Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] , у якому просить визнати недійсним укладений між відповідачами договір дарування будинку, посвідчений 28 січня 2021 року приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Скобало Р.В. за реєстровими № № 116, 117. Позов обґрунтовує тим, що відповідач [PERSON] є його рідною сестрою, а [PERSON] батьком. [INFO] померла його мама [PERSON] , а [INFO] брат [PERSON] . За час шлюбу батьки збудували житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За час життя матері він допомагав будувати будинок і гараж, облагороджував будинковолодіння, здійснював поточний ремонт, допомагав в господарстві та в оплаті за комунальні послуги. Ним було суттєво поліпшено житлові умови в будинку. Дана допомога була не лише фізична, а й фінансова. Зокрема, за його особисті кошти був збудований гараж, прибудова до будинку. Покійна мати говорила, що він буде мати свою кімнату в будинку (частку) та що свою частку вона передасть йому. Після смерті матері він звернувся за правничою допомогою до адвоката, який порадив звернутися до нотаріуса для відкриття спадщини на 1/2 частки будинку, що він і зробив. В приватного нотаріуса він дізнався про укладення між відповідачами договору дарування даного будинку. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , було відчужено в користь [PERSON] . Посвідчений договір дарування будинку 28 січня 2021 року приватним нотаріусом Яворівського нотаріального округу Скобало Р.В. Відтак, він не може претендувати на це майно як на спадкове після смерті мами. Вважає, що договір дарування є недійсним з таких підстав. Відповідно до загальних умов договору дарування, дарувальник свідчить, що на момент укладення цього договору, загальний будинок до цього часу нікому іншому не проданий, не подарований, не заставлений, в спорі і під забороною (арештом), в тому числі у податковій заставі, не перебуває та являється його особистою власністю. Дарувальник передає обдаровуваній будинок, вільний від будь-яких прав третіх осіб. Зміст заяви дарувальника має бути доведений до відома обдаровуваної. Однак подароване батьком сестрі майно було спільним майном подружжя його батьків. Вважає, що покійна матір ніколи б не позбавила його майна, в якому він виріс, проживав, доглядав та було його особистим житлом. При цьому, покійною [PERSON] за її життя частка будинку не виділялась з спільної сумісної власності. Також мама ніколи йому не говорила, що вважає подарувати свою частку доньці [PERSON] . Крім того, вважає, що батько був введений в оману під час укладення договору дарування. А тому вважає, що спірний договір дарування будинку від 28 січня 2021 року слід визнати недійсним. Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 14 червня 2021 року відкрито загальне позовне провадження. 09 вересня 2021 року представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокат Лободзець Д.Я. подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що відповідачі повністю заперечують позов [PERSON] , оскільки вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Зазначає, що між [PERSON] та [PERSON] 28 січня 2021 року було укладено договір дарування будинку. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Яворівського нотаріального округу Львівської області Скобало Р.В. В договорі сторони ствердили, що такий відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. У посвідченому написі нотаріуса на договорі зазначено, що у зв`язку з хворобою та похилим віком [PERSON] за його дорученням, у його присутності та у присутності та нотаріуса текст договору підписав [PERSON] , справжність підпису якого засвідчено. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] відчужуваного будинку перевірено. Особу [PERSON] , який підписував договір, встановлено, його дієздатність перевірено. Позивач у позовній заяві стверджує, що подароване майно було спільним майном подружжя батьків і приходить до думки, що дарувальника було введено в оману як співвласника даного будинку. Однак, відповідачі заперечують щодо такого твердження позивача і вважають його таким, що не відповідає дійсності, оскільки згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 16 вересня 2009 року, виданим Кам`янобрідською сільською радою Яворівського району Львівської області на підставі рішення від 28 липня 2009 року № 50, будинок [ADDRESS] , на час укладення договору дарування на праві приватної власності належало [PERSON] , а не на праві спільної сумісної власності. Про вільне волевиявлення [PERSON] в момент укладення договору і про те, що цей правочин відповідав його внутрішній волі, свідчить те, що у 2010 році [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого усе своє майно заповів [PERSON] також при укладені договору дарування усі норми закону були дотримані і, відповідно, відсутні будь-які підстави для визнання його недійсним. Також позивач зазначає, що дарувальника ймовірно введено в оману, однак не зазначає в чому саме полягає цей обман. Крім того, предметом позову в даній справі є вимога позивача визнати недійсним договір дарування. На думку представника відповідачів, обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав та інтересів згідно з ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України є визнання правочину недійсним. Тому в даній справі позивач повинен довести наявність існування обставин та підстав для визнання правочину (договору) недійсним на момент укладення договору дарування будинку. Однак позивач разом з позовом подає письмові докази, які жодним чином не підтверджують наявність підстав для визнання договору дарування будинку недійсним, передбачених ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України. Крім того, вважає, що долучені до позовної заяви документи, отримані позивачем у невстановлений законом спосіб, а тому суд не може брати їх до уваги. У зв`язку з наведеними обставинами просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити. 14 вересня 2021 року [PERSON] подав відповідь на відзив, в якому зазначає, що з доводами, наведеними у відзиві на позовну заяву відповідачів, він не погоджується та зазначає таке. Від дня народження і до цього часу він зареєстрований в спірному будинку, що підтверджується відміткою в його паспорті. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 Цивільного кодексу України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Також вважає, що твердження відповідача [PERSON] про те, що він незаконно заволодів документами на купівлю будівельних матеріалів, є безпідставним, оскільки за життя матері [PERSON] він облагороджував будинок, здійснював поточний ремонт, допомагав в оплаті комунальних послуг. Особисто йому за життя [PERSON] передала оригінали квитанцій на будівельні матеріали. З приводу виявлення втрачених документів відповідач [PERSON] повинен був звернутися до органів поліції, що ним зроблено не було. Відповідачі заперечення на відповідь на відзив суду не подали. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 14 вересня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання позивач [PERSON] не прибув, його представник адвокат Ільницький І.Л. в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав, дав пояснення аналогічні позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву, просив позов задовольнити, з підстав наведених в позовній заяві. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, підтримала пояснення, наведені у відзиві на позовну заяву, додатково пояснила таке. Після смерті матері батько зібрав трьох дітей та повідомив, що [PERSON] залишається інша хата, [PERSON] земельна ділянка, а їй будинок за адресою: [ADDRESS] , в якому вони з батьком проживали, оскільки залишається доглядати за батьком. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення аналогічні відзиву на позовну заяву, просив в позові відмовити в повному обсязі. Також наголосив, що позивач і його представник не навели жодних підстав для визнання договору дарування будинку недійсним, передбачених ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, а також доказів введення в оману дарувальника [PERSON] . Третя особа приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Скобало Р.В. в судове засідання не подала, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності за наявними матеріалами у справі. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] , представника відповідачів, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як встановив суд з наданих сторонами та їх представниками пояснень і письмових доказів, [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Львівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів). [PERSON] була дружиною відповідача [PERSON] та мамою позивача [PERSON] і відповідача [PERSON] чого сторони не заперечують. Також, судом встановлено та не оспорюється сторонами, що [PERSON] до дня смерті перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням Виконавчого комітету Кам`янобрідської сільської ради Яворівського району Львівської області від 28 липня 2009 року № 50 «Про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] » вирішено оформити право власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] в цілому. На підстав даного рішення [PERSON] 16 вересня 2009 року було видано свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно. Відповідно до довідки Виконавчого комітету Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області від 22 січня 2021 року № 2013 житловому будинку [ADDRESS] згідно з рішенням Кам`янобрідської сільської ради від 18 травня 2012 року № 151 було присвоєно адресу [ADDRESS] . 28 січня 2021 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) було укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Яворівського нотаріального округу Львівської області Скобало Р.В за реєстровими № № 116, 117. З даного договору вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Кам`янобрідською сільською радою 16 вересня 2009 року, на підставі рішення Виконавчого комітету Кам`янобрідської сільської ради від 28 липня 2009 року № 50, зареєстрованого ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 16 вересня 2009 року, номер витягу 23861517, реєстраційний номер 28285718. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частинами 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і в статті 368 ЦК України. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Як встановив суд і описано вище, відповідач [PERSON] і [PERSON] до дня смерті останньої ( [INFO] ) перебували у зареєстрованому шлюбу, в тому числі і станом на 16 вересня 2009 року, коли [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] , якому пізніше було присвоєно адресу [ADDRESS] . Отже, судом достовірно встановлено, що спірне нерухоме майно, а саме житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було набуте у власність [PERSON] і [PERSON] за час їх перебування у зареєстрованому шлюбі, тобто в силу наведених вище норм Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України є їхньою спільною сумісною власністю, незалежно від того, що воно було оформлене на ім`я [PERSON] . Режим спільної сумісної власності на даний об`єкт нерухомого майна ніким, в тому числі [PERSON] , не оспорено та не спростовано та не надано будь-яких доказів того, що цей будинок на час укладення оскаржуваного договору дарування був його особистою владністю вцілому. Також суд зазначає, що після смерті особи, в даному випадку, [PERSON] її право на частку у праві власності на даний об`єкт нерухомого майна не припинилося. Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя. За вимогами ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Також суд враховує, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Згідно з пп. 4.21 п. 4 глави 10 розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи. Отже, відповідно до змісту наведених норм законодавства, відповідач [PERSON] після смерті дружини [PERSON] не мав права розпоряджатися майном, що фактично було їх спільною сумісною власністю, незважаючи на те, що право власності на це майно (житловий будинок) було зареєстроване лише за ним, а також міг розпоряджатись своєю часткою у цьому майні лише після отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні, тобто після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову, та державної реєстрації відповідного права. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 717 ЦПК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Також згідно з вимогами ч. 1 ст. 215 та ч. 1 ст. 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання саме в момент вчинення правочину стороною вимог законодавства. В п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При чому, виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як описано вище, однією з підстав визнання оскаржуваного договору дарування недійсним позивач зазначив, що договір укладений з порушенням вимог чинного законодавства та його прав, оскільки на час відчуження житлового будинку [PERSON] на користь [PERSON] йому згідно із законом належала лише 1/2 частка даного будинку, інша 1/2 частка належала покійній [PERSON] . Відповідно до Згідно з пп. 4.6 п. 4 глави 10 розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при посвідченні нотаріусом правочинів щодо відчуження майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена/неодружений, удова/удівець), відчужувач подає відповідну заяву, у якій також зазначається, що майно, яке є предметом цього правочину, не є спільною сумісною власністю. Нотаріус доводить зміст такої заяви до відома другого учасника правочину та зазначає про це в його тексті. Така заява повинна виходити особисто від відчужувача, а в разі вчинення правочину через представника від представника, якщо відчужувач надав йому право при оформленні правочину подавати від його імені заяву про належність йому (відчужувачу) майна на праві особистої приватної власності. З матеріалів нотаріальної справи, наданої на запит суду приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Скобало Р.В., встановлено, що до такої долучена, зокрема, заява [PERSON] , який зазначав, що особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на це нерухоме майно (у тому числі і відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України), відсутні. Однак, враховуючи наведені вище фактичні обставини та висновки суду щодо правового режиму спірного будинку як об`єкта спільної сумісної власності, суд вважає, що відповідач [PERSON] як дарувальник за оспорюваним договором, достовірно знаючи, що відчужуване майно (житловий будинок) набуте ним за час шлюбу з дружиною [PERSON] , не повідомив нотаріуса про вказану обставину. Також на виконання вимог наведеної норми Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріус довела зміст зазначеної заяви [PERSON] іншому відповідачу [PERSON] (обдаровуваній за оспорюваним договором). Отже, [PERSON] , також достовірно знаючи про, що відчужуване майно набуте її батьками за час шлюбу, жодним чином не відреагувала на це. Враховуючи наведені вище фактичні обставини, встановлені судом, та норми законодавства, суд дійшов висновку, що договір дарування житлового будинку від 28 січня 2021 року, укладений між відповідачами [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана), який посвідчено приватним нотаріусом Яворівського нотаріального округу Львівської області Скобало Р.В за реєстровими № № 116, 117, слід визнати недійсним, оскільки дарувальник [PERSON] не мав права розпоряджатися будинком [ADDRESS] , на який поширювався режим спільної сумісної власності. Також суд погоджується з доводами позивача про те, що вказаним договором безпосередньо порушуються його права та законні інтереси, зважаючи на таке. Як описано вище, позивач у справі [PERSON] є сином померлої [PERSON] , відповідно, спадкоємцем до її майна. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті Згідно із ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини Статтею 1261 ЦК України передбачено, що першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Отже, позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом першої черги до майна [PERSON] , відповідно, після її смерті має право на успадкування відповідної частки майна, що належало їй на день смерті, зокрема, частки у житловому будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій на праві спільної сумісної власності. Однак відчуження його батьком (відповідачем у справі [PERSON] ) даного будинку вцілому іншому відповідачу [PERSON] фактично позбавляє його права на спадкування, тобто порушує його права та законні інтереси. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги позивача є підставними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Суд не приймає до уваги пояснення свідків, а також позивача у справі про те, що ним було суттєво поліпшено житлові умови в будинку, а також вкладалися кошти в його будівництво, оскільки дані обставини не стосуються предмету спору. Щодо розподілу судового збору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За подання позовної заяви [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 1200 грн, що підтверджується квитанцією від 08 червня 2021 року № 23. Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Оскільки суд ухвалив рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з [PERSON] та [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] судові витрати із сплати судового збору в розмірі по 600,00 грн з кожного з відповідачів. Щодо заявленого представником позивача клопотання про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 21000,00 грн, суд зазначає таке. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 21000,00 грн до суду адвокатом Ільницьким І.Л. було подано такі письмові докази: ордер серії ЛВ №177743 на правову допомогу [PERSON] , свідоцтво право на зайняття адвокатською діяльністю №1889, посвідчення адвоката № 1889, попередній розрахунок суми судових витрат, квитанцію про сплату за надання правничої допомоги № 24 від 08 червня 2021 року, дублікат чека про сплату за надання правничої допомоги №9244-8657-4801-6503 від 14 вересня 2021 року, квитанцію про сплату за надання правничої допомоги № ПН169 від 11 вересня 2021 року, квитанцію про сплату за надання правничої допомоги № ПН369 від 25 жовтня 2021 року, розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу від 02 листопада 2021 року із детальним описом наданих послуг адвоката, їх вартості та часу, витраченого на їх надання. Враховуючи складність справи, ціну позову, час, витрачений адвокатом на надання послуг, їх види і обсяг, значення справи для позивача, суд вважає, що заявлені до відшкодування витрати є обґрунтованими і співмірними. При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Однак відповідачі та їх представник не подали будь-яких обґрунтувань і доказів неспівмірності заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. Зважаючи на наведене вище, а також враховуючи, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, суд вважає, що судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 21000,00 грн слід стягнути на користь позивача порівну (по 10500,00 грн) з кожного з відповідачів, оскільки понесені витрати підтверджені належними і допустимими доказами, відповідають критеріям розумності, співмірності та ґрунтуються на вимогах закону. На підставі наведеного,

Outcome: approved