Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 28 вересня 2015 року йому на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Разом з цим, у нього не має можливості вільно розпоряджатися належними йому, як власнику, правами щодо будинку, зокрема оформити субсидію для відшкодування комунальних послуг, так як у вказаному житлі зареєстрований відповідач [PERSON] . Оскільки останній там не проживає, власником чи співвласником зазначеного будинку не є, знаходиться у Республіці Литві, при цьому добровільно вчинити дії по зняттю з реєстрації місця проживання відмовляється, тому позивач просить усунути йому перешкоди в користуванні майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням [ADDRESS] . У судове засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат Ганчак В.І. не з`явилися, однак остання подала заяву, в якій просила розгляд справи провести у їх відсутності, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився без поважних причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив, відзив не подав, а тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, ст. ст. 280-282 ЦПК України. У судове засідання представник Перечинської міської ради Закарпатської області як третьої особи також не з`явився, подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 28 вересня 2015 року належить житловий будинок [ADDRESS] , що стверджується витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 44679016 від 28 вересня 2015 року (а. с. 4-5, 6). Також встановлено, що у зазначеному будинку з 12 травня 2006 року зареєстрований, однак фактично не проживає [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою адміністратора відділу ЦНАП Перечинської міської ради № 309 від 10 лютого 2020 року та копією будинкової книги для прописки громадян (а. с. 7, 8-10). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 цього Кодексу власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Як вбачається з п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 7 лютого 2014 року, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Оскільки [PERSON] у будинку [ADDRESS] не проживає тривалий час, користування таким на підставі договору найму ним не доведено, він не є членом сім`ї позивача, при цьому його реєстрація створює перешкоди [PERSON] як одноосібному власнику вказаного будинку у здійсненні права користування та розпорядження таким, тому суд приходить до висновку, що позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування вищезазначеним житловим будинком є обґрунтованим. Також з відповідача підлягають стягненню сплачені позивачем судові витрати, що відповідає положенням ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved