Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення коштів. В позові зазначено, що 07 січня 2013 року між позивачем та відповідачем була досягнута домовленість про купівлю-продаж житлового будинку [ADDRESS]. Згідно із досягнутою домовленістю позивач передав відповідачу в рахунок вартості житлового будинку грошову суму в розмірі 40000 гривень, а відповідач в підтвердження отримання грошів надала позивачу відповідну розписку. Позивач зазначає, що з його боку були повністю виконані всі умови договору купівлі-продажу житлового будинку, однак договір купівлі-продажу нотаріально посвідчено не було, так як відповідач ухилялася від його посвідчення, мотивуючи це своєю занятістю та необхідністю оформлення якихось документів, а на початку 2015 року позивачу стало відомо, що зазначений житловий будинок відповідачу не належить і вона не може вчиняти угоди щодо його відчуження. Тому позивач вважає, що відповідач повинна повернути йому грошову суму, сплачену ним в рахунок вартості будинку, як безпідставно набуті гроші, в розмірі 40000 гривень, які до теперішнього часу відповідачем не сплачені. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь грошову суму в розмірі 40000 гривень 00 копійок та понесені судові втрати. В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, від позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує, а також просить стягнути з відповідача на користь позивача грошову суму в розмірі 40000 гривень та понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 400 гривень 00 копійок і витрати на правову допомогу в розмірі 500 гривень 00 копійок. В судове засідання відповідач та її представник не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням за адресою їх місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за їх відсутності від них не надходило, крім того, лист, яким направлялась судова повістка відповідачу, був повернений до суду із відміткою про відсутність відповідача за зазначеною адресою, тому суд відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважає, що відповідач була повідомлена належним чином, визнає її неявку неповажною, та вважає можливим ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому згідно листа Верховного Суду України від 27 вересня 2010 року, направленого на ім'я голів Апеляційного суду АРК, областей міст Києва та Севастополя, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату судового засідання не з'явився до суду та від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або повідомлені ним причини визнані неповажними, незалежно від того, це його перша чи повторна неявка, суд має право на ухвалення заочного рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяви позивача та в зв'язку з неявкою відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про можливість задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) поверненого виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди, особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду справи про повернення майна. Як встановлено в судовому засіданні, 07 січня 2013 року між позивачем та відповідачем була досягнута домовленість про купівлю-продаж житлового будинку [ADDRESS]. Згідно письмової розписки від 07 січня 2013 року, [PERSON] отримала суму в розмірі 40000 гривень 00 копійок. Однак, договір купівлі-продажу житлового будинку між сторонами не укладався та нотаріально не посвідчувався. Разом із цим, положеннями ч. 1 ст. 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна має бути нотаріально посвідчений, а відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недотримання сторонами закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Отже, з урахуванням того, що договір купівлі-продажу житлового будинку у встановленому законом порядку між сторонами не укладено, передана відповідачу на підставі розписки від 07 січня 2013 року грошова сума в розмірі 40000 гривень 00 копійок була надана позивачем як оплата в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу, тому вбачається, що зазначені грошові кошти в силу ст.ст. 1212, 1213 ЦК України є безпідставно набутим майном, яке підлягає поверненню позивачу. Таким чином, в зв'язку з тим, що сторони лише домовилися укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, але відповідно до вимог закону його не оформили, тому сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися, тобто в сумі 40000 гривень 00 копійок, яка повинна бути стягнута за відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача грошової суми в розмірі 40000 гривень 00 копійок. Відповідно до ст. 88 ЦК України, понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 400 гривень 00 копійок та витрати на правову допомогу в розмірі 500 гривень 00 копійок підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved