Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, у якій просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою також зареєстровані його сестра [PERSON] та племінники [PERSON] , [PERSON] . Однак останні у вказаному будинку фактично не проживають, оскільки мають інше місце проживання. Відповідачі не сплачують кошти за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги, а також не несуть витрати з утримання будинку, прибудинкової території та не беруть участі у спільному побуті. Жодних перешкод у користуванні житловим приміщенням він відповідачам не чинять. У зв`язку з тим, що факт реєстрації відповідачів у будинку створює перешкоди йому, як власнику житла у здійсненні прав власності, просить суд позов задовольнити. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 06 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 12 листопада 2020 року відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву [PERSON] , у якому просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначає, що позивачем вказано у позовній заяві про те, що він є власником будинку на підставі витягу, однак з такого вбачається, що державна реєстрація права власності відбулася 27 серпня 2020 року. Таким чином, право вимоги позивача на підставі ст. 405 Цивільного кодексу України (член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом) ще не наступило, оскільки він є власником житла з 27 серпня 2020 року. Крім того, між нею та [PERSON] була домовленість про те, що вона не заперечуватиме щодо прийняття спадщини ним, а її діти відповідачі у справі залишатимуться зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 26 травня 2020 року за позовом [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 19 листопада 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 20 січня 2021 року представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] просили задовольнити позовні вимоги, з підстав наведених у позовній заяві. В судовому засіданні 20 січня 2021 року відповідач [PERSON] пояснила, що тривалий час допомагала позивачу, однак з часу коли, він почав процес оформлення спадщини відносини між ними не підтримує. Вона має бажання проживати у зазначеному будинку. Також на запитання судді, чи вона вживає заходів для цього, повідомила, що не вживає. Зазначила, що проживає в с. Калинівка Яворівського району Львівської області близько 25 років. В судовому засіданні 20 січня 2021 року відповідач [PERSON] пояснив, що не проживає у вказаному будинку близько 15 років. Спадщину він не приймав, оскільки між його мамою [PERSON] та позивачем [PERSON] була домовленість про те, що останній приймає спадщину, а він та його брат залишаться зареєстрованими у вказаному будинку. Також вказав, що, можливо в майбутньому матиме намір проживати у вказаному будинку. В судове засідання, призначене 08 лютого 2021 року позивач, представник позивача, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не прибули, про розгляд справи повідомлені належним чином, що підтверджується розпискою, наявною в матеріалах справи. Причин неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не подали. Відповідач [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутності, у задоволенні позову просить відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Бунівської сільської ради Яворівського району Львівської області, в судове засідання не прибув, про розгляд справи третя особа повідомлена належним чином. Зважаючи на викладене вище, суд вважає можливим закінчити розгляд справи за відсутності учасників справи на підставі наявних у ній доказів. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Як встановив суд, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованим 27 серпня 2020 року. Відповідно до довідки, виданої Бунівської сільської ради Яворівського району Львівської області № 641 від 01 жовтня 2020 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак, як встановив суд, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] фактично не проживають за вказаною адресою, що підтверджується, зокрема, актами обстеження проживання за цією адресою від 05 квітня 2019 року, 06 травня 2019 року, 10 червня 2019 року, 01 жовтня 2020 року, складеними комісією у складі депутатів Бунівської сільської ради Яворівського району Львівської області та сусідів [PERSON] , в якому зафіксовано відсутність відповідачів та їх особистих речей у цьому будинку. Також зазначено, що відповідачі у даному будинку не проживають тривалий період часу. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Частиною 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. В силу вимог ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 72 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 Житлового кодексу Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Такий висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду в склад Верховного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18. Судом встановлено, що відповідачі добровільно не проживають в будинком за адресою: [ADDRESS] , будь-яких перешкод у проживанні у цьому будинку їм ніхто не чинить, добровільно знятися з реєстраційного обліку вони відмовляються, поважних причин їх відсутності в спірному будинку не встановлено. Крім того, у судовому засіданні відповідачі пояснили, що вони дійсно проживають за іншою адресою тривалий період. Їхні твердження про те, що, можливо, в майбутньому будуть мати намір проживати в даному будинку, на думку суду не мають значення для вирішення справи, зважаючи на те, що таке бажання повинно мати постійний характер, бути конкретним, існувати на час подання позовної заяви, підтверджуватися відповідними діями, здійсненими для проживання у будинку. Однак, як встановлено до моменту подання позову, відповідачі не проявляли інтересу до спірного житлового будинку, тому такі доводи є формальними. Також судом встановлено, що реєстрація відповідачів за вказаною адресою порушує права позивача, як власника майна, зокрема, щодо сплати житлово-комунальних послуг та витрат на утримання житлового будинку у більшому розмірі, фактично з урахуванням осіб, які не проживають у ньому. Щодо тверджень відповідача [PERSON] про те, що між нею та позивачем була домовленість про те, що вона відмовляється від своєї частини у спадщини на користь [PERSON] та не заперечує щодо визнання за ним права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , за умови, якщо вона та її діти залишаться зареєстрованими за вказаною адресою, такі не підтверджують жодними доказами, окрім, щодо зазначення цього в описовій частині рішенні Яворівського районного суду Львівської області від 26 травня 2020 року у справі № 944/492/20, на що посилається відповідач [PERSON] , суд зазначає таке. Така інформація вказана в описовій частині цього рішення, як стислий виклад позиції [PERSON] , як третьої особи у даній справі. Водночас, суд при розгляді даної справи не надавав оцінки цій обставині, як такій, що має значення для вирішення справи. Тому такі доводи [PERSON] суд також вважає формальними. Також суд враховує, що з пояснень відповідачів встановлено, що мають постійне місце проживання. Щодо тверджень відповідача [PERSON] про те, що [PERSON] зареєстрував право власності на житловий будинок 27 серпня 2020 року та є власником будинку лише з цього числа, що позбавляє його права вимагати визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житлом приміщенням на підставі ст. 405 Цивільного кодексу України, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 Цивільного кодексу та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 391 Цивільного кодексу визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] успадкував житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , після смерті матері [PERSON] , що підтверджується рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 26 травня 2020 року. Таким чином, позивач є новим власником житлового будинку (у встановленому законом порядку прийняв спадщину, отримав свідоцтво про право на спадщину та зареєстрував право власності на будинок), має перешкоди в користуванні своєю власністю, оскільки відповідачі, які фактично не проживають у будинку, відмовляються самостійно змінити місце реєстрації, зважаючи на наведене суд дійшов висновку про те, що порушене право позивача, як нового законного власника житлового будинку, підлягає захисту в обраний ним спосіб. Наведені докази, які описано вище, в їх сукупності підтверджують, що, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, фактично постійно проживає у іншому місці, що відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Зазначені обставини, які описано вище, на думку суду, є достатньою підставою для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи, що підтверджується копією посвідчення № [NUMBER] та його звільнено від сплати судового збору. Оскільки суд ухвалив рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] слід стягнути на користь держави судові витрати із сплати судового збору в розмірі по 280 гривень 30 копійок.

Outcome: approved