Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до ТОВ «Т.А.К., ЛТД» про визнання звільнення з роботи незаконним, зміну дати і формулювання причин звільнення, стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Позивач зазначав, що згідно наказу від 01 листопада 2012 року №12 він був прийнятий на посаду водія експедитора ТОВ «Т.А.К., ЛТД». 30 червня 2015 року його було звільнено із займаної посади відповідно до наказу №7, на підставі статті 38 КЗпП України, про що він дізнався 12 серпня 2015 року під час відвідування керівництва безпосередньо за фактичною адресою. За весь час роботи, який складає понад 2 роки та 8 місяців, позивач сумлінно виконував свої обов'язки. Відповідачем жодного разу не було складено акт, що свідчив би про порушення ним умов трудового договору, а також не існувало жодного акту про вчинення позивачем корисливих порушень. Про намір звільнити позивача із займаної ним посади ні директор товариства [PERSON], ні головний бухгалтер [PERSON] особисто його не попередили, інформацію даного змісту він дізнався від колег водіїв. Починаючи з 01 липня 2015 року на нього як на матеріально відповідальну особу без пояснень припинили виписку товарно-транспортних накладних на перевезення товарно-матеріальних цінностей (хлібобулочних виробів), що позивачем було розцінено як простій, що виник із вини роботодавця. 14 липня 2015 року директор товариства [PERSON] особисто без пояснень повідомила позивача, що він повинен звільнитися за власним бажанням. Приймати від позивача заяву на звільнення за угодою сторін (ст..36 КЗпП України) відмовилася, мотивуючи свою відмову тим, що на робочому місці відсутня головний бухгалтер [PERSON], яка знаходилася у відпустці. Під час повторного візиту 12 серпня 2015 року головний бухгалтер [PERSON] без жодних пояснень віддала позивачу трудову книжку із зазначенням у ній дати звільнення 30 червня 2015 року, не маючи на це головної підстави для розірвання трудового договору згідно ст..38 КЗпП України - письмового попередження позивача про звільнення за два тижні. Про отримання трудової книжки він лише поставив підпис в журналі, який йому було надано. На момент фактичного отримання трудової книжки позивач був єдиним годувальником в сім'ї, оскільки дружина тимчасово не працює, перебуває на обліку в Броварському міськрайонному центрі зайнятості та доглядає за дитиною. Позивач з дружиною виховують п'ятирічну доньку-інваліда, на планові післяопераційні обстеження в НДІ педіатрії, акушерства та гінекології, а також на підтримання здоров'я дитини в належному стані їм доводиться систематично здійснювати фінансові витрати. Незаконне звільнення позивача, як єдиного годувальника в сім'ї, змушує його просити фінансової допомоги у родичів, що призвело до напруженої атмосфери в родині, відчуття постійного психологічного дискомфорту, що спричиняє позивачу та його сім'ї моральні страждання. Позивач вважає, що відповідач порушив умови та порядок його звільнення взагалі, безпідставно та необґрунтовано вніс запис до його трудової книжки, чим фактично припинив трудові відносини із позивачем, що не передбачалося трудовим договором. Компенсацію за невикористану відпустку за весь час роботи у ТОВ «Т.А.К., ЛТД» позивачу не було нараховано та виплачено. А також позивач вважає, що має право на отримання належної йому заробітної плати за період від дати його незаконного звільнення до дати винесення рішення суду. Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив суд визнати незаконними дії відповідача щодо його безпідставного звільнення за статтею 38 КЗпП України, зобов'язати відповідача протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили внести відповідний запис до трудової книжки позивача про його звільнення з посади водія експедитора датою, що буде визначення рішенням суду, за п.1 ст.36 КЗпП України, стягнути з ТОВ «Т.А.К., ЛТД» на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 10 668,88 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 3 113,76 грн. та моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні позовній заяві, просила суд про задоволення позову в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача ТОВ «Т.А.К., ЛТД» Фіцулін О.О. позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти задоволення позовних вимог в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку, в іншій частині позовних вимог просив суд відмовити в повному обсязі, оскільки вони є безпідставними та необґрунтованими. Судом встановлено, що, гідно наказу від 01 листопада 2012 року №12, позивач [PERSON] працював на посаді водія експедитора в ТОВ «Т.А.К., ЛТД». 30 червня 2015 року позивача [PERSON] було звільнено із займаної посади відповідно до наказу №7, на підставі статті 38 КЗпП України, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача [PERSON] (а.с.8-11,49). Позивач [PERSON] отримав трудову книжку 30 червня 2015 року, про що свідчить його підпис у книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них (а.с.50-51). Як вбачається з матеріалів справи, наданих пояснень сторін, позивачу [PERSON] було помилково внесено до трудової книжки запис про його звільнення на підставі ст..38 КЗпП. Із зауваженнями та претензіями щодо зміни формулювання причин звільнення позивач [PERSON] до відповідача ТОВ «Т.А.К., ЛТД» не звертався, доказів того, що позивач отримав трудову книжку 12 серпня 2015 року, а не 30 червня 2015 року суду не надано, тому суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог в цій частині. Відповідно до виписки із зарплатного карткового рахунку позивача [PERSON] в ПАТ КБ «ПриватБанк» від 19 серпня 2015 року №150819/644, за 32 календарні місяці ТОВ «Т.А.К., ЛТД» здійснило 32 виплати заробітної плати за відпрацьований час (а.с.16-21). Відповідно до ст..83 КЗпП України та ст..24 ЗУ «Про відпустку», у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація, повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно п.7 Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. ( Абзац перший пункту 7 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 185 ( 185-97-п ) від 24.02.97) Згідно математичного розрахунку сума компенсації за невикористану відпустку протягом періоду з 2012 року по 2015 рік становить 3 113,76 грн. (1135,68 грн.+115,68 грн.+842,40 грн.). Таким чином суд приходить до правильного висновку про стягнення з відповідача ТОВ «Т.А.К., ЛТД» на користь позивача [PERSON] компенсації за невикористану відпустку в розмірі 3 113,76 грн.. На момент звільнення із ТОВ «Т.А.К., ЛТД» позивач [PERSON] був єдиним годувальником в сім'ї, оскільки його дружина [PERSON] тимчасово не працює, перебуває на обліку в Броварському міськрайонному центрі зайнятості та доглядає за дитиною, отримує державну соціальну допомогу дитині-інваліду до 18 років [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою про отримання допомоги №04-15/4693 від 31 липня 2013 року та копією трудової книжки [PERSON] (а.с.22-28). Позивач [PERSON] з дружиною [PERSON] виховують п'ятирічну доньку-інваліда, на планові післяопераційні обстеження в НДІ педіатрії, акушерства та гінекології, а також на підтримання здоров'я дитини в належному стані їм доводиться систематично здійснювати фінансові витрати, що підтверджується відповідним консультативним висновком ДУ Інституту ПАГ АМН України від 22 квітня 2011 року (а.с.29). З урахуванням доводів позивача, характеру дій осіб, що заподіяли шкоду, моральних переживань, істотності вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, суд приходить до правильного висновку, що позов в частині відшкодування моральної шкоди може бути задоволений частково в сумі 3000 (три тисячі) гривень на користь позивача. За таких обставин суд приходить до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial