Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

[PERSON] звернувся з цим позовом до суду посилаючись на те, що 21 травня 2007 року між ним та ПАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір, за умовами якого банк надає йому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти на споживчі цілі у сумі 80000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 21 травня 2007 року становить 404000 грн. Того ж дня між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець з забезпечення виконання своїх зобов`язань надає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, що складається з земельної ділянки площею 0.1228 га, в тому числі по угіддях: рілля - 0.0383 га, забудовані землі - 0.0845 га, яка знаходиться по [ADDRESS] , та житловий будинок загальною площею 288.3кв.м., житловою площею 133.7 кв.м. Пізніше, 2 грудня 2010 року між позивачем та представником відповідача укладено додаткову угоду №1 до вищевказаного кредитного договору, за умовами якого банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти на споживчі цілі у сумі 80000 доларів США зі сплатою 14.49 % річних. Таким чином фактично між банком та позивачем було укладено новий кредитний договір, визначено нові умови та встановлено новий графік здійснення платежів. Позивач вважає, що оскільки укладено новий кредитний договір, то попередній від 21 травня 2007 року припинив свою діяльність, то відповідно є всі підстави для припинення іпотечного договору. Зважаючи на вищевикладене, позивач просить суд задовольнити його заяву та визнати кредитний договір від 21 травня 2007 року припиненим, припинити іпотечний договір від 21 травня 2007 року та скасувати у Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень заборону на нерухоме майно. Представник відповідача у судовому засідання з вважала позов безпідставним та категорично заперечувала проти його задоволення, вказала, що додаткова угода не припинила дію спірного договору. Заслухавши сторони та вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Судом встановлено, що між позивачем та ПАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір, за умовами якого банк надає йому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти на споживчі цілі у сумі 80000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 21 травня 2007 року становить 404000 грн. (а.с.19-22). Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів підтверджується, що накладено заборону на відчуження земельної ділянки та житлового будинку за адресою [ADDRESS] , підставою обтяження є договір іпотеки від 21 травня 2007 року (а.с.6-8). 2 грудня 2010 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» укладено додаткову угоду №1 від 21 травня 2007 року, за умовами якої банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти на споживчі цілі у сумі 80000 доларів США зі сплатою 14.49 % річних (а.с.9-15). Позичальнику встановлено щомісячна сума мінімально необхідного платежу по кредитному договору №ОД-20/05/2007/840-К/13 від 21 травня 2007 року (а.с.16-18). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України). Положеннями ст.526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов`язання, а саме: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги (ст. 527 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.2 ст. 598 ЦК України). Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За таких обставин, неналежне виконання позичальником основного зобов`язання унеможливлює застосування таких юридичних наслідків, як припинення іпотеки та обтяження за іпотечним договором. Відповідно положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до приписів ст.575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч.1ст.3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в ст. 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. У відповідності до ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; Відповідно до п.1.1 Додаткової угоди №1 до кредитного договору «Кредит споживчий під заставу» №ОД-20/05/2007/840-К/13 від 21 травня 2007 року кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 80000 доларів США зі сплатою 14.49 % річних. Пунктом 7.3 вищевказаної Додаткової угоди зазначено, що договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань (а.с.9-15). Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 1 ст.77 ЦПК України регламентує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За правилами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. З наведених норм процесуального закону свідчить, що сторона, а в даному випадку позивач, на якого покладався тягар доказування, повинен був під час розгляду цієї справи обґрунтувати з наданням відповідних належних доказів наявність обставин, що з достовірністю могли б підтвердити матеріально-моральні правові вимоги та наявність необхідних умов для покладання на відповідача юридичної відповідальності. Пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12 червня 2009 року роз`яснюється, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Незважаючи на встановлений процесуальним законом порядок доказування та не звертаючи увагу на вимоги ст.ст.12,13 ЦПК України, позивач не обґрунтував належним чином елементи свого позову, які могли б мати юридичне значення для вирішення справи відповідно до положень ст.263 ЦПК України, та не довів існування фактів, що підтверджували б припинення іпотечного договору. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Слід також зазначити, що згідно положень ст.ст.76,95 ЦПК України, доказами, як це зазначається вище, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які що мають значення для вирішення справи; письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору; письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Проаналізувавши матеріали цивільного провадження за позовом [PERSON] , суд дійшов висновку про неможливість його задоволення у зв`язку з недоведеністю тих юридичних фактів правового характеру, на які він посилається. Враховуючи, що у позові відмовлено повністю, питання розподілу понесених позивачем судових витрат, відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судом не вирішується.

Outcome: dismissed