Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, Державної Казначейської служби України, Головного управління державної Казначейської служби у Черкаській області про відшкодування шкоди, посилаючись на те, що постановою Золотоніського міськрайонного суду від 08.11.2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2011 року позов [PERSON] до УПСЗН Золотоніської міської ради, ГУПСЗН Черкаської обласної державної адміністрації про стягнення грошової допомоги було задоволено частково - визнано протиправною бездіяльність щодо проведення перерахунку та виплати позивачу щорічної разової допомоги до 5 травня 2011 року та зобов`язано виплатити вказану допомогу. В добровільному порядку рішення суду не виконано навіть частково. Після звернення про виконання рішення у примусовому порядку 25.11.2019 року заборгованість за судовим рішенням була виплачена в сумі 3360,00 грн. Вказаною бездіяльністю йому було заподіяно як матеріальної так і моральної шкоди, оскільки він не може користуватися належними йому коштами у зв`язку з чим було порушено його право власності, він вимушений втрачати свій час та кошти для відстоювання своїх прав. Вказана бездіяльність, яка триває не один рік, є образливою для нього, що призвело до його знервованості, погіршення стану його здоров`я, нервових стресів, погіршилися стосунки з оточуючими людьми, тощо. Розмір моральної шкоди, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини має становити не менше 64000,00 грн., а саме 210000,00 грн. Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем в сумі 3556,37 грн. (оскільки відраховані кошти з пенсії не повернуті. Відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. А тому відшкодування державою коштів за рішенням суду є грошовим зобов`язанням, і відповідно позивач має право на застосування та стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. Обов`язки нараховувати та виплачувати кошти передбачені Законом «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». З рішення суду ці обов`язки не виникають. Визнання судом неправомірними дій виплати допомоги та зобов`язання провести такий перерахунок підтверджують факт неналежного виконання зазначених обов`язків у минулому. Тим самим у разі невиконання обов`язків визначених законом, держава повинна компенсувати шкоду незалежно від того, коли суд встановив порушення. Розрахунок суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми відповідно становить: 864,39 грн. - 3% річних; 7933,30 грн. - індекс інфляції. Загальна сума позовних вимог становить: 210000 грн. моральна шкода; 864,39 грн. - 3% річних; 7933,30 грн. - індекс інфляції, всього 218797,69 грн. Просить стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] грошові кошти (шкоду) в розмірі 218797,69 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник Міністерства юстиції України в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві, який приєднаний до матеріалів справи. Представник Державної Казначейської служби України, Головного управління державної Казначейської служби у Черкаській області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що на час розгляду даної справи рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08.11.2011 року виконано. Казначейство виконуючи рішення суду діяло виключно в межах свої повноважень. Вважає, що заявлена позивачем сума моральної шкоди необґрунтована. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] являється учасником бойових дій, що підтверджується наявним в матеріалах справи копією посвідчення серія 595396 від 28.07.1998 року. Постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08.11.2011 року визнано протиправними дії Головного управління праці та соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації по виплаті [PERSON] у меншому розмірі одноразової щорічної допомоги до 5 травня у 2011 році (ч. 5 ст. 12 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту»). Також даним рішенням зобов`язано Головне управління праці та соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації провести перерахунок та виплатити одноразову щорічну допомогу до 5 травня 2011 року [PERSON] у відповідності до ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» - 5 мінімальних пенсій за віком, виходячи з мінімальної пенсії за віком, яка визначене частиною 1 ст. 28 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за відповідний період 2011 року, з урахуванням проведених за цей період виплат. В решті позовних вимог відмовити. В подальшому ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.05.2013 року вказану постанову суду від 08.11.2011 року залишено без змін. На виконання рішення суду Золотоніським районним судом Черкаської області 25.07.2013 року було видано виконавчий лист. Позивач в своєму позові зазначає, що постанова суду на даний час в добровільному порядку не виконана навіть частково. В той же час, позивач в позовній заяві зазначає, що після звернення про виконання рішення у примусовому порядку 25.11.2019 року заборгованість за судовим рішенням була виплачена в сумі 3360,00 грн. Суд не погоджується з таким твердженням позивача та оцінює його критично, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішення суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. У відповідності до пункту 9 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України, установлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету: рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Закон України від 05.06.2012 № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон № 4901) встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та особливості їх виконання. Статтею 2 Закону № 4901 визначено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган. Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а вразі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ч. 1 ст. 3 Закону № 4901). Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 4901 виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. На виконання вимог Закону № 4901 прийнятий Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2013 № 440 (далі - Порядок № 440). Відповідно до п. З Порядку № 440 рішення подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості. Відповідно до п. 9 Порядку № 440 відповідальна особа органу ДВС не пізніше десяти робочих днів з дня внесення рішення до Реєстру зобов`язана надіслати заявнику і боржнику за їх місцезнаходженням повідомлення про прийняття такого рішення для обліку із зазначенням черги, до якої воно включено. Про здійснення нарахування та/або виплати боржник, його правонаступник або орган державної влади, який прийняв рішення про припинення боржника - юридичної особи, зобов`язаний повідомити відповідальній особі протягом десяти робочих днів з дня отримання повідомлення з наданням відповідного документа про здійснення нарахування, підписаного уповноваженою особою і завіреного гербовою печаткою (абзац 4 пункту 10 Порядку № 440 в редакції, що діяла на час звернення Позивача до органів ДВС). Згідно з п. 13 Порядку № 440 передача рішень до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, здійснюється окремо щодо кожної черги щокварталу до 10 числа місяця, що настає за звітним періодом. Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік (п. 19 Порядку № 440). Відповідно до п. 20 Порядку № 440 погашення заборгованості здійснюється Казначейством в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 (далі-Порядок № 845). Порядок № 845 визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення. Відповідно до п. 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Пунктом 6 Порядку № 845 передбачено, що у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб заяву з необхідними документами. Оскільки Порядком № 440 передбачено особливий порядок передачі рішень до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, черговість їх надходження визначається актами приймання-передавання, які надходять щокварталу. Листом Управління ДВС ГТУЮ у Черкаській області від 05.10.2018 року № 2.2.-12/4666, що надійшов до Головного управління Державної казначейської служби України у Черкаській області, надійшов акт приймання-передавання за ІІІ квартал 2018 року згідно якого надійшов виконавчий лист виданий Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області від 25.07.2013 по справі № 2-а-7699/2011 виданий на виконання постанови суду від 08.11.2011 року, що прийнята на користь позивача. Відповідно до інформації Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації від 19.09.2018 №18/1165 виплаті на користь позивача підлягають кошти в сумі 3360,00 грн. Отже, виконавчий документ про стягнення заборгованості відповідно до постанови Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08.11.2011 року, поставлений на облік 08.10.2018, а належні кошти отримані позивачем 25.11.2019, що ним підтверджується. Перерахування коштів із затримкою відбувалось не через протиправні дії або бездіяльність органів Казначейства, а виключно у зв`язку з наявністю сформованої черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів та передбаченими у Законах про Державний бюджет України обмеженими асигнуваннями для погашення наявної заборгованості за поданими судовими рішеннями. Аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14.06.2018 по справі № 804/3242/17. Відповідно до ст. 23 ЦПК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 2 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Отже, як вбачається, зі змісту ст. 1167 ЦК України у відповідачів відсутній обов`язок перед позивачем щодо обов`язкового відшкодування моральної шкоди. Натомість відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушені права власності, в тому числі інтелектуальної, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних явищ. Згідно п. 4 ППВСУ №4 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В судовому порядку не встановлено факт вчинення відповідачами незаконних дій або бездіяльності, що призвели до не виплати позивачу коштів. Крім того, позивачем не надано підтверджуючих документів, на підтвердження погіршення стану здоров`я, знервованості, погіршення стосунків з оточуючими людьми, а також підтвердження причинно-наслідкового зв`язку, що саме невиконання рішення суду спричинило вищезазначені події. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, вимогу позивача щодо стягнення моральної шкоди необґрунтованою та такою що не підлягає до задоволення. Більш того, суд вважає, що всі наведені позивачем докази моральних страждань не підтверджені документально, а є виключно його переконання. Крім того, позивач просить стягнути з Державного бюджету 3 % річних в сумі 864,39 грн. та інфляційних втрат в розмірі 7933,30 грн. посилаючись на ст. ст. 509, 524, 533-535 та 625 ЦК України, суд вважає, що такі вимоги до задоволення не підлягають, оскільки відносини які виникли між позивачем та Головним управлінням праці та соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації мають соціальну природу, а тому не регулюються нормами цивільного права. В даному випадку вказані статті ЦК України не можуть бути застосовані щодо відносин, які регулюють перерахунок одноразової щорічної допомоги до 5 травня у 2011 році. Більш того, рішення з питань соціального забезпечення не тягне за собою виникнення зобов`язань передбачених цивільним законодавством. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, після детального з`ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд дійшов висновку, що позивачем в судовому засіданні не доведено обставини, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог, а тому суд вважає що позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed