Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ Банк Демарк про визнання припиненими правовідносини, що виникли з кредитного договору № 1020 від 16.08.2013 року, укладеного з ПАТ Банк Демарк з усіма змінами та доповненнями; визнання припиненими правовідносини, що виникли з договору строкового банківського вкладу (депозиту) № 556678 від 02.04.2013 року (із змінами та доповненнями) в частині обовязку банку повернути депозитний вклад в сумі 498\~318,03 грн; визнання припиненими правовідносини, що виникають з договору № 1020/1 застави майнових прав на грошовий депозит від 16.08.2013 року, укладеного з ПАТ Банк Демарк з усіма змінами та доповненнями (а.с.3-5). Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02.04.2013 року між [PERSON] та ПАТ Банк Демарк укладено договір строкового банківського вкладу № 556678, за умовами якого позивачем внесено на рахунок банку 600\~000 грн. В наступному, 16 серпня 2013 року між [PERSON] та ПАТ Банк Демарк укладено кредитний договір №1020, відповідно до якого відповідач надав кредит в розмірі 500\~000 грн, з кінцевим терміном повернення 07.04.2015 року. В той же день між сторонами укладено договір застави №1020/1 на банківський вклад, що відкритий 16.08.2013 року. Зазначає, що 28.08.2014 року звернувся до банку із заявою про припинення дії договору банківського вкладу, повернення належних коштів в сумі 600\~000 грн та перерахування відповідної частини коштів на погашення кредиту. Проте, банком відмовлено у задоволенні вказаних вимог, оскільки вказана операція відбудеться без надходження «живих» коштів. Вказує, що станом на 29.08.2014 року заборгованість по кредиту становить 498\~318,03 грн, з них по кредиту 489\~678,23 грн, по відсоткам 8\~639,80 грн. Позивач вважає відмову банку незаконною, а тому у відповідності до положень ст..ст.601, 606 ЦК України просить визнати припиненими правовідносини, що виникли з кредитного договору та договору застави майнових прав на грошовий депозит та частково припиненими правовідносини, що виникли з договору строкового банківського вкладу. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, при цьому посилався на обставини, викладені в позові. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у відповідності до письмових заперечень, які долучено до матеріалів справи (а.с.34). Зазначила, що позивачем своєчасно сплачувався кредит та нараховані відсотки, дійсно станом на 29.08.2914 року заборгованість по кредиту становить 498\~318,03 грн, з них по кредиту 489\~678,23 грн, по відсоткам 8\~639,80 грн. Представник третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд визнав можливим справу розглянути у відсутності представника третьої особи, на підставі наявних у матеріалах справи доказах. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог і наданих суду доказах, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи 02 квітня 2013 року між позивачем та ПАТ «Банк «Демарк» було укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) №556678, згідно з яким банк відкрив позивачу депозитний рахунок для залучення коштів зі строком зберігання 12 місяців 5 днів до 07.04.2014 року. За користування коштами банк щомісяця нараховує проценти на суму вкладу з розрахунку 20% річних (а.с.8). Відповідно копії виписки по рахунку [PERSON] вніс на рахунок банку 600\~000 грн (а.с.17). Договором №1 від 05 березня 2014 року та договором №2 від 11 серпня 2014 року були внесені зміни до договору строкового банківського вкладу (депозиту) №556678 від 02.04.2013 року щодо дати повернення вкладу та щодо дострокового припинення строку зберігання вкладу, відповідно до яких датою повернення вкладу є 07 квітня 2015 року (а.с.9). В подальшому, 16 серпня 2013 року між сторонами укладено кредитний договір №1020, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 500\~000 грн з кінцевим строком повернення 07.04.2014 року, а позичальник зобовязався сплачувати 23% річних на фактичну суму заборгованості за кредитом (а.с.6-7). В той же день між банком та позичальником укладено договір застави майнових прав на грошовий кредит №1020/1 (а.с.10), яким заставодавець зобовязаний повернути заставодержателю кредитні кошти в розмірі 500\~000 грн, сплатити винагороди за користування кредитом та сплатити можливі штрафні санкції, визначені у кредитному договорі. Також заставодавець передав у заставу заставодержателю право вимоги на отримання частини депозитного вкладу в сумі 600\~000 грн, що випливає із договору строкового банківського вкладу (депозиту) №556678 від 02.04.2013 року. В подальшому, 05 березня 2014 року між сторонами укладено договір № 1 про внесення змін до кредитного договору № 1020 від 16.08.2013 року (а.с.11), відповідно до якого банк надає позичальнику кредит у розмірі 500\~000 грн, залишок заборгованості по кредиту на дату укладання цього договору становить 492\~266,99 грн, з кінцевим строком повернення 07.04.2015 року. Укладені сторонами договори передбачали право вкладника достроково розірвати договір банківського вкладу (п.3 договору строкового банківського вкладу) та право на дострокове погашення кредитного договору (п.3.6.1. кредитного договору). Питання повернення вкладів регулюється зазначеним договором та ЦК України. Згідно з положеннями\~\~ч. 1 ст. 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Тоді як, ч. 2 ст. 1060 ЦК України містить імперативну норму про обов'язок банку видати\~\~ вкладнику за його першою вимогою кошти. Згідно правового висновку Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року, за змістом статей 526 та 1058 ЦК зобовязання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). Як вбачається із матеріалів справи 28.08.2014 року [PERSON] звернувся до банку з вимогою про припинення дії договору строкового банківського вкладу (депозиту) №556678 від 02.04.2013 року та перерахування необхідної суми вкладу на погашення кредиту від 16.08.2013 року (а.с.15). Листом від 25.09.2014 року ПАТ «Банк «ДЕМАРК» було повідомлено [PERSON]М про неможливість проведення запропонованої операції у звязку з ненадходженням «живих» коштів (а.с.16). Як вбачається з матеріалів справи, станом на 29.08.2014 року заборгованість по кредитному договору становить 498\~318,03 грн, з них по кредиту 489\~678,23 грн (а.с.19), по відсоткам 8\~639,80 грн. (489\~678,23 грн х 23 % /365 х 28). Вказана обставина визнана представником відповідача, а тому в силу ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Посилання представника відповідача на постанову Правління Національного банку України від 19 серпня 2014 року № 504/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк «Демарк» до категорії проблемних, п. 1 та п.2 якої передбачено: погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями банку «Демарк», приймати тільки в грошовій формі; зупинення банком «Демарк» здійснення операцій щодо зарахування на рахунки фізичних осіб коштів, що перераховуються з рахунків, відкритих у бинку «Демарк» - не можуть бути взяті судом до уваги. Так, відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Положеннями ч. 2 ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» передбачено, що нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом помякшують або скасовують відповідальність. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 529 ЦК України кредитор має право не приймати від боржника виконання його обовязку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Отже, за змістом наведених норм права зобовязання банку полягає у виплаті депозитних коштів на умовах та в порядку, встановлених договором. Разом з тим, нормативно-правові акти Національного банку України не є актами цивільного законодавства України у розумінні ст. 4 ЦК України, оскільки є нормативно-правовими актами органу державного управління. Тобто, вищезазначена постанова НБУ не встановлює нових прав або обовязків для громадян, не може зачіпати їх права, свободи та інтереси, а банк зобовязаний виконувати договір депозитного вкладу відповідно до його умов, положень Цивільного кодексу України, а не постанов Правління Національного банку України. Не заслуговують на увагу суду також посилання представника відповідача на наявність ліквідаційної процедури у Банку, оскільки заява [PERSON] надійшла до Банку 28 серпня 2014 року, тобто до впровадження тимчасової адміністрації та процедури ліквідації . Крім цього, жодні норми права, якими регулюються спірні правовідносини, не містять у собі заборони на припинення зобовязань у звязку з поєднанням боржника і кредитора банку в одній особі на стадії ліквідації банку. Відповідно до норм ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, відповідно до ст. 626 ЦК України. За таких умов, суд приходить до висновку, що 28 серпня 2014 року Банк, отримавши заяву [PERSON] (а.с.15), зобов'язаний був здійснити списання грошових коштів з депозитного рахунку строкового банківського вкладу (депозиту) №556678 від 02.04.2013 року та направити їх на погашення поточної заборгованості за Кредитним договором №1020 від 16.08.2013 року. Зазначене свідчить, що в правовідносинах, що виникли між ПАТ «Банк «Демарк» та [PERSON]М, відбулося поєднання боржника і кредитора в грошовому зобов'язанні. На підставі ст. 606 ЦК України зобов'язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі. Враховуючи, що законодавство України не ототожнює поняття правочин та зобов'язання, зокрема, один правочин може містити в собі декілька зобов'язань; в розумінні ст. 606 ЦК України припиняється саме зобов'язання. Укладені правочини, в яких є одні і ті ж зобов'язання один щодо одного, а саме грошові зобов'язання, підлягають припиненню у зв'язку з поєднанням в зобов'язаннях боржника і кредитора в одній особі. За таких умов, припинення зобов'язань за Кредитним договором тягне за собою припинення зобов'язань за договором застави. З огляду на вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 730,80 грн. (214,6 грн х3). На підставі наведеного та

Outcome: approved