Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про стягнення з відповідача на користь [PERSON] несплаченої заробітної плати в сумі 2247,79 грн.; заборгованості по відрядженню в сумі 236,10 грн.; середнього заробітку за весь час затримки, тобто за період з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 30.12.2017 року по день прийняття рішення судом, з розрахунку середньої заробітної плати 360,19 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем було нараховано та виплачено заробітну плату позивачу за серпень 2017 року. В подальшому з заробітної плати позивача було здійснено утримання «коригування за серпень» у вересні 2017 року 1747,20 грн. та у грудні 500,50 грн. Позивач вважає, що таке коригування було здійснено відповідачем незаконно, а зазначені кошти повинні були бути виплачені йому при звільненні. Також відповідач не розрахувався з позивачем за відрядження 01 серпня 2017 року. Так, 01.08.2017р. позивач разом з іншими працівниками Захарівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області за розпорядженням заступника начальника Захарівського відділення управління Фонду, отримавши «Посвідчення про відрядження», відбули до управління ВД ФСС України в Одеській області, для виконання службового доручення, а саме підписання передавального акту. В управлінні виконавчої дирекції Фонду в Одеській області відповідальним співробітником «Посвідчення про відрядження» були завірені печаткою з зазначенням дати прибуття та вибуття з управління Фонду. Після повернення з відрядження позивачем було передано заступнику начальника Захарівського відділення, пакет документів про відрядження, а саме: «Посвідчення про відрядження» з відмітками управління Фонду в Одеській області; квитки на проїзд до місця призначення та повернення; «Звіт про використання коштів , виданих на відрядження або під звіт» на суму 236,10грн. Заступник начальника передала надані документи до Захарівського відділення управління ВД Фонду в Одеській області для проведення розрахунків з позивачем який перебував у відрядженні 01.08.2017р. Через деякий час заступник начальника Захарівського відділення управління ВД Фонду [PERSON] Н.М. повернула позивачу оригінали документів про відрядження та повідомила про відмову Захарівського відділення їх прийняти до оплати. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 18.06.2018 року відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення заборгованості по відрядженню, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Також, ухвалою судді Ширяївського районного суду Одеської області Палія С.А. від 21.01.2018 року відкрито провадження у цивільній справі №518/80/18 за позовною заявою [PERSON] до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. При цьому, зазначені позовні вимоги обґрунтовуються тим, що наказом від 21 грудня 2017 року №467-к управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області «По особовому складу» [PERSON] звільнено 29 грудня 2017 року з посади головного спеціаліста відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. Позивач вважає, що звільнення було проведено незаконно, оскільки відповідач не надав персонального повідомлення позивача щодо конкретно його звільнення та про скорочення посади, яку він обіймав, не розглянув питання переважного права на залишенні на роботі [PERSON] При цьому, на думку позивача, згода профспілкового комітету від 19.12.2017 року на його звільнення по п.1 ст. 40 КЗпП України є такою, що не має юридичного значення, оскільки профспілковим комітетом не були виконані вимоги ч.3 ст.43КЗпП України. Враховуючи викладене, позивач вважає, що він повинен бути поновлений на посаді та відповідно має право на заробітну плату за час вимушеного прогулу. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2018 року по справі №522/8534/18 задоволено клопотання позивача [PERSON] та представника відповідача Сиволобцева О.Т. про об`єднання справ, об`єднано в одне провадження цивільну справу №522/8534/18 (провадження №2/522/6455/18) за позовом [PERSON] до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення заборгованості по відрядженню, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка знаходиться в провадженні судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С., з цивільною справою №518/80/18 (провадження №2/518/434/2018) за позовом [PERSON] до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування країни в Одеській області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка знаходиться у провадженні судді Ширяївського районного суду Одеської області Палія С.А. Представником відповідача надано до суду пояснення (відзив) на позов [PERSON] , в якому він визнає, що позивачу дійсно було нараховано та сплачену заробітну плату у серпні 2017 року у розмірі більшому, ніж належало, а потім у вересні та у грудні 2017 року відраховано надлишково сплачену суму. Ситуація з надлишковим нарахуванням заробітної плати працівникам Захарівського відділення мала декілька причин. По-перше, через збільшення обсягу бухгалтерської роботи пов`язаного і злиттям двох фондів (двох відділень - Захарівського і Ширяївського та Велико Михайлівської ділянці Роздільнянського відділення. По-друге, через важкий морально- психологічний стан головного бухгалтера [PERSON] - в неї померла мати. По-трете, нарахування заробітної плати відбувалося за положеннями, які діяли раніше у Захарівському відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання через затримку надходження відповідних змін до умов обчислення заробітної плати в новоствореному Фонді та за усною згодою працівників, яких було повідомлено про необхідність подальшого корегування сум виплат. Доказом цьому є доповідні записки на ім`я начальника Захарівського відділення головного бухгалтера [PERSON] . від 01.09.2017 року та від 03.12.2017 року, пояснювальна начальника Захарівського відділення Коваленка О.В. на ім`я начальника Управління, пояснювальна записка головного бухгалтера на ім`я начальника управління, зави працівників ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]), в яких вони підтверджують факт своєї раніше даної згоди на корегування виплат. Позивач, теж був солідарним у цьому питанні з колективом на час здійснення «корегування» вказаних сум, тому й не оскаржував цієї операції, але змінив своє ставлення до ситуації у зв`язку із звільненням. Також відповідач заперечує проти задоволення цієї вимоги позивача через пропуск встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України тримісячного строку з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права до суду. Щодо невиплати 236,10 грн. за відрядження, яке нібито відбулося 01.08.2017 року, представник відповідача зазначив, що наказу з Захарівського відділення щодо відрядження позивача до Одеси 1 серпня 2017 року до управління виконавчої дирекції для фінансування витрат на відрядження не надходило, у табелю обліку робочого часу працівників Захарівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Одеській області за серпень 2017 року, затвердженому начальником відділення Коваленком О.В. відсутні умовні позначення щодо перебування [PERSON] у відрядженні 01.08.2017 року. Цей день зазначено як робочий. Фінансовий звіт про відрядження не може бути доказом, бо на ньому немає жодних підписів посадових осіб відділення. Щодо звільнення позивача, представник відповідача зазначив, що воно відбулось без порушення вимог чинного законодавства. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відповідних поясненнях. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді головного спеціаліста Ширяївської філії Захарівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області. Наказом від 25 липня 2017 року №57-ос виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України «Про затвердження положення про управління виконавчої дирекції Фонду в областях та місті Києві» затверджено, зокрема, Положення про управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області, відповідно до якого управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області утворено постановою правління Фонду соціального страхування України від 8 лютого 2017 року №13 та є юридичною особою. Наказом від 23 жовтня 2017 року №569 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Одеській області» на виконання постанови правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» затверджено граничну чисельність працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області та його відділень у кількості 231 штатної одиниці (т.1 а.с.56). Наказом від 25 жовтня 2017 року №18-ОД управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області «Щодо попередження працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області» з 1 січня 2018 року змінено організацію виробництва і праці, істотні умови, систему оплати праці та стимулювання праці, розмір посадових окладів, найменування посад працівникам управління та відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області, враховуючи скорочення граничної чисельності працівників управління на 38% (140 штатних одиниць); загальна чисельність працівників управління виконавчої дирекції Фонду визначена рівною 231 штатній одиниці. За змістом наказу, зокрема, у термін до 27 жовтня 2017 року підлягали ознайомленню під підпис з даним наказом і попередженням про наступні зміни істотних умов праці та можливе майбутнє звільнення працівники відділень управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області (т.1.1 а.с.26). 26 жовтня 2017 року [PERSON] під підпис попереджено про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема, зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які наберуть чинності з 1 січня 2018 року, та про можливе майбутнє звільнення (т. 1.1 а.с.26). Відповідно до штатного розпису (т.1.1 а.с.27), затвердженого 26 червня 2017 року начальником управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області, погодженого Директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, у Захарівському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області було 13 штатних одиниць (начальник відділення, 3 заступника начальника відділення, 1 головний бухгалтер, 7 головних спеціалістів, 1 страховий експерт з охорони праці). Відповідно до штатного розпису (т.1.1 а.с.28), затвердженого начальником управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області, погодженого Директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, у Захарівському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області з 1 січня 2018 року затверджено 9 штатних одиниць (начальник відділення, 1 заступник начальника відділення, 1 головний бухгалтер, 4 головних спеціалісти, 1 провідний спеціаліст, 1 страховий експерт з охорони праці). Відповідно до наказу управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області від 18 грудня 2017 року №260 «Про внесення змін до структури відділень управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області» підлягали скороченню з 1 січня 2018 року, зокрема, у Захарівському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду України в Одеській області, посади заступника начальника відділення - 2 штатні одиниці, головного спеціаліста - 3 штатні одиниці, всього 5 штатних одиниць (т.1 а.с.73-74). Наказом від 13 грудня 2017 року №250 управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області «Про створення комісії з кадрових питань Управління» створено комісію з метою кваліфікованого скорочення працівників (т.1 а.с.58-59). Комісією з розгляду кадрових питань управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області (протокол №2 від 19 грудня 2017 року) вирішено підтримати пропозиції начальника Захарівського відділення щодо скорочення працівників відділення, у тому числі головного спеціаліста [PERSON] (т.1 а.с.29). Рішенням первинної профспілкової організації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області (протокол №3 від 19 грудня 2017 року) надано згоду на вивільнення працівників 29 грудня 2017 року, у т.ч. [PERSON] . (т.1 а.с.31). Також в матеріалах справи наявне попередження [PERSON] про майбутнє звільнення, на якому позивачем власноруч написано «згоден», поставлено підпис та дату - 26.10.2017 року (т.1.1 а.с. 9). Крім того, позивач надав до суду лист начальника управління ВД ФСС України в Одеській області Чербаджи М.М. про відсутність вакантних посад, які б могли бути запропоновані йому для подальшого працевлашетування (т.1.1 а.с. 8). При цьому на зазначеному листі позивачем власноруч написано, що повідомлення про майбутнє звільнення станом на 20.12.2017 року не отримував, проте суд критично відноситься до таких тверджень позивача, оскільки це спростовано матеріалами справи (т.1.1 а.с. 9, 26). Наказом від 21 грудня 2017 року №467-к управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області «По особовому складу» [PERSON] звільнено 29 грудня 2017 року з посади головного спеціаліста відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України (т.1 а.с.6). 17 січня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі (т.1.1 а.с.1-12). Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників. Тобто, законодавчо передбачена можливість розірвання трудового договору за ініціативою власника чи уповноваженого ним органу при змінах в організації виробництва і праці. Під змінами в організації виробництва і праці, зокрема, мають на увазі ліквідацію, реорганізацію чи перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності чи штату працівників. Право визначати штат і численність працівників належить лише власнику чи уповноваженому ним органу. Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату чи чисельності працівників), але не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності чи штату працівників. Власник, на свій розсуд, має право чисельність працівників певного фаху і кваліфікації, чисельність одних посад зменшити, здійснити збільшення працівників, одночасно прийнявши рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації, чисельність інших посад, при цьому додержуючись правила щодо переведення звільнених працівників на іншу роботу за наявності вакантних робочих місць (посад) і за їх згодою. Встановлено, що звільненню позивача передували зміни в організації виробництва і праві, що полягали у скороченні штату і чисельності працівників Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області в цілому та його робочих органів зокрема, у зміні структури відділень, у зміні умов оплати праці та схеми посадових окладів, умов стимулювання праці працівників. Дані обставини підтверджено постановою правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10 жовтня 2017 року №50 «Про затвердження структури органів Фонду», №51 «Про затвердження схем посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування та її робочих органів», №52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України», наказом виконавчої дирекції Фонду від 23 жовтня 2017 року №569 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Одеській області» (зі змінами). Так, з 1 січня 2018 року затверджено граничну кількість працівників: Фонду соціального страхування України у кількості 5192 штатних одиниць, у тому числі граничну кількість працівників виконавчої дирекції Фонду 188 штатних одиниць; управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області 231 штатна одиниця (відбулось зменшення на 140 штатних посад), у тому числі гранична кількість працівників Захарівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області - 9 штатних одиниць (відбулось зменшення на 4 штатних посади). Таким чином, зміни в організації виробництва і праці мали місце, штат і чисельність працівників визначено уповноваженим органом, відтак, підстави для розірвання трудового договору по пункту 1 статті 40 КЗпП України були наявні; питання доцільності скорочення чисельності чи штату працівників не є повноваженнями суду. Відповідно до положень частини 2 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Так, 29 грудня 2017 року у зв`язку зі скороченням посад в силу змін в організації виробництва і праці по управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області було звільнено 77 посадових осіб, переведено 40 осіб. Судом встановлено, що з 29 грудня 2017 року вакантних посад працівників аналогічної кваліфікації для переведення або прийняття на роботу [PERSON] в Управлінні не було. Неможливість при звільненні перевести позивача, за його згодою, на іншу роботу доказами не спростована. Скорочення було значним, доходило до 40%, наявність вакантних робочих місць (посад) не встановлена. Крім того, у процесі працевлаштування осіб, що підлягають звільненню у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, при переведення працівників, що підлягають звільненню, на вакантні посади і робочі місця, не діють правила про переваги на залишення на роботі, встановлені статтею 42 КЗпП України (переважне право на залишення на роботі не тотожне праву на працевлаштування на нову посаду). Таким чином, суд виходить з того, що при звільненні [PERSON] порушень частини 2 статті 40 КЗпП України не допущено. При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці; при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається законодавчо визначеній категорії працівників (ч.ч.1, 2 ст.42 КЗпП України). Судом встановлено, що у відділенні скороченню підлягало 5 посад, з яких: 2 - заступник начальника, 3 - головний спеціаліст. Було скорочено одну посаду головного спеціаліста (вакантну), дві посади заступника начальника (при цьому [PERSON] відмовився від переведення на посаду головного спеціаліста та був звільнений, а [PERSON] з посади заступника начальника була переведена на посаду головного спеціаліста за профілем роботи замість звільненої (24.12.2017 року) за власним бажанням [PERSON] , дві посади головного спеціаліста, які обіймали [PERSON] та [PERSON] також були скорочені. Сторонами не заперечувалось, що [PERSON] до 01.08 2017 року працював страховим експертом з охорони праці, мав вищу медичну освіту (фармацевт) та стаж роботи у Фонді 11 років і 6 місяців, з яких останні 6 місяців працював на посаді головного спеціаліста не за профілем страхового експерта. [PERSON] відпрацювала у фонді 17 років 10 місяців за профілем (освіта - вища, економіст) основної діяльності фонду - з питань надання допомоги з тимчасової втрати працездатності та контрольно-ревізійної роботи зі страхувальниками. Сторонами не заперечувалось, що саме [PERSON] була запропонована посада провідного спеціаліста, яка вводилася замість посади головного спеціаліста. Відповідно до положень частини 1 статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Так, Рішенням первинної профспілкової організації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області (протокол №3 від 19 грудня 2017 року) надано згоду на вивільнення працівників 29 грудня 2017 року по пункту 1 статті 40 КЗпП України, у тому числі позивача. Таким чином, розірвання зі [PERSON] трудового договору проведено за попередньою згодою первинної профспілкової організації. Відповідно до положень статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (ч.1); одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації; при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (ч.3). У сенсі статті 49-2 КЗпП України про майбутнє вивільнення працівника персонально попереджують не пізніше ніж за два місяці. Дана норма матеріального права не потребує письмового попередження про звільнення, проте, судова практика виходить з того, що працівника доцільно про звільнення попереджати письмово під розписку для виключення спорів про те, чи попереджався працівник про звільнення. У будь-якому разі попередження повинне бути зроблене у такій формі, щоб у працівника не виникало сумніву у тому, що попередження виходить саме від особи, яка має право на прийняття та звільнення працівника. Зі встановленого двомісячного строку не виключається час знаходження у відпустці, період тимчасової непрацездатності, інший час, протягом якого працівник не працював з поважної чи неповажної причини. Не допускається можливості поновлення працівника на роботі лише тому, що він не був своєчасно попереджений про майбутнє вивільнення; недодержання строку попередження працівника при звільненні, якщо він не підлягає поновленню на роботі за іншими підставами, тягне лише зміну судом дати звільнення з урахуванням строку попередження, протягом якого він працював. При вивільненні працівнику має бути запропонована робота за відповідним фахом (спеціальністю) і лише при відсутності такої роботи - інша робота, яка є на підприємстві, в установі, організації. 26 жовтня 2017 року позивач під підпис був попереджений про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема, зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію з 1 січня 2018 року, та про можливе майбутнє звільнення, позивача звільнено з посади 29 грудня 2017 року. Таким чином, станом на дату 29 грудня 2017 року звільнення [PERSON] було таким, що проведено з додержанням двомісячного строку попередження працівника про майбутнє вивільнення. Враховуючи викладене, не підлягає задоволенню вимога позивача про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору №467-к від 21.12.2017 року про звільнення [PERSON] , а відповідно не підлягає задоволенню вимога про стягнення оплати за вимушений прогул з 30 грудня 2017 року по час поновлення на роботі, як похідна від вимоги про скасування наказу про звільнення. Щодо вимог позивача про стягнення з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області на користь [PERSON] несплаченої заробітної плати в сумі: 2247,79 грн.; стягнення з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області на користь [PERSON] заборгованості по відрядженню в сумі 236,10 грн.; судом встановлено наступне. Матеріалами справи підтверджено та не заперечувалось сторонами, що відповідачем помилково нараховано та виплачено заробітну плату деяким працівникам відділення, зокрема позивачу, за серпень 2017 року (у більшому розмірі, ніж це було передбачено). За поясненнями, наданими відповідачем, нарахування заробітної плати відбувалося за положеннями, які діяли раніше у Захарівському відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання через затримку надходження відповідних змін до умов обчислення заробітної плати в новоствореному Фонді, при цьому корегування сум виплат відбулось за усною згодою працівників, яких було повідомлено про таку необхідність. Судом встановлено, що з заробітної плати позивача також було здійснено утримання «коригування за серпень» у вересні 2017 року 1747,20 грн. та у грудні 500,50 грн. (т. 1 а.с. 11-12). За діючим трудовим законодавством повернення підприємству зайво виплачених коштів можливо для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування, при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки; при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (статті 127, 136 КЗпП України). Також ст. 1212 ЦК України зобов`язує особу, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути потерпілому це майно. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Таким чином, нормами закону передбачено повернення працівником підприємству зайво виплачених коштів лише у випадках, встановлених ст. 127 КЗпП України та ст. 1215 ЦК України. В той же час, стаття 127 КЗпП регулює відносини між роботодавцем та працівниками з приводу відрахувань із заробітної плати за наказом власника або уповноваженого ним органу. Тому зазначення у цій статті про право роботодавця видати в межах певного строку наказ (розпорядження) про відрахування із заробітної плати не зачіпає решти правовідносин, які виникають унаслідок безпідставної виплати заробітної плати та на які поширюється чинність ст. 1215 ЦК. Заробітна плата, що виплачена добровільно й отримана безпідставно, не підлягає поверненню, крім випадків, коли вона була виплачена в результаті лічильної помилки роботодавця або недобросовісності з боку набувача. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Для застосування ст. 1215 ЦК обов`язковому доказуванню підлягають або наявність рахункової помилки з боку підприємства, або недобросовісність з боку набувача. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» до лічильних (рахункових) помилок відносяться неправильність в численні, дворазове нарахування заробітної плати за один і той же період. Не можуть вважатися ними помилки, допущені через неправильне застосування законів і інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору. Тобто по суті рахункова помилка - це результат невірного застосування правил арифметики. За поясненнями представника відповідача помилки в зайвому нарахуванні та виплаті заробітної плати сталися через те, що бухгалтером не було враховано зміни по нарахуванню надбавки за вислугу років. При цьому, як підтверджується матеріалами справи, позивач не давав своєї згоди на відрахування з його заробітної плати безпідставно виплачених коштів. Недобросовісність набувача у даному випадку судом не встановлена, як і не встановлено помилки у численні. Проте, суд вважає, що у даному випадку позивачем обрано невірний спосіб захисту, а саме: позивач просить суд стягнути з відповідача несплачену заробітну плату у розмірі 2247,79 грн. Суд враховує, що під час звільнення працівнику повинна бути виплачена нарахована заробітна плата, а не відрахована. В свою чергу, судом не встановлено факту невиплати позивачу заробітної плати при звільненні, або її виплати не у повному розмірі. У судовому засіданні сторони не заперечували те, що відповідач виплатив заробітну плати позивачу за відпрацьований період. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вже зазначалось вказана позивачем сума у розмірі 2247,79 грн. спочатку була виплачена позивачу, а потім у порушення вимог ст.1215 ЦК України без його згоди відрахована від його заробітної плати, тому у даному випадку належним способом захисту буде заявлення позовної вимоги про повернення відрахованих з заробітної плати сум. У відповідності до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи викладене, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення несплаченої заробітної плати у розмірі 2247,79 грн., що не позбавляє його права на звернення до суду з вимогою про повернення відрахованих з заробітної плати сум. При цьому, суд зазначає, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч. 2 ст. 233 КЗпП України). Щодо вимоги про стягнення заборгованості по відрядженню у розмірі 236,10 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1 розділу 2 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 №59 (у редакції наказу від 17.03.2011 №362), направлення працівника підприємства у відрядження здійснюється керівником цього підприємства або його заступником (направлення у відрядження державного службовця здійснюється керівником державної служби) і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, найменування підприємства, куди відряджений працівник строку й мети відрядження. Судом встановлено, що наказ про відрядження [PERSON] 01 серпня 2018 року до м. Одеси до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області відсутній. В матеріалах справи наявна лише копія посвідчення про відрядження без номеру та дати (т. 1 а.с. 8), в якій відсутні необхідні реквізити (посилання на наказ, підпис керівника організації тошо). У табелю обліку робочого часу працівників Захарівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Одеській області за серпень 2017 року (т. 1 а.с. 133), затвердженому начальником відділення Коваленком О.В. , відсутні умовні позначення щодо перебування [PERSON] у відрядженні 01.08.2017 року. В свою чергу, з зазначеного табелю вбачається, що позивач у серпні місяці 2017 року відпрацював 22 восьмигодинних робочих дні. Зазначене підтверджується також Актом інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю від 10.04.2018 року №ОД130/27/АВ, складеним Головним управлінням держпраці в Одеській області (т. 1 а.с. 134-141). Суд не може розглядати як належний доказ перебування у відрядженні незаповнений належним чином звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт (т. 1 а.с. 38-39). Таким чином, у задоволенні вимоги про стягнення заборгованості по відрядженню суд відмовляє за її недоведеністю належними та допустимими доказами. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов [PERSON] до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування країни в Одеській області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення заборгованості по відрядженню, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed