Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] з нею, а також стягнення аліментів на утримання дітей. [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву, за змістом якої просив визначити місце проживання дитини - [PERSON] з батьком, оскільки позивач за первісним позовом зловживає спиртними напоями, не має власного житла, проживає в квартирі своєї сестри, не працює. Ухвалами суду від 08.07.2015 вказані первинний і зустрічний позови об'єднано в одне провадження, а також в самостійне провадження виділено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.07.2015 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено. Первісний позов про визначення місця проживання дітей з матір'ю та стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей мотивовано тим, що з 19.02.2005 [PERSON] перебувала в шлюбі з [PERSON] Під час шлюбу народилося двоє дітей: донька - [PERSON], [INFO], та син - [PERSON], [INFO]. Діти проживають разом з [PERSON] та перебувають на її утриманні. Відповідач [PERSON] працює і отримує доходи, але добровільно коштів на утримання дітей не надає. Тому просила стягувати з відповідача аліменти в розмірі 2/3 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Зустрічний позов про визначення місця проживання дитини [PERSON] мотивовано тим, що позивач за первісним позовом систематично зловживає спиртними напоями, не займається вихованням дітей, не має власного житла, проживає в квартирі своєї сестри, а тому [PERSON] просить визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], з ним як батьком, оскільки вважає, що зможе забезпечити належне виховання дитини, а також забезпечити задовільні умови проживання дитини. [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з мотивів, викладених в позовній заяві. Суду пояснила, що проживає разом із дітьми та сестрою у двокімнатній квартирі по [ADDRESS], на даний час не працює, отримує соціальну допомогу до досягнення сином [PERSON] чотирирічного віку та допомогу від матері орієнтовно 2-3 тисячі гривень щомісячно. Зазначила, що [PERSON] зловживав спиртними напоями, через 2- 3 дні приходив в нетверезому стані, влаштовув сварки в присутності дітей, після останнього скандалу викинув її і дитячі речі, в результаті чого вона змушена проживати у сестри. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) спілкується виключно з дочкою [PERSON], а з сином [PERSON] не зустрічається та не спілкується. [PERSON] працевлаштований, військовослужбовець, якого можуть викликати в будь-який час на роботу, отже [PERSON] може залишитися без догляду, а тому просила в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечив щодо проживання сина [PERSON] з матір'ю, погодився сплачувати аліменти в розмірі 20 відсотків від свого доходу у користь позивача на утримання сина [PERSON], за умови, що дочка [PERSON] проживатиме з ним. Вказав, що має постійне місце роботи, працює в «Держспецзв'язку», забезпечений житлом. Суду додатково пояснив, що позивач за первісним позовом [PERSON] неналежно виконує свої материнські обов'язки, не займається вихованням дітей, під час літніх канікул малолітні діти проживали у знайомих у селі. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні надав суду висновок про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з матір'ю [PERSON]. Заслухавши пояснення позивача-відповідача, відповідача-позивача, представника Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Як вбачається з копій свідоцтв про народження серій [NUMBER] від 02.08.2005 року та [NUMBER] від [INFO] року (а.с. 40-44) сторони є батьками дітей: доньки - [PERSON], [INFO], та сина - [PERSON], [INFO]. Згідно копії свідоцтва про шлюб (повторного) серії [NUMBER] від 17 липня 2008 року (а.с. 45), сторони зареєстрували шлюб 19 лютого 2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис за №200. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.07.2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. - 51). Довідками Управління ДССЗЗІ в Івано-Франківській області від 21.05.2015 №35/7-8 від 21.05.2015 підтверджено місце служби [PERSON] з 1999 року (а.с.16), а від 22.05.2015 року про доходи підтверджено розмір постійного заробітку відповідача-позивача за 2014-2015 роки (а.с.15). Стосовно визначення місця проживання дітей [PERSON], 2005 р.н., та [PERSON], 2011 р.н., суд виходить з наступного. Згідно з ч. 3 та 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідачем-позивачем в обґрунтування зустрічного позову про визначення місця проживання малолітньої дочки [PERSON] з ним подано суду докази про наявність окремого житла (копія будинкової книги, а.с.25-34, та довідка власника житла, а.с.17), дані про працевлаштування та постійний дохід (а.с.15-16), характеристику з місця роботи та відгуки колег (а.с.18-20). Також в обгрунтування неналежного виконання позивачем-відповідачем [PERSON] відповідачем-позивачем подано суду довідку УДСНС України в Івано-Франківській області №15 П/І від 03.06.2015 з якої вбачається, 28.02.2015 працівниками групи рятувальних робіт через балконне вікно на 9-му поверсі 9-ти поверхового будинку проникли в середину квартири [ADDRESS] корп. 2 у м.Івано-Франківську та відчинили двері. В помешканні квартири у задовільному стані перебував 3-річний син власниці квартири [PERSON], 1979 р.н. (а.с.21). В той же час, суд звертає увагу на те, що вказаний документ не містить будь-яких даних щодо неналежного виконання [PERSON] батьківських обов'язків щодо дочки [PERSON], внаслідок чого доцільно визначити місце останньої з батьком. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування, що затверджений рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №568 від 08.10.2015, за результатами психологічного обстеження [PERSON] відомо, що емоційно близькою, авторитетною та значимою для неї є мама. Дівчинка ідентифікує себе з сім'єю, у якій проживає на даний момент: мамою та молодшим братом [PERSON]. У дитини простежується позитивне відношення до батька. Зі слів [PERSON], вона охоче спілкується з татом, у них добрі стосунки. Дівчинка хотіла би проживати з матір'ю, а батька хотіла би відвідувати, приходити до нього в гості (а.с.70-73). Відповідно до вказаного висновку, орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради вважає за доцільне після розірвання шлюбу між сторонами визначити місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] з матір'ю [PERSON]. Суд, з'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої доводи, не знаходить передбачених ч.6 ст.19 СК України підстав для непогодження з цим висновком, оскільки він є належно обґрунтованим та не суперечить інтересам дітей. З огляду на викладене, ставлення сторін до своїх батьківських обов'язків, того, що, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] р.н. є малолітніми на даний час, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, суд вважає, що слід визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з матір'ю [PERSON], а тому первинний позов [PERSON] у частині про визначення місця проживання дітей з нею слід задовольнити, а у задоволенні вимоги зустрічного позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини [PERSON] з батьком (позивачем за зустрічним позовом) слід відмовити. Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. За ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Про способи виконання обов`язку утримувати дітей в досудовому порядку сторони не домовилися, нотаріальних договорів не укладали. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За приписами ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Статтею 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує визначення місця проживання обидвох дітей з позивачем, наявність постійного заробітку (доходу) відповідача, а тому суд вважає, що вимога про стягнення аліментів підлягає до часткового задоволення в розмірі 1/3 частини від доходу відповідача щомісячно, але не менше 30 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення старшою дитиною повноліття, починаючи з дня пред'явлення позову в суд. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. На підставі ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно із ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Тому судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі наведеного, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», ст.ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік», ст.ст. 104, 110, 112, 153, 157, 159, 160, 161, 180, 181 ч. 3, 182 ч. 2, 191 Сімейного кодексу України, ст. 29 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial