Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права користування жилим приміщенням, вселення, усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що відповідачі з 2004 року перешкоджають користуватися квартирою, яка є його власністю, про що свідчать неодноразові звернення до правоохоронних органів та їхні відповіді. У звязку з цим він змушений жити у знайомих та рідних. У звязку з такими неправомірними діями відповідачів йому завдано моральної шкоди. 23.02.2015 року представником [PERSON], [PERSON]- [PERSON] подано зустрічний позов до [PERSON] про припинення права особи на частку у квартирі, яка належить їй на праві спільної власності. Ухвалою суду від 29.04.2015 року об'єднано в одне провадження позовні вимоги первісного позову та вимоги за зустрічним позовом. У судовому засіданні представник позивача-відповідача позовні вимоги підтримала з мотивів викладених в позовній заяві. Просила позов задовольнити, щодо зустрічного позову просила відмовити. Відповідачі-позивачі та їх представник в судове засідання не з'явились, про дату та час повідомленні належним чином. Про причини неявки суду не повідомили. Суд заслухавши пояснення представника позивача-відповідача, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги первісного позову підлягають до задоволення частково, а зустрічний позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що в період часу з 18.06.1967р. по 10.07.2001р. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбних відносинах. Відповідно до рішення Івано-Франківського місцевого суду від 10 липня 2001 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду від 28.11.1997 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS]. Квартира трьохкімнатна, загальною площею 67,70 м.кв., житловою площею 39,5 м.кв. (а.с. 6-10). Станом на час придбання квартири позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Отже, позивач є співвласником квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Стаття 382 ЦК України визначає, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Згідно зі ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Також в ст. 9 ЖК України зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. З часу виходу на пенсію [PERSON] не має можливості вільно користуватись та розпоряджатись своїм житлом, оскільки відповідачі-позивачі постійно вчиняють дії щоб вижити його з квартири. Позивач-відповідач стверджує, що відповідачі чинять йому перешкоди в користуванні квартирою та неправомірно виселили його з квартири в 2014 року. Позивач-відповідач з даного приводу звертався до правоохоронних органів протягом 2004р. по 2014р, що підтверджується копіями звернень та копіями відповідей. Отже, вимоги позивача-відповідача в частині вселення та зобовязання [PERSON] та [PERSON] 3, не чинити перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] та надати ключі від вхідних дверей підлягають до задоволення. Що стосується вимоги позивача-відповідача про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 3 постанови від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 наведеної вище постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивачем-відповідачем не доведено факту заподіяння йому моральних страждань. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Як зазначено в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 (із змінами і доповненнями) «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку передбаченому законом. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З урахуванням викладеного, суд вважає, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності сторонам по справі отже, позовні вимоги позивача [PERSON] в частині усунення перешкод йому в користуванні квартирою [ADDRESS], які створюються [PERSON] та вселення [PERSON] у дану квартиру підлягають до задоволення. Оскільки сторонам належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS], яка складається з 3-х кімнат житловою площею 67,70 кв.м., а саме: кімнати площею - 17,6 кв.м., кімнати площею -10,0 кв.м. , кімнати площею -11,9 кв.м., в склад якої входить кухня - пл. 9,7 кв.м., вбиральня - пл. 1,4 кв.м., ванна кімната - 2,8 кв.м., коридор - пл. 10,6 кв.м., вбудованої шафи - пл.0,3 кв.м., балкон (тераси) - пл..2,0 кв.м., лоджія - пл..1,4 кв.м.,загальною площа вказаної квартири -67,70 кв.м., то підлягають до задоволення вимоги позивача в частині встановлення конкретного порядку користування спірною квартирою, а саме на думку суду слід залишити в користуванні [PERSON], право користування кімнатою площею 10,0 кв.м. у квартирі [ADDRESS]. Що стосується кухні, вбиральні, ванни, коридору, вбудованої шафи, балконом (лоджією) квартири [ADDRESS], то їх слід залишити у спільному користуванні. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права користуванням жилим приміщенням, вселення, усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а позовні вимоги [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про припинення права особи на частку у квартирі, яка належить їй на праві спільної власності, не є обґрунтованими та не підлягають до задоволення. На підставі ст.ст.10,60, 317,319,321, 379, 382, 383, 391 ЦК України, ст.ст.9,155 ЖК України, ст.ст.60,68, СК України, ст.ст. 10, 60, ЦПК України», п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20, ст.41 Конституції України,

Outcome: partial