Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Чернівецького районного суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.09.2007 року уклав договір довічного утримання зі своєю дочкою, який виявився договором дарування житлового будинку. За вказівкою нотаріуса він посвідчив договір довічного утримання своїм підписом, не прочитавши його, так як був впевнений, що підписує угоду по догляду за собою, а тому погодився на його підписання. Укладаючи договір, позивач мав на меті договір довічного утримання, так як мав домовленість з відповідачем, що вона доглядатиме його в старості, буде надавати йому матеріальну та фізичну допомогу. Проте, через декілька років умови даного договору [PERSON] зачитали знайомі люди, які суперечать оговореним між ним та відповідачем. Позивач вважає, що при укладенні договору була порушена його воля та волевиявлення, так як його справжня воля була направлена на укладення договору довічного утримання, оскільки йому на той час виповнився 81 рік, він одинокий чоловік і у нього була домовленість з дочкою - відповідачем по справі про догляд. З огляду на наведене, позивач вважає договір дарування житлового будинку нікчемним та просить суд визнати його недійсним. В судовому засіданні позивач та представник позивача просили позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні подали заперечення проти позову, з якого слідує, що позов пред'явлено про визнання договору дарування недійсним, як такий, що вчинений під впливом помилки. Проте, як тлумачить Пленум Верховного Суду України в своїй постанові тза №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», помилка наслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійним. Зі змісту ст. 229 ЦК України слідує, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона мала істотне значення. Однак, позивачем таких доказів не надано. Крім того, відповідач та її представник клопотали про застосування позовної давності, адже договір дарування житлового будинку укладався 18 вересня 2007 року, а позивач звернувся з даним позовом лише в червні 2014 року, тобто після спливу встановленого законодавством строку позовної давності тривалістю 3 /три/ роки. Представник третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог - Ординський Ю.С. в судовому засіданні показав, що договір дарування, що є предметом спору в даному судовому провадженні посвідчувався ним, як державним нотаріусом Чернівецької державної нотаріальної контори Вінницької області. Перед засвідченням договору він встановив особи сторін за паспортами, оглянув правовстановлюючі документи та будинок, які особисто подав позивач. Позивач чітко висловив своє бажання подарувати будинок відповідачу та надав усі необхідні документи саме для укладення договору дарування. Ознайомившись з проектом договору, сторони не висловили ніяких зауважень і ще раз підтвердили намір укласти договір дарування, підписали його та розписалися в реєстрі нотаріальних дій. При цьому нотаріусом було перевірено дієздатність [PERSON] та роз'яснено позивачу, що підписує він саме договір дарування, а не довічного утримання. Свідок [PERSON] суду показала, що будучи сусідкою позивача, років 6-7 тому була присутня на дні народження останнього, під час якого [PERSON] представив відповідачку як свою дочку та зазначив, що його будинок належить дочці. Свідок [PERSON] суду показала, що разом з чоловіком [PERSON] перевезли позивача жити до себе, здійснюють догляд та піклування за ним. Позивач неодноразово скаржився на те, що уклав з відповідачем договір довічного утримання, проте [PERSON] його не виконує. Згодом, під час розбирання документів позивача було відшукано договір дарування житлового будинку, який чоловік свідка [PERSON] озвучив. Як зазначає свідок, таким чином позивач і дізнався про те, що уклав з дочкою договір дарування, а не довічного утримання. Свідок [PERSON] дав суду покази аналогічні показам свідка [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 18 вересня 2007 року був укладений договір дарування, відповідно до якого позивач подарував належний йому на підставі свідоцтва про право на спадщину житловий будинок. Вказаний договір був посвідчений державним нотаріусом Чернівецької державної нотаріальної контори Вінницької області - Ординським Ю.С. Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона /дарувальник/ передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні /обдарованому/ безоплатно майно /дарунок/ у власність. Договір дарування є безоплатним, тобто ніякого зустрічного задоволення дарувальник від одарованого не отримує, встановлення будь-якого зобов'язання обдарованого на користь дарувальника перетворює дарування в інший договір, тобто дарувальник не вправі вимагати від обдарованого будь-яких зустрічних дій майнового характеру. Судом встановлено, що сторони в справі є родичами, відповідач є донькою позивача. Відповідач під час розгляду справи суду пояснила, що позивач особисто звертався до нотаріуса, сторонньою допомогою при цьому не користувався. Обґрунтовуючи свою позицію, позивач намагався донести до суду інформацію, яка свідчить про те, що відповідач неналежним чином, в неналежному вигляді та розмірі надавала утримання позивачу, тобто неналежним чином виконувала договір довічного утримання. Відповідно до ч.1 ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання одна сторона / відчужував/ передає другій стороні /набувачеві/ у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значущу цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та /або/ доглядом довічно. З укладеного сторонами договору дарування вбачається, що жодних істотних умов договору довічного утримання в підписаному сторонами договорі дарування не міститься. Крім того, існування таких домовленостей між сторонами до підписання договору дарування також не встановлено. Згідно ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Частиною 4 статті 59 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч.2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість. Суд вважає, що позивачем не було надано доказів в обґрунтування підстав для звернення до суду, а також того, що при укладенні договору дарування позивач дійсно мав на меті укладання договору довічного утримання, так, як ці обставини спростовуються зібраними в справі доказами. З договору вбачається, що його текст викладений досить зрозуміло, доступно, з виділенням жирним шрифтом основних акцентів договору, а також розміром шрифту його окремих елементів. Більше того, з пояснень нотаріуса вбачається, що для оформлення договору дарування надається довідка-характеристика БТІ. На підтвердження бажання укласти саме договір дарування позивач надав таку довідку та підтвердив своє бажання подарувати житловий будинок саме відповідачу. Нотаріус перевірив дієздатність позивача, ознайомив сторін з проектом договору дарування, вони його прочитали і не висловили жодних зауважень, після чого підписали договір в його присутності та реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Виходячи з цього, суд вважає, що доводи позивача про те, що укладаючи договір дарування, він мав на меті укладання договору довічного утримання, тобто в даному випадку має місце помилка, спростовується зібраними в справі доказами. З тексту оспорюваного позивачем договору вбачається, що за його умовами відповідач лише взяла на себе обов'язок прийняти в дар будинок і будь-якого обов'язку по утриманню позивача обдарована не приймала. В судовому засіданні доведено, що договір дарування житлового будинку укладений позивачем при повному усвідомленні ним значення своїх дій, розуміння всіх обставин, які мають істотне значення, був направлений на реальне настання наслідків його укладення. Суд критично ставиться до пояснень свідків [PERSON] та [PERSON], які показали, що про укладення [PERSON] договору дарування дізнались лише рік назад, коли знайшовши даний договір під час розбирання речей позивача, свідок [PERSON] зачитав позивачу спірний договір, так як вони спростовані дослідженими в судовому засіданні доказами та поясненнями нотаріуса. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. З врахуванням викладеного вище, аналізу зібраних в справі доказів, суд вважає, що укладений між сторонами договір дарування житлового будинку відповідає вимогам статті 203 ЦК України, а саме: волевиявлення учасників правочину було вільним, відповідало їх внутрішній волі, вчинений у формі, встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, укладений сторонами при повному усвідомленні значення своїх дій, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Окрім цього, відповідачем та представником відповідача в судовому засіданні було заявлено клопотання про застосування позовної давності. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставною для відмови у позові. Згідно п. 28 постанови ПВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за №9 до окремих видів вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність /ч.3 ст. 258 ЦК України - позовна давність у п'ять років застосовується до вимог про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману/. В цьому випадку перебіг позовної давності обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила Спірний правочин було укладено 18 вересня 2007 року, а звернувся до суду позивач 19 червня 2014 року. Як зазначає позивач, строки позовної давності ним не порушено адже, про те, що уклав він договір дарування, а не довічного утримання, останній дізнався, коли його зачитали свідки [PERSON] та [PERSON] Однак, в судовому засіданні беззаперечно доведено, що позивач знав який саме договір укладав, адже один із примірників знаходився у позивача, крім того, позивач вміє читати. В договорі жирним шрифтом і великим шрифтом виділено його назву, що дає можливість чітко побачити та прочитати назву спірного договору. Проте, під час розгляду справи позивач не заявляв клопотання про поновлення строку позовної давності і не зазначав будь-яких поважних причин пропуску строку позовної давності. Таким чином, встановивши, що позивачем без поважних причин пропущений строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права і наявність заяви відповідача про застосування до вимог позивача позовної давності, суд дійшов висновку про можливість застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed