Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом в суд про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою №36 на вул.С.Петлюри, 22 у м.Львові. Свої позовні вимоги мотивує тим, що зазначена квартира належить йому на праві власності. Відповідачі є його сином та невісткою і зареєстровані в квартирі, проте в цьому житлі не проживають з 1991 року, оскільки виїхали за кордон, їхніх речей в квартирі немає, за комунальні послуги не сплачують. Жодних поважних причин їхньої відсутності у квартирі немає. Реєстрація відповідачів в квартирі порушує його права, як власника, володіти, користуватися та розпоряджатися цією власністю, на підставі чого просить визнати відповідачів таким, що втратили право користування будинком. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеним, просить позов задовольнити. Відповідач, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи, в судове засідання не зявився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини своєї неявки суд не повідомив. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень представника позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Треті особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, підтвердили обставини, які наведені позивачем в обгрунтування позовних вимог, просили позов задовольнити. Заслухавши пояснення позивача та третіх осіб та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ч. 1, ч. 3 ст. 402 ЦК України). Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч.1 ст.402 Цивільного кодексу України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї. Згідно з положеннями ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64, ч.3 ст.156 ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла. Судом встановлено, що квартира №36 на вул.С.Петлюри, 22 у м.Львові належить на праві приватної власності позивачу [PERSON], що підтверджується реєстраційним посвідченням, виданим Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації від 26.12.1992 року (а.с.4). Згідно довідки ЖБК «Оранта-54» №46 від 08.06.2016 року (а.с.5), у вказаній квартирі зареєстровано пятеро осіб: позивач [PERSON], його дружина [PERSON], син [PERSON], та відповідачі син [PERSON] і невістка [PERSON] Також встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у вказаній квартирі з 1991 року, оскільки виїхали в Канаду, що стверджується копією закордонного паспорту та їхніх письмових заяв (а.с. 7, 8, 9). Наведене підтверджується актом ЖБК «Оранта» від 14.06.2016 року, поясненнями дружини та сина відповідача у судовому засіданні, письмовими заявами відповідачів, які просили зняти їх з реєстрації, оскільки проживають в Канаді (а.с.7, 8, 9). Суду також не надано доказів на спростування повідомлених позивачем обставин того, що відповідачам ніхто і ніколи не чинив перешкод у користуванні спірним жилим приміщенням, однак, вони не користуються таким та не приймають участі в утриманні житла протягом вказаного періоду часу. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] відсутні за місцем своєї реєстрації на вул.С.Петлюри, 22/36 у м.Львові і не проживають в цьому житлі понад один рік, в судовому засіданні не встановлено поважності причини їхньої відсутності чи наявність домовленості між ними і власником житла щодо порядку користування будинком, тому [PERSON] та [PERSON] слід визнати такими, що втратили право користування житлом квартирою №36 на вул.С.Петлюри, 22 у м.Львові. З огляду на те, що позивач просив усі судові витрати залишити за ним, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.11 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволенні позову з відповідачів судові витрати.

Outcome: approved