочого часу заповнюється таким чином: кількість робочих годин в місяць (згідно з встановленою нормою тривалості робочого часу) ділиться на 15 робочих днів позивача в місяці; таким чином вона визначала середню тривалість робочого дня, і ця «середня» кількість годин відображалась в табелі. Разом з тим, підтвердила, що в літній період (тобто з квітня) за графіком роботи магазину робочий час позивача тривав з 8 год. до 22.00 год., з обідньою перервою на 1 годину. Але вважає, що за таких обставин, робота позивача не була надурочною. Позовні вимоги про стягнення коштів на підставі ст.22 ЦК вважає безпідставними, оскільки при вирішенні трудового спору норми цивільного права не можуть застосовуватись. Просить в позові відмовити. Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог (ст.11 ЦПК). Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (с.60 ЦПК). Судом встановлено і визнається сторонами, що позивач працював продавцем в магазині ПП «Хуторок» з 28.03.2016 р. по 24.06.2016 р. з встановленням йому мінімальної заробітної плати (а.с.4,44-45). З позивачем укладено договір про повну матеріальну відповідальність (а.с.5). Згідно з актом результатів перевірки від 27.06.2016 р. виявлено недостачу товарів за період з 25.03.2016 р. по 24.06.2016 р. в сумі 7970,22 грн. За висновком бухгалтера недостачу товарно-матеріальних кошти слід стягнути з заробітної плати, а решту внести в касу підприємця (а.с.6). Відповідальними особами за таку нестачу, як пояснила в судовому засіданні відповідач, вона визначила двох працівників, один з яких є позивач. Безпосередньо діями позивача завдано шкоди на суму 3985,11 грн., тому належну позивачу заробітну плату за травень і за червень (2680,64 грн.) вона позивачу нарахувала, однак не виплатила, а за рахунок цієї заробітної плати, таким чином, частково погасила суму нестачі, виявленої під час ревізії. Решту коштів позивач повинен був внести в касу підприємства (а.с.6,52,53). Таким чином позивачу нараховано заробітну плату за травень і червень в розмірі посадового окладу, а також компенсацію за невикористану відпустку, з вказаних сум сплачено податки і обовязкові платежі, проте позивач фактично за травень і червень заробітну плату не отримав, за рахунок цих коштів погашено розмір нестачі. Відповідно до вимог ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівником в розмірі, що перевищує середній місячний заробіток провадиться шляхом подання власником відповідного позову до суду. Позивач отримував мінімальну заробітну плату, яка відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2016р.» становила: в травні і червні 2016 р. - 1450 грн. Таким чином, встановлено, що розмір шкоди, визначений відповідачем, перевищує середньомісячний заробіток позивача, оскільки становить 3985,11 грн., що визнають сторони, а тому відповідач не мав права покривати дану нестачу шляхом відрахувань із заробітної плати позивача, а повинен був відповідно до ст. 136 КЗпП звернутись до суду з відповідним позовом. Таким чином, відповідач безпідставно не виплатив позивачу належну йому заробітну плату за травень і червень 2016 р., що підтверджується, крім пояснень сторін, і відомостями про видачу заробітної плати за ці місяці (а.с.52,53). Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника. Ст.128 КЗпП передбачає, що при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, - п'ятидесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові. Позивачу не виплачувалась заробітна плата за травень і червень у розмірі 100 %. Отже, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо проведення відрахування (з метою покриття нестачі товару) із заробітної плати позивача і невиплата заробітної плати за травень, червень, а також невиплата компенсації за невикористану відпустку, є безпідставні. Також заслуговують на увагу доводи позивача про стягнення заробітної плати за роботу в надурочний час. Однак з розміром і розрахунком заробітної плати, що надані позивачем, суд погоджується частково, виходячи з наступного. Як пояснила відповідач, в ПП «Хуторок» запроваджено підсумований облік робочого часу, встановлено 40 годинний робочий тиждень, що відповідає вимогам ст.50 КЗпП. Обліковим періодом є місяць. Відповідно до ст. 61 КЗпП на безперервно діючих підприємствах, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин (статті 50\~і\~51). Відповідно до ст.62 КзпП надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня (статті 52,\~53\~і\~61). У судовому засіданні з пояснень обох сторін встановлено, що позивач працював з 8.00 год. до 22.00 год., тобто (з урахуванням 1 години обідньої перерви) по 13 годин в день, а не по 10 і 11 годин як відображено в табелі, та по 15 днів в місяць, тобто працював понад встановлену тривалість робочого часу. Однак, згідно зі ст.106 КЗпП у разі підсумованого обліку робочого часу всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, оплачуються як надурочні, тобто в подвійному розмірі, чого відповідачем не зроблено, оскільки його робота в той час оплачувалась в одинарному розмірі, шляхом встановлення в місяць мінімальної заробітної плати. Доводи відповідача про те, що така робота не є надурочною, оскільки з саме з таким графіком роботи, тривалістю робочого часу і оплатою цієї роботи в розмірі мінімальної заробітної плати позивач був ознайомлений перед прийняттям на роботу, на увагу не заслуговують. Отже, вимоги позивача про стягнення додатково заробітної плати за роботу надурочно підлягають задоволенню. [PERSON] соціальної політики від 20.07.2015 р. N 10846/0/14-15/13\~ «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» встановлено норми тривалості робочого часу. Так, норма робочих годин в квітні становить 168 год. Позивач згідно з табелем виходу на роботу (а.с.47) працював в квітні 15 днів, тривалість його робочого часу (як встановлено судом) становила по 13 годин, тобто всього в квітні позивач працював 195 годин (15 днів х 13 годин), з них надурочно 27 годин (195 годин 168 годин). Вказана робота оплачена в одинарному, а не в подвійному розмірі. Таким чином за квітень на користь позивача з відповідача слід додатково стягнути 233,01 грн. заробітної плати (1450 грн./168 годин х 27). У травні 2016 року норма робочих годин становить 152 години, позивач працював у травні 15 днів, тобто 195 годин (15 днів х 13 годин), з них надурочно 43 години (195 годин 152 годин), робота оплачена в одинарному, а не в подвійному розмірі. Таким чином за травень на користь позивача з відповідача слід додатково стягнути 435,59 грн. заробітної плати (1450 грн./152 годин х 43). Оскільки позивач був звільнений 24 червня, то він працював у червні 2016 року не повний місяць, а 12 днів (а.с.49), тобто працював 84,28 % робочого часу в червні /(1222 грн. х 100 %) : 1450 грн./. Таким чином, з урахуванням відпрацьованого часу в червні норма робочих годин для нього становить 134 години /(84,28 % х 159 годин за червень): 100/, а виходячи з його окладу, позивач мав отримати заробітної плати в червні 1203,5 грн. Всього в червні позивач працював 156 годин (12 днів х 13 годин), з них надурочно 22 години (156 годин 134 годин), вказана робота оплачена в одинарному, а не в подвійному розмірі. Таким чином, за червень на користь позивача з відповідача слід додатково стягнути 197,56 грн. заробітної плати (1203,5 грн./134 години х 22). Відповідно до ст.83 КЗпП позивачу слід виплатити грошову компенсацію за невикористані 6 днів щорічної відпустки, розмір якої слід визначити відповідно до п.2 постанови КМУ від\~08.02.1995\~№\~100, і який становить 435 грн. (2900 грн./40 робочих днів за попередні два повних місяці роботи х 6 днів відпустки). Таким чином, на користь позивача слід стягнути невиплачену йому заробітну плату за травень і червень, та компенсацію на роботу надурочно, а саме за квітень - 233,01 грн., травень - 1885,59 грн. (1450 грн. + 435,59 грн.), червень 1401,06 грн. (1203,5 грн. + 197,56 грн.), грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки - 435 грн., а всього 3954,66 грн. Дана сума вказана без утримання податків й інших обовязкових платежів, виходячи з розяснень, що викладені в абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно з якими задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Не підлягають задоволенню доводи позивача про те, що він працював у святкові дні. Так, за період роботи позивача в ПП «Хуторок» святковими днями (згідно зі ст.107 КЗпП) були 1 травня, 2 травня, 9 травня, 19 червня. Згідно з табелями обліку робочого часу, в ці дні позивач не працював. 19 червня, як пояснив позивач, він не повинен був працювати згідно з графіком, однак помінявся своєю зміною з іншим продавцем з власної ініціативи. Підстав для задоволення вимог про оплату праці як за роботу в святкові дні немає. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення коштів на підставі ст. 22 ЦК. Відповідно до ст.22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є в тому числі доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Заявляючи вимоги про стягнення на підставі ст.22 ЦК упущеної вигоди, позивач вважає, що відповідач, користуючись невиплаченою йому заробітною платою в розмірі 5583,77 грн., отримав дохід на суму 18547,5 грн. Розмір доходу позивач визначив виходячи з індексу націнки на алкогольні товари. Проте правовий характер спірних відносин не свідчить про те, що позивачу заподіяно збитки у виді упущеної вигоди. Позивач не навів доводів на обґрунтування позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача таких збитків. Досліджені докази не дають підстав прийти до висновку, що позивач мав би реальну можливість отримати доходи у визначеному ним розмірі і не отримав їх саме внаслідок невиплати цих коштів відповідачем. Тому, суд приходить до висновку, що положення ст.22 ЦК не можуть бути застосовані в даних правовідносинах, крім того, за таких обставин механізми компенсації збитків встановлено КЗпП. При подачі позову позивач звільнений від сплати судового збору, а позов задоволено частково, тому відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Оскільки задоволено 21,32 % позову (3954,66 грн. х 100 % : 18547,5 грн.), а при подачі позову слід було б сплатити 551,20 коп. судового збору, то з відповідача на користь держави слід стягнути 117,52 грн. судових витрат (21,32 % х 551,20 грн. : 100 %).

Outcome: partial