Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення з неї на його користь матеріальної шкоди в сумі 59\~300 гривень та моральної шкоди в сумі 100\~000 гривень. Відповідачка [PERSON] позов не визнала. [PERSON] звернулася до [PERSON] із зустрічним позовом про визнання відомостей, поширених ним у листах від 19.03.2012 року, 29.08.2012 року, 17.01.2013 року, 14.06.2013 року,12.10.2013 року, 08.11.2013 року, як такими, що не відповідають дійсності та принижують її честь, гідність та ділову репутацію та відшкодування моральної шкоди. Позивач [PERSON] зустрічний позов не визнав. Під час розгляду справи по суті, позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав, зустрічний позов не визнав. Позивач суду пояснив, що із відповідачки [PERSON] необхідно стягнути на його користь спричинену йому матеріальну шкоду в сумі 59\~300 гривень та моральну шкоду в сумі 100\~000 гривень. Підставою стягнення з відповідачки матеріальної шкоди в сумі 100\~000 гривень, позивач [PERSON] вважає самоуправні, без його дозволу, дії відповідачки щодо приватизації його квартири та неповернення нею належного йому цукру. Також, позивач [PERSON] вважає свої дії, щодо написань листів, законними та як такі, що не порушували права відповідачки [PERSON] Відповідачка [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала, підтримала зустрічні позовні вимоги. Відповідачка пояснила, що цукру, який належить позивачу [PERSON], вона у своїй власності немає. Зі слів [PERSON], раніше, у суді розглядалася справа про розподіл спільно нажитого ними майна, а саме автомобіля. Квартира, належна [PERSON], була приватизована законно, а сам [PERSON] відмовився від проведення експертизи щодо приватизаційних документів. Відповідачка вважає, що при написанні листів односельчанам, [PERSON] поширював про неї відомості, які не відповідають дійсності та ображають її честь та гідність. Свідок [PERSON] суду показала, що відносини із позивачем та відповідачкою у неї нормальні, вони не є у родинних відносинах. Зі слів свідка, [PERSON] та [PERSON] жили сімєю у селі Вишневому Демидівського району біля пяти років. Ніхто із членів сімї спиртним не зловживав. На даний момент [PERSON] проживає в даному селі, не є заможною, будь-яких негативних рис характеру відповідачки вона назвати не може. Свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] писав на її адресу листа, в якому вказував, що син відповідачки є пяницею. Що було вказано у листі відносно [PERSON], вона не памятає. Також вона знає про те, що [PERSON] направляв листи і іншим жителям села Вишневе, а саме [PERSON] та Стасюк. Зі слів свідка, направлений в її адресу позивачем лист, не вплинув на її відносини із [PERSON]. Заслухавши пояснення позивача та відповідачки, допитавши свідка [PERSON], дослідивши інші докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди необхідно відмовити зі слідуючих підстав. Відповідно до норм ст.ст.1166,1167 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, шкода майну фізичної особи, а також спричинена моральна шкода фізичній особі, відшкодовується в повному обсязі особою, які її завдала, за наявності її вини. Норми ч.1 та ч. 3 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України вказують на те, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. [PERSON] для доведення своїх позовних вимог суду були надані письмова претензія на суму 59\~300 гривень, письмова довідка до акту огляду медико-соціальної (експертної) комісії №0060511, копія ордера №1228 від 20.11.1983 року, письмовий витяг із медичних документів, копія договору дарування від 03.07.2008 року, письмовий розрахунок площі квартири, що безоплатно приватизується, копія свідоцтв про право власності на житло від 04.12.1997 року, копія заповіту від 21.03.1994 року та інші письмові докази (а.с.4-17,76-118). Суд приходить до висновку, що вищевказані письмові докази є неналежними та не містять інформацію щодо предмета доказування. Так, суду не було надано доказів, які б підтверджували власне саму наявність майнової та моральної шкоди, спричиненої відповідачкою [PERSON] позивачу [PERSON] Як наслідок, судом не досліджено обставин, які б свідчили про винність дій відповідачки [PERSON] щодо майна чи здоровя [PERSON], їх неправомірність та, відповідно, про причинний зв'язок між її діями та завданою шкодою. У Постановах Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992 року із відповідними змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» та №4 від 31.03.1995 року із відповідними змінами «Про судову практику у справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» вказано про те, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Також, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім того, взявши до уваги пояснення позивача та відповідачки, дослідивши показання свідка [PERSON] та інші докази по справі, суд вважає, що в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації також необхідно відмовити зі слідуючих підстав. У відповідності до ст.ст. 297, 299 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на повагу до її гідності, честі та недоторканості ділової репутації. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. У зустрічній позовній заяві [PERSON] до [PERSON]К відповідачка просить визнати відомості, поширені ним у листах від 19.03.2012 року, 29.08.2012 року, 17.01.2013 року, 14.06.2013 року,12.10.2013 року, 08.11.2013 року, як такі, що не відповідають дійсності та принижують її честь, гідність та ділову репутацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. В п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано про те, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Дослідженні судом листи від 19.03.2012 року, 29.08.2012 року, 17.01.2013 року, 14.06.2013 року,12.10.2013 року, 08.11.2013 року направлялися позивачем [PERSON] громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідачці [PERSON] (а.с.49-55). Суд вважає, що вказана у листах інформація є особистою думкою позивача [PERSON] щодо відносин між ним та відповідачкою [PERSON] Згідно ст.34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно поширювати інформацію письмово або в інший спосіб на свій вибір. Таким чином, суд приходить до висновку, що поширена позивачем [PERSON] інформація в письмових листах 19.03.2012 року, 29.08.2012 року, 17.01.2013 року, 14.06.2013 року,12.10.2013 року, 08.11.2013 року направлялися позивачем [PERSON] громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не завдала шкоди особистим немайновим благам відповідачки [PERSON] Інші письмові докази, надані відповідачкою [PERSON] для підтвердження зустрічних позовних вимог, а саме ухвали суду, письмові звернення в органи внутрішніх справ, є неналежними та не містять інформацію щодо предмета доказування (а.с.43,44,46-48). На підставі викладеного, ст.ст.15, 16, 23, 270, 272, 275, 297, 299, 1166, 1167 Цивільного кодексу України, ст. ст. 11, 57- 60, 213, 214, 215, 218, 224 Цивільного процесуального кодексу України,-

Outcome: dismissed