Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій вказує, що 16 серпня 1987 року уклали шлюб з відповідачкою. Спільних неповнолітніх дітей у них не має. Сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Під час спільного проживання постійно між ними виникали сварки, що призвело до того, що вони стали проживати окремо останні п`ятнадцять років. На даний момент вони проживають окремо, свою фактичну адресу проживання вона не повідомляє, спільного господарства не ведуть, тому за його глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Вважає, що причини, які спонукають його наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя їх, як подружжя, та збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам. Просить розірвати шлюб. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, подав заяву, відповідно до якої просить справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідачка [PERSON] в судові засідання 27.01.2021 та 05.02.2021 не з`явилася, хоч про слухання справи повідомлена в установленому законом порядку. Заяви про відкладення розгляду справи, про слухання справи у її відсутності до суду не надходило. За таких обставин у відповідності до ст.280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого порядку вирішення спору. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає за можливе позов задоволити, виходячи з наступного. 16 серпня 1987 року між сторонами зареєстровано шлюб (а.с.4). Спільних неповнолітніх дітей у них немає. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачем. Оскільки сторони останні п`ятнадцять років проживають окремо, позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Наведені на обґрунтування позову обставини, що спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, а тому суд вважає, що подальше спільне проживання сторін і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому суму сплаченого позивачем при подачі заяви судового збору суд стягує з відповідача.

Outcome: approved