Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, а саме : квартирою квартирою [ADDRESS]. До початку розгляду справи по суті представником відповідача подано зустрічний позов, відповідно до якого [PERSON] просить в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири [ADDRESS], в зв'язку із чим відмовити у задоволенні первісного позову. В подальшому позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, згідно із якою [PERSON] просив визнати квартиру [ADDRESS] його особистою власністю. Зустрічні вимоги відповідача [PERSON] судом прийнято до спільного розгляду із первісним позовом [PERSON] В позовній заяві позивачем-відповідачем в обґрунтування заявлених вимог вказано, що сторони перебували між собою у шлюбі, який було розірвано рішенням Сарненського районного суду Рівненської області 13 липня 2012 року. Після розірвання шлюбу [PERSON] добровільно змінила місце проживання, вибувши 10 вересня 2012 року на постійне місце проживання у с.Варваровка Флорештського району Республіки Молдова, через що втратила право користування житлом у м.Сарни Рівненської області, в якому вона є зареєстрованою. В подальшому, в заяві про зміну предмета позову позивач-відповідач просив визнати вказану у позові квартиру його особистою власністю, посилаючись на те, що вказане житло було придбане ним за власні кошти, через що квартира не відноситься до спільно набутого подружжям майна. В обґрунтування зустрічних вимог у позовній заяві [PERSON] вказано, що під час шлюбу із [PERSON] сторони проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний побут, а тому житло, яке придбане під час шлюбу відноситься до спільно набутого майна, а тому належить подружжю у рівних частках. Оскільки в добровільному порядку [PERSON] відмовляється провести розподіл нерухомого майна, належного сторонам - [PERSON] звернулась із даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач-відповідач та його представники заявлені первісні вимоги підтримали повністю, зустрічні вимоги [PERSON] заперечили, пояснивши, що спірне житло, а саме : квартира [ADDRESS], була придбана за кошти, які належали особисто [PERSON], що були отримані ним від реалізації належної йому квартири у м.Дубровиця Рівненської області, а тому це житло не є спільною сумісною власністю подружжя, хоча і було придбано під час перебування останнього у шлюбі із відповідачем-позивачем. Сторона зазначає, що з моменту реєстрації шлюбу і до моменту придбання вказаного житла минуло невелика кількість часу, через що сторони не могли придбати квартиру за спільні кошти. З огляду на наведене, позивач-відповідач просить визнати відповідача-позивача такою, що втратила право користування зазначеною квартирою, оскільки вона добровільно змінила місце проживання та не проживає у квартирі №51 з 10 вересня 2012 року. Представник відповідача-позивача в судовому засіданні вимоги, заявлені [PERSON] не визнав повністю, підтримавши зустрічний позов, заявлений довірителем. В обґрунтування заявлених [PERSON] вимог представник зазначив, що сторони дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі під час якого ними була придбана квартира [ADDRESS], яка, відповідно до норм Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає розподілу між ними, оскільки при придбанні цього житла були використані і грошові кошти, надані [PERSON] Представник відповідача-позивача пояснив, що аргументи [PERSON] щодо обставин придбання квартири ним особисто за кошти, отримані від реалізації іншої квартири, є недоведеними, так як квартиру у м.Дубровиця позивачем-відповідачем було відчужено на підставі договору дарування, тобто, безоплатно. Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з урахуванням пояснень сторін, суд дійшов до наступного. Правовідносини між сторонами виникли з приводу нерухомого майна, придбаного під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбу. Вказані правовідносини регулюються нормами СК та ЦК України. Із копії рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 13 липня 2012 року, виписка із якого надана позивачем-відповідачем суду, встановлено, що 7 червня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Самбірського міського управління юстиції Львівської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що зроблено актовий запис №105. Вказаний шлюб розірвано за рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 13 липня 2012 року. Отже, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 7 червня 2003 року по 13 липня 2012 року. Із копії договору купівлі-продажу від 4 серпня 2003 року судом встановлено, що вказаного числа [PERSON] уклав договір купівлі-продажу, за яким набув право власності на квартиру [ADDRESS]. Копія витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 9 липня 2012 року доводить, що [PERSON] зареєстрував набуте право власності, та є власником цілої частки у вказаній квартирі. Відповідач-позивач зазначала, що спірне житло придбано сторонами у шлюбі, а тому воно є спільною сумісною власністю подружжя. Частиною 1 статті 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, при чому частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України - у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Так, судом достовірно встановлено, що [PERSON] придбав квартиру № 51, перебуваючи у шлюбі із [PERSON], однак, він посилається на ті обставини, що вказане майно не є спільною власністю подружжя. В обґрунтування заперечень щодо вимоги [PERSON] [PERSON] зазначено, що останній придбав спірну квартиру за грошові кошти, отримані від реалізації іншого житла, яке розташоване у м.Дубровиця Рівненської області та належало йому на праві власності. [PERSON] в суді доведено, що він на праві власності мав квартиру [ADDRESS], право на яку він набув на підставі договору дарування, що доводиться документально, а саме : дослідженою судом копією договору дарування від 29 лютого 2000 року, укладеного між [PERSON]І.(обдарований) з однієї сторони та [PERSON] [PERSON].(дарителі) з іншої сторони, із якого встановлено, що даритеі подарували, а обдарований прийняв у дар вказане житло. Із наданої суду копії договору дарування від 21 липня 2003 року судом встановлено, що вказану вище квартиру [PERSON] було реалізовано [PERSON] за договором дарування. Позивач-відповідач зазначає, що реалізація квартири відбувалась за договором купівлі-продажу, однак, правочин був оформлений як договір дарування - з метою економії коштів, які сторони мали сплатити в зв'язку із оформленням правочину. Сторона зазначає, що саме за отримані від вказаного правочину кошти і була здійснена купівля житла, що є предметом позову. Допитаний судом за клопотанням позивача-відповідача свідок [PERSON] пояснив, що тривалий час товаришує із [PERSON] Свідок зазначив, що останній купив квартиру по [ADDRESS], куди вони із дружиною - [PERSON] невдовзі і вселились. Свідок підтвердив, що у 2003 році на прохання [PERSON] їздив із ним у м.Дубровицю Рівненської області, оскільки він у вказаному населеному пункті продавав квартиру, за яку мав отримати кошти, при чому із пояснень [PERSON] йому на той момент стало відомо, що за отримані кошти позивач-відповідач має намір придбати квартиру у м.Сарни. Крім цього, свідок [PERSON] зазначив, що у м.Дубровицю у день реалізації [PERSON] квартири з ними їздили, також, батько позивача - відповідача та [PERSON] Свідок [PERSON] в суді підтвердив факт його поїздки у м.Дубровиця Рівненської області за вказаних попереднім свідком обставин, додавши, що був особисто присутнім під час передачі коштів при укладенні [PERSON] угоди по відчуженню квартири у м.Дубровиця. Свідок пояснив, що грошові кошти за квартиру, були передані [PERSON] новим власником квартири у сумі 10 000 доларів США. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 3 частини 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Представник [PERSON] в суді заперечував щодо допустимості наданих стороною доказів, вказуючи, що стосовно квартири у м.Дубровиця укладався договір дарування, що є безоплатною угодою. Однак, враховуючи ті обставини, що реалізація належної [PERSON] квартири, розташованої у м.Дубровиця Рівненської області, була здійснена у часі безпосередньо перед купівлею ним квартири [ADDRESS] (при чому квартира реалізовувалась сторонній для сім'ї [PERSON] особі, що є свідченням того, що вказаний правочин не міг бути безоплатним), з огляду на покази свідків, допитаних судом - суд вважає встановленим той факт, що спірне житло було придбане [PERSON] саме за кошти, які належали йому особисто, а саме : отримані від реалізації належного йому житла, через що підстав для розподілу спірної квартири між сторонами по справі немає. Представник відповідача-позивача вказував, що на придбання квартири, яка є предметом даного позову кошти надавались також і його довірителькою [PERSON], однак, суд вважає таку позицію сторони необґрунтованою, оскільки сторона не змогла повідомити - яку саме суму грошових коштів було внесено останньою на придбання цього житла та не надано доказів на доведення цих обставин. Частиною1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [PERSON] не надано жодних доказів на підтвердження заявленого нею позову та на спростування обставин, на які посилається [PERSON] в обґрунтування своїх вимог. В обґрунтування заперечень представником відповідача-позивача заявлено клопотання про дослідження судом аудіозапису, в якому особа із голосом, схожим на голос [PERSON], пропонує [PERSON] сплатити їй частину вартості спірної квартири. Судом не приймається до уваги вказаний доказ, так як він не відповідає вимогам, встановленим для таких доказів ч.2 ст.100 ЦПК України, а достовірність запису стороною позивача-відповідача заперечується. Таким чином, вимога [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], є необґрунтованою, а тому до задоволення не підлягає. Одночасно [PERSON] заявив вимогу про визнання квартири [ADDRESS] його особистою власністю. Договір купівлі-продажу від 4 серпня 2003 року, за яким позивач-відповідач набув право власності на вказану квартиру на даний час є чинним, право власності [PERSON] на це житло не скасовано. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. [PERSON] жодним чином права [PERSON] щодо володіння належним останньому житлом не порушувала, сам факт її звернення до суду із позовом про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири, тобто, фактичне оспорювання нею права власності позивача-відповідача на частину цієї квартири не може свідчить про порушення прав власника, а тому не є підставою для захисту його прав. З огляду на наведене, вказана вимога [PERSON] до задоволення не підлягає, оскільки відповідне право на квартиру не потребує додаткового захисту. Крім цього, [PERSON] заявлено вимогу про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, а саме : квартирою [ADDRESS] Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України - член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із наявної в матеріалах справи копії довідки №7314 від 15 квітня 2015 року, виданої КП «Житлосервіс», встановлено, що [ADDRESS] зареєстроване місце проживання [PERSON], 1979 року народження, [PERSON], 1979 року народження та [PERSON], 2006 року народження, що також підтверджується копією будинкової книги, дослідженої судом. Однак, копія акту, складеного 15 квітня 2015 року комісією у складі головних спеціалістів міськвиконкому, доводить факт не проживання [PERSON] [ADDRESS] станом на вказане число. Крім цього, обставини, вказані у позовній заяві, підтверджені копією свідоцтва про укладення шлюбу, відповідно до якого [PERSON] 12 січня 2013 року зареєструвала шлюб із [PERSON] у відділі ЗАГС Флорешть Республіки Молдова, де, згідно із повідомленням, адресованим [PERSON] №5158 від 29 серпня 2013 року та рішенням №1708 від 6 травня 2014 року МВС Республіки Молдова має тимчасовий вид на проживання та фактично проживає у Республіці Молдова з 10 вересня 2012 року. Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідач-позивач [PERSON] є зареєстрованою у належному позивачу-відповідачу на праві власності житлі, в якому не проживає більше року. Крім цього, на даний час [PERSON] не відноситься до членів сім'ї позивача. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В позовній заяві [PERSON] зазначав, що наявність реєстрації у належному йому на праві власності житлі сторонньої особи порушує його права власника цього майна, що стало підставою для звернення із позовом до суду. Враховуючи досліджені судом докази, якими доведено факт не проживання [PERSON] у належному [PERSON] на праві власності житлі, а також ті обставини, що доказів на спростування вказаних обставин відповідачем-позивачем, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України надано не було, суд вважає, що позовні вимоги позивача-відповідача в цій частині підлягають до задоволення. У зустрічному позові [PERSON] просила понесені нею витрати покласти на [PERSON] Однак, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку щодо безпідставності заявлених [PERSON] вимог - підстав для стягнення на її користь з [PERSON] сплаченого судового збору не вбачається. На підставі наведеного, ст.ст.57, 60, 69, 70 СК України, ст.ст.355, 368, 405 ЦК України,

Outcome: dismissed