Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Ладижинської міської ради, на обґрунтування якого повідомив, що він проживав у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою з 25.07.1999 року по 28.02.2018рік. Із [PERSON] у них є неповнолітні діти - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Спільне життя із відповідачем по справі не склалося у зв'язку із різними поглядами на шлюб та сім'ю . Постійні негаразди стали причиною розірвання шлюбу. На даний час неповнолітні діти проживають разом з ним за адресою: [ADDRESS]. також повідомив, що постійно здійснює догляд за дітьми, піклується про них, забезпечує матеріально, виховує, не має шкідливих звичок, має постійний дохід. Вважає, що визначення місця проживання з ним буде повністю відповідати інтересам дітей. У зв'язку з чим просив визначити місце проживання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] разом з ним. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити вимоги, викладені в ньому. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, однак на адресу суду подала заяву, згідно якої позов визнала, не заперечувала проти задоволення позовних вимог, якщо діти згодні проживати з батьком, справу просила розглянути за її відсутності. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Ладижинської міської ради Вінницької області Гронь О.М. у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши усі зібрані докази, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав. Як випливає із вимог Конвенції про права дитини, прийнятої прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року та Закону України «Про охорону дитинства», дитинство перебуває в Україні під особливою охороною. У п. 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «М.С. проти України» від 01 липня 2017 року зазначив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по - друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до статті 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до ч. 6 ст. 7 Сімейного Кодексу України, жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч.1 ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.07.1999 року по 28.02.2018рік, від якого у них є неповнолітні діти - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] р. н. Спільне життя із відповідачем по справі не склалося у зв'язку із різними поглядами на шлюб та сім'ю. Постійні негаразди стали причиною розірвання шлюбу. На даний час неповнолітні діти проживають разом з батьком за адресою: [ADDRESS] [PERSON] постійно здійснює догляд за дітьми, піклується про них, забезпечує матеріально, виховує, не має шкідливих звичок, має постійний дохід. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Ладижинської міської ради від 29.10.2018 року та рішення Виконавчого комітету Ладижинської міської ради № 375 від 29.10.2018 року надано висновок про доцільність визначення місця проживання неповнолітніх дітей із батьком. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною 4 статті 206 ЦПК України, передбачено, що у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд вважає, що у відповідності до ст. 206 ЦПК України позовні вимоги підлягають задоволенню, так як визнання відповідачем позову є безумовним, не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Не зважаючи на те, що у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, суд вважає за необхідне дослідити докази. Отже, дані факти підтверджуються сукупністю доказів, які не викликають сумнівів у своїй достовірності та допустимості. Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 04.01.2006року Ладижинським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницької області, видно, що [PERSON] народився 27.12.2005року, його батьками записано [PERSON], [PERSON], про що складено актовий запис. Із свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 19.08.2002року Ладижинським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницької області, видно, що [PERSON] народився [INFO], його батьками записано [PERSON], [PERSON], про що складено актовий запис. Із рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 29.01.2018 року у справі № 135/1485/17 видно, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, рішення набрало законної сили 28.02.2018 року. Із рішення Виконавчого комітету Ладижинського міського суду Вінницької області від 375 від 29.10.208 року та висновку органу опіки та піклування Ладижинської міської ради від 29.10.2018 року, видно, що вирішено подати Ладижинському міському суду Вінницької області висновок про доцільність визначення місця проживання [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]., біля їх батька [PERSON], зареєстрованого та проживаючого за адресою: [ADDRESS] Із пояснень неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] видно, що вони проживають з батьком та хочуть у подальшому жити разом з ним. Ці докази суд приймає до уваги, оскільки вони зібрані з дотриманням чинного законодавства та ніким не оскаржуються. Отже, судом встановлено, що проживання матері з дітьми не зможе забезпечити дітям розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Особливості розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду урегульовані нормами ст. 142 цього Кодексу. Зокрема, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (ч. 1 ст. 142 ЦПК України). Положенням п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» унормовано, що ставка судового збору за подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи те, що позивач [PERSON] при зверненні до суду з цим позовом сплатив судовий збір у розмірі 704,80грн., а відповідачем [PERSON] визнано позов на стадії підготовчого провадження, то згідно із ч. 1 ст. 142 ЦПК України розподіл судових витрат необхідно здійснити таким чином: зобов'язати відповідача сплатити позивачеві 50 відсотків судового збору, що становить 352,40 грн., та повернути позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, що становить 352,40 грн. На підставі ст. ст. 4, 7, 18, 141,223, 247, 258, 259, 265, 268, 273, 280, 352, 354, 355 ЦПК України та

Outcome: approved