Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до ПП «Прикарпатський Експрес» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та видачі трудової книжки при звільненні. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та пояснили, що постановою Верховного Суду від 04.12.2019р. рішення Косівського районного суду від 12.04.2017р. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 26.06.2017р. в частині позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та видачі трудової книжки при звільненні скасовано. В іншій частині рішення залишено без змін. З обставин, які зазначені в постанові ВС України, вони збільшують розмір позовних вимог, оскільки розмір середньомісячної заробітної плати [PERSON] станом на 17.11.2015р. становив 1400,00грн. А оскільки, станом на 25.02.2020р. відповідач не видав позивачу трудової книжки, то відповідно розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу становить 72 846,66грн., яку просять стягнути з відповідача. Крім цього, з відповідача підлягає стягненню заробітна плата за період з 01.09.2014р. по 10.02.2015р. в сумі 19 047,00грн. А тому, просять позов задоволити. Представники відповідача позов не визнали та пояснили, що з 02.01.2015р. [PERSON] проходив стажування в ПП «Прикарпатський Експрес» та після проведення стажування було винесено наказ №5 від 10.02.2015р. про прийняття його на роботу. 17.11.2015р. позивач був звільнений з роботи та виплата йому всіх належних сум була проведена у грудні, оскільки він покинув підприємство навіть не отримавши відповідної частини зароблених коштів. Трудова книжка на даний час належним чином видана позивачу, а тому відсутні жодні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та видачі йому трудової книжки при звільненні. Просять в позові відмовити. Суд, вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні рішенням Косівського районного суду від 12.04.2017р. позов [PERSON] до ПП «Прикарпатський Експрес» про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов`язання вчинити дії, стягнення заробітної плати та моральної шкоди задоволено частково. Встановлено факт перебування [PERSON] в трудових відносинах із ПП «Прикарпатський Експрес» в період з 01.09.2014р. по 10.02.2015р. Зобов`язано ПП «Прикарпатський Експрес» внести до трудової книжки [PERSON] запис про прийняття на роботу з 01.09.2014р. та видати [PERSON] належним чином оформлену трудову книжку. Також вирішено стягнути з ПП «Прикарпатський Експрес» на користь [PERSON] заробітну плату за період з 01.09.2014р. по 10.02.2015р. та середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 39 813грн. Згідно ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26.06.2017р. апеляційну скаргу ПП «Прикарпатський Експрес» відхилено та рішення Косівського районного суду від 12.04.2017р. залишено без змін. Відповідно до постанови Верховного Суду від 04.12.2019р. касаційну скаргу ПП «Прикарпатський Експрес» задоволено частково та рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12.04.2017р. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 26.06.2017р. в частині позовної вимоги [PERSON] до ПП «Прикарпатський Експрес» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та видачі трудової книжки при звільненні скасовано. Справу в цій частині направлено до суду на новий розгляд, а тому суд розглядає дану справу тільки в частині позовної вимоги зазначеної в постанові Верховного Суду від 04.12.2019р. Як вбачається з матеріалів справи судом був встановлений факт перебування [PERSON] в трудових відносинах із ПП «Прикарпатський Експрес» в період з 01.09.2014р. по 10.02.2015р. та зобов`язано ПП «Прикарпатський Експрес» внести до трудової книжки [PERSON] запис про прийняття на роботу з 01.09.2014р. та видати [PERSON] належним чином оформлену трудову книжку. Також Верховним Судом в постанові від 04.12.2019р. було встановлено наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки при звільненні. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тому, з наведених підстав, обставиною яка підлягає доказу на даний час є проведення розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку та видачі трудової книжки при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача. Судом встановлено, що згідно наказу №27 від 17.11.2015р. водія [PERSON] було звільнено з роботи у ПП «Прикарпатський Експрес». Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні станом на 25.02.2020р. трудова книжка позивачу не була видана, а тому позивачем до суду було подано заяву про збільшення позовних вимог та стягнення з відповідача 72 846,66грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (затримки видачі трудової книжки). Твердження представників відповідача про те, що трудова книжка на підприємстві була відсутня є надуманими та спростовуються їх подальшими діями щодо видачі [PERSON] цієї трудової книжки. А тому, факт не видачі трудової книжки позивачу в день звільнення підтверджений в судовому засіданні як письмовими доказами, так і поясненнями самих представників відповідача. Крім цього, в матеріалах справи знаходиться заява позивача на підставі якої був виданий виконавчий лист щодо видачі [PERSON] належним чином оформленої трудової книжки, яку він по даний час не отримав. Судами попередніх інстанцій було встановлено, що [PERSON] працював уПП «Прикарпатський Експрес» та отримував заробітну плату, однак при звільненні, йому не було належним чином виплачено всіх сум та не видано трудової книжки. Проте, що належним чином з позивачем не були проведені всі розрахунки частково стверджується поясненнями представників відповідача, які пояснили, що [PERSON] покинув підприємство не отримавши всіх належних до виплати сум. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В силу ч.5 ст.235 КЗпПУ у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 шодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. А тому, позивачем був визначений остаточний обсяг своїх вимог в сумі 72 846,66грн. на момент припинення такого правопорушення, а саме станом на 25.02.2020р Відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці, пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.10.2018р. в справі №569/10189/16-ц. Згідно довідки приватного підприємства «Прикарпатський Експрес» від 14.02.2020р. №3/20 видно, що розмір середньомісячної заробітної плати [PERSON] станом на 17.11.2015р. становив 1400,00грн. Також відповідно до відомостей отриманих від ПФУ та ДФС України заробітна плата [PERSON] за останні два місяці склала 1400,00грн. А тому, у відповідності до вище вказаних нормативно-правових актів можливим є проведення розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку та видачі трудової книжки при звільненні станом на 25.02.2020р., де 1400,00грн.(середня заробітна плата) 30 днів х1561днів(дні затримки у видачі трудової книжки за період з 17.11.2015р. по 25.02.2020р.) =72 846,66грн. Згідно із ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що з приватного підприємства «Прикарпатський Експрес» на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку та видачі трудової книжки при звільненні в сумі 72 846,66грн. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача заробітної плати за період з 01.09.2014р. по 10.02.2015р. в сумі 19 047,00грн., то вона не підлягає до задоволення з тих підстав, що Верховний Суд в своїй постанові чітко вказав відносно якої позовної вимоги слід розглянути дану справу. Також з відповідача підлягає стягненню оплачений позивачем судовий збір, що підтверджується долученою до матеріалів справи квитанцією та витрати на правову допомогу, згідно акту обсягу наданої правової допомоги. На підставі наведеного, ст.ст. 116-117, 235, 417 КЗпП України, ст.27 ЗУ «Про оплату праці» та

Outcome: approved