Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], в якому просить виселити відповідача з житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. В зазначеному житловому будинку спільно із позивачем [PERSON] проживає відповідач - [PERSON], дочка - [PERSON], син - [PERSON], син - [PERSON] На даний час шлюб між сторонами розірвано. Відповідач [PERSON] на даний час не працює, його поведінка є неналежною, зокрема, останній не сплачує комунальні послуги, часто з'являється в стані алкогольного спяніння та не дозволяє позивачу входити до її житлового будинку, вчиняє сварки та бійки. Крім того, позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] робить неможливим проживання із ним в одному будинку, позивач [PERSON] просить виселити відповідача з належного їй на праві власності житлового будинку та стягнути з відповідача судові витрати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи. [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач [PERSON], представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили з підстав, наведених у запереченні на позовну заяву. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає виходячи з наступного. Як вбачається з копії реєстраційного посвідчення виданого Монастириським районним бюро технічної інвентаризації від 17.11.2004 року, житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Монастириського районного нотаріального округу від 16.11.2004 року за №76. Згідно довідки №375 від 13.07.2016 року виданої виконавчим комітетом Дубенківської сільської ради Монастириського району Тернопільської області, [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS]. До складу її сім'ї входять: [PERSON], 1978 р.н. - чоловік, [PERSON], 1991 р.н. - дочка, [PERSON], 1996 р.н. - син, [PERSON], 1988 р.н. - син. Як вбачається з копії рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 23.03.2016 року, шлюб між сторонами розірвано. Позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] від 23.11.2004 року, виданого УПФ України в м.Монастириська Тернопільської області. В обґрунтування позовних вимог, позивач [PERSON] посилається на те, що відповідач [PERSON] порушує правила співжиття, зокрема останній не сплачує комунальні послуги, часто з'являється в стані алкогольного спяніння та не дозволяє позивачу входити до її житлового будинку, вчиняє сварки та бійки, чим робить неможливим проживання із ним в одному житловому будинку. Згідно ч.3 ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.116 Житлового кодексу України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які сумісно з ним проживають, систематично руйнують, псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи одному будинку, а заходи попередження та громадського впливу виявились марними, виселення винних на вимогу наймача або інших зацікавлених осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Під порушенням правил співжиття слід розуміти вчинення умисних дій, пов'язаних з нехтуванням загальноприйнятими нормами спільного проживання людей в квартирі, будинку. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного суду України у пункті 17 постанови №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (з наступними доповненнями та змінами), при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим проживання з ними в одній квартирі, будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніш вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивного результату. Маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходів громадського впливу, вжитих на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). З наведеного вбачається, що для застосування норм ст. 116 ЖК України необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем [PERSON] не надано суду жодних доказів того, що відповідач [PERSON] систематично порушує правила співжиття, а також того, що до останнього застосовувались заходи попередження або громадського впливу. Посилання позивача [PERSON] на те, що відповідач [PERSON] неодноразово притягався до адміністративної відповідальності суд оцінює критично, виходячи з наступного. Як вбачається з повідомлення №6639/111/01/2016 від 14.10.2016 року, виданого Монастириським відділенням поліції Теребовлянського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області, [PERSON] в період з 01.07.2015 року по 01.10.2016 року до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягався. При цьому, 11.07.2016 року, до суду направлено матеріали кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №12016210140000102 від 11.07.2016 року про обвинувачення [PERSON] за ч.1 ст.125 КК України. Згідно ухвали Монастириського районного суду Тернопільської області від 29.08.2016 року, кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016210140000102 від 11.07.2016 року про обвинувачення [PERSON] за ч.1 ст.125 КК України закрито в зв'язку з відмовою потерпілої від обвинувачення. Крім того, згідно характеристики №376 від 15.07.2016 року, виданої Дубенківською сільською радою Монастириського району Тернопільської області на [PERSON], останній по місцю проживання характеризується позитивно, користується повагою серед молоді та громадян села. Як вбачається з довідки №634 від 13.10.2016 року, виданої КУ Монастириської районної ради «Монастириське районне територіальне медичне об'єднання» [PERSON] на обліку лікаря нарколога та психіатра не перебуває. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ч.ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи наведені обставини справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки при розгляді даної справи не знайшов свого підтвердження факт систематичного порушення відповідачем [PERSON] правил співжиття та застосування до останнього заходів запобігання і громадського впливу.

Outcome: dismissed