Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення солідарно заборгованості за договором позики. Позов мотивований тим, що 29.10.2008 року та 09.03.2009 року за договорами позики позивач передав відповідачам 76 248 грн 00 коп. В строк, встановлений договорами, відповідачі позику не повернули, що змусило позивача звернутися до суду про стягнення суми заборгованості. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 19.09.2011 року з відповідачів солідарно стягнуто 76 248 грн 00 коп. Позивач вказує, що до січня 2016 року вказане рішення суду не було виконане, а тому відповідно до ст. 625 ЦК України просить стягнути 10657 грн 08 коп. - 3 % річних за період з 05.03.2009 року по 05.01.2016 року за договором позики від 29.10.2008 року, 5 036 грн 25 коп. - 3 % річних за період з 09.06.2009 року по 09.01.2016 року за договором позики від 09.03.2009 року, 61 044 грн 77 коп. збитків від інфляції за період з 05.03.2009 року по 05.01.2016 року за договором позики від 29.10.2008 року, 29 131 грн 20 коп. збитків від інфляції за період з 09.06.2009 року по 09.01.2016 року за договором позики від 09.03.2009 року. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав. Відповідач, [PERSON], в судовому засідання проти задоволення позову заперечив. Зазначив, що вимоги щодо сплати 3% річних та інфляційних були предметом розгляду суду апеляційної інстанції в межах справи № 22ц-2984/11, а тому повторний їх розгляд є неможливим, а суд зобов'язаний закрити провадження у справі. Крім того, вказує на пропуск строку позовної давності, оскільки з часу порушення права позивача - березень, червень 2009 роки минуло 7 років, тоді як загальний строк позовної давності складає 3 роки. При цьому вказує, що строк позовної давності за вказаними вимогами не переривався. Відповідач, [PERSON], підтримала доводи [PERSON] Третя особа, [PERSON], в судовому засіданні проти задоволення позову також заперечив. Зазначив, що за договором позики з відповідачів вже стягнуті кошти. Підстави для стягнення додаткових коштів відсутні. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що 29.10.2008 року між сторонами укладено договір позики, що підтверджується розпискою /а.с.8/. За умовами цього договору позивач позичив відповідачам 50 748 грн 00 коп. строком до 05.03.2009 року. Крім того, 09.03.2009 року сторонами укладено договір позики, що підтверджується розпискою /а.с.8/. За умовами цього договору позивач позичив відповідачам 25 500 грн 00 коп. строком до 09.06.2009 року. В строк, встановлений договорами відповідачі позику не повернули, що змусило позивача звернутися до суду з позовом про стягнення суми заборгованості. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 19.09.2011 року з відповідачів солідарно стягнуто 76 248 грн 00 коп. Як вказує позивач, до січня 2016 року вказане рішення суду не було виконане, а тому відповідно до ст. 625 ЦК України просить стягнути з відповідачів солідарно 3 % річних та збитки від інфляції, нараховані на суму заборгованості, за період з 05.03.2009 року по 05.01.2016 року за договором позики від 29.10.2008 року та за період з 09.06.2009 року по 09.01.2016 року за договором позики від 09.03.2009 року. В абз. 1, 2 п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Отже, позовні вимоги про стягнення 3 % річних та збитків від інфляції, нараховані на суму заборгованості за договорами позики після набрання законної сили рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 19.09.2011 року, є обґрунтованими. Виходячи з суми боргу та періоду несплати сума заборгованості складає: 10415 грн 00 коп. - 3 % річних за період з 05.03.2009 року по 05.01.2016 року за договором позики від 29.10.2008 року, 5 041 грн 00 коп. - 3 % річних за період з 09.06.2009 року по 09.01.2016 року за договором позики від 09.03.2009 року, 61 980 грн 15 коп. збитків від інфляції за період з 05.03.2009 року по 05.01.2016 року за договором позики від 29.10.2008 року, 29 588 грн 18 коп. збитків від інфляції за період з 09.06.2009 року по 09.01.2016 року за договором позики від 09.03.2009 року. Позивачем такі вимоги заявлені відповідно в сумі: 10 657 грн 08 коп., 5 036 грн 25 коп., 61 044 грн 77 коп., 29 131 грн 20 коп. Вказані позовні вимоги, крім вимоги про стягнення 10657 грн 08 коп. - 3 % річних за період з 05.03.2009 року по 05.01.2016 року за договором позики від 29.10.2008 року, заявлені в меншому розмірі. Остання вимога в більшому розмірі. Таким чином, оскільки суд не має право виходити за межі позовних вимог, вважає, що позовні вимоги остаточно підлягають задоволенню в сумі: 3 % - 10 415 грн + 61 044 грн 77 коп. = 71 459 грн 77 коп.: інфляційні - 5 036 грн 25 коп.+ 29 131 грн 20 коп. = 34 167 грн 45 коп. При цьому суд відхиляє докази на підтвердження сплати відповідачами 1 000 грн 00 коп. відповідно до квитанції від 29.12.2011 року, оскільки така квитанція не є належним доказом. Відповідно до графи «призначення платежу» ці кошти перераховані для поповнення карткового рахунку позивача, таким чином відсутні докази того, що кошти сплачені саме на погашення заборгованості за рішенням суду. Що стосується проплат по 100 грн в 2015 році, то відповідно до письмових заперечень відповідачів на позов, вони зараховувалися не [PERSON], а на погашення виконавчого збору. Відтак, і не могли вплинути на розрахунок 3% і інфляційних. Суд відхиляє доводи відповідачів щодо пропуску позивачем строку позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Згідно ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що позивачем було пред'явлено позов про стягнення основної суми боргу за договором позики в межах трирічного строку, встановленого ст. 257 ЦК України. Вимоги щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат є похідними від вимог щодо стягнення основної суми боргу, а відтак, з поданням позову перебіг позовної давності переривається. Оскільки після переривання перебіг позовної давності починається заново позивач вправі звернутися до суду із позовними вимогами щодо стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу оскільки він не вважається таким, що пропустив строк позовної давності. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі ВССУ від 06.11.2013 року у справі №6-11878св13. Таким чином, після звернення до суду з позовом про стягнення основної суми боргу за договорами позики строк позовної давності щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат також перервався. Разом із тим, після набрання законної сили рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 19.09.2011 року відповідачі протягом 5 років не сплачують кошти, присуджені судом, що є триваючим правопорушенням. Особливістю таких правопорушень є те, що в них постійно відбувається початковий момент перебігу позовної давності з кожним новим порушенням права стягувача. (Висновок ВССУ, сформований в ухвалі від 21.10.2015 року у справі №6-24300св15). Тобто в цьому випадку неможливо встановити момент, з яким можливо пов'язати початок перебігу строку позовної давності. Враховуючи такі правові позиції, суд приходить до висновку, що предмет захисту в даних правовідносинах не обмежений у часі. Подібна правова позиція викладена також і в ухвалі Апеляційного суду Полтавської області від 27.02.2013 року у справі 22-ц/786/492/2013. Посилання відповідача на правові позиції ВГС України суд відхиляє, оскільки обставини цієї справи відмінні від тих, на які посилаються відповідачі. Посилання відповідачів на те, що аналогічні вимоги були предметом розгляду суду в межах справи № 22ц-2984/11 не підтверджені жодним доказом. Згідно рішення Апеляційного суду Полтавської області від 19.09.2011 року у цій справі предметом спору була сума основного боргу за договором позики. Судові витрати підлягають стягненню з відповідачів в порядку ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial