Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], вказавши, що 20.02.2014 року між сторонами було укладено договір позики на суму 10000 гривень, за яким [PERSON] отримала зазначену суму, зобов'язавшись повернути її до 31.03.2014 року. Оскільки відповідач позику у встановлений строк не повернула, просить стягнути 10000 гривень в рахунок погашення заборгованості за договором позики, 2000 гривень штраф, та 23,83 гривні - 3% річних за період прострочення виконання зобов'язань, а також судовий збір. Позивач в судовому засіданні на позові наполягав повністю на підставах, зазначених в позові. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, вказавши, що дійсно уклала договір позики, отримавши 10000 гривень, але повернула позивачеві 2200 гривень, документів на підтвердження чого не має. Згодна з позовними вимогами в частині повернення суми позики, але не згодна сплачувати штраф та 3% річних. При дослідженні матеріалів справи встановлено таке. 20.02.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримала 10000 гривень, зобов'язавшись повернути вказані кошти в строк до 31.03.2014 року. Факт укладення договору позики та фактичного отримання коштів відповідач в судовому засіданні не заперечувала. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статті 546, 549 ЦК України передбачають можливість забезпечення виконання зобов'язання неустойкою (штрафом, пенею). Як вказує ст. 625 ч. 2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді застосування індексу інфляції та 3% відсотків річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Статтями 10, 60 ЦПК України обов'язок доведення обставин, які є підставою вимог або заперечень, покладений на сторону, яка на них посилається. Стаття 11 ЦПК України вказує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Твердження відповідача щодо часткового повернення боргу в розмірі 2200 гривень суд оцінює критично та не бере до уваги, зважаючи, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження цього, а також виходячи з положень пункту 5 договору позики, відповідно до якого повернення позики підтверджується розпискою позикодавця. Зважаючи на викладене, суд вважає, що дослідженими доказами позовні вимоги підтверджені та вбачає підстави для задоволення позову у повному обсягу, а також, з урахуванням вимог ст. ст. 79, 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved