Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 30.08.2014 року він позичив відповідачу 5500,00 доларів США, про що останній склав письмову розписку, відповідно до якої відповідач зобов`язався повернути вказані кошти до 01.01.2016 року, однак станом на день звернення до суду свого обов`язку не виконав. Враховуючи наведене, просить стягнути з відповідача 8610,92 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день звернення до суду становить 237 462,25 грн, з яких: сума основного боргу - 5500 доларів США, (151672,80 грн), відсотки за період користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ - 2619,99 доларів США (72 251,10 грн) та 3% річних - 490,93 доларів США (13538,31 грн). Ухвалою від 25.01.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 05.03.2019 року відповідач подав відзив на позовну заяву. Вважає вимоги позивача, викладені в позовній заяві необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам виходячи з наступного. Розписка від 30.08.2014 року не містить жодних даних, які ідентифікують позикодавця та позичальника, не містить жодних даних, які б підтверджували факт передачі коштів позичальнику, а лише вказівку, що такі кошти відповідач зобов`язується передати ( а не повернути). Таким чином, поданий суду документ з назвою «розписка» не підтверджує жодним чином факт укладення між ним та позивачем договору позики. У розписці неприпустимими є виправлення і закреслення, водночас у поданій розписці є виправлення у імені позивача. Окрім того, укладення договору в іноземній валюті суперечить законодавству України. Ч. 1 ст. 1046 ЦК України встановлює, що саме позикодавець передає грошові кошти, а позичальник зобов`язується їх повернути, вказівка ж в поданому до суду документі з назвою «Розписка» свідчить, що [PERSON] зобов`язується саме передати кошти, а не повернути їх [PERSON] . Поданий документ не підтверджує факту укладення договору. Враховуючи наведене, просить у задоволенні позову відмовити. 21.03.2019 року представник позивача подав відповідь на відзив, в якому вказав, що з наведеними у відзиві запереченнями не погоджується. Відповідач згідно розписки взяв на себе обов`язок повернути (передати) позивачу грошові кошти у розмірі 5500 доларів США до 01.01.2016 року. Зобов`язання за розпискою відповідачем не виконані, тому сума позики та нараховані відсотки мають бути стягнуті на його користь. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідач на власний розсуд дає оцінку щодо вимог до форми розписки, однак законодавство України не встановлює вимог до форми розписки. Окрім того, відповідачем заперечується факт отримання коштів у позивача, однак відповідач згідно розписки взяв на себе обов`язок повернути (передати) зазначені кошти. Тому, просить позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 21.03.2019 року постановлено судові засідання у справі проводити в режимі відеоконференції. 21.05.2019 року відповідач подав до суду заперечення в порядку ст. 180 ЦПК України. В обґрунтування заперечень зазначив, що у відповіді на відзив позивач зазначає, що згідно розписки відповідач зобов`язується повернути, а в дужках - передати грошові кошти, хоча згідно із долученого позивачем документу під назвою «розписка» він ( [PERSON] ) зобов`язувався передати, а не повернути грошові кошти. Таким чином, ототожнюючи ці поняття позивач та його представник намагаються ввести суд в оману, допускаючи довільне трактування норм чинного законодавства. Оскільки ч. 1 ст. 1046 ЦК України чітко розмежовує поняття «передати» і «повернути», вказуючи, що за договором позики саме позикодавець передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а повертає грошові кошти позичальник. Ухвалою суду від 20.06.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 10.11.2020 року представником позивача адвокатом Малетином А.Я. долучено висновок експерта № 056/341 від 13.11.2019 року про проведення лінгвістичної експертизи. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Малетин А.Я. не з`явилися, представник позивача подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю в іншому процесі. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Ільницька С.В. в судове засідання не з`явилися, представник відповідача подала до суду заяву про розгляд справи без участі сторони відповідача за наявними в справі матеріалами. Розглянувши клопотання про відкладення розгляду справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд бере до уваги те, що дана цивільна справа тривалий час перебуває на розгляді , як вбачається з матеріалів розгляд справи неодноразово відкладався саме з ініціативи сторони позивача, зокрема стороною позивача подавалися клопотання про відкладення судових засідань призначених на 11.10.2019 року, 13.01.2020 року, 25.02.2020 року, 08.04.2020 року та 18.11.2020 року, зайнятість представника позивача в іншому процесі не перешкоджає явці самого позивача до суду. Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року в справі № 361/8331/18 виходив з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Таким чином, суд дійшов висновку, що у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи слід відмовити та розглянути справу за відсутності учасників справи, на підставі поданих до суду документів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, з огляду на наступне. У відповідності зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ст. 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 11.04.2019 року по справі № 61-35294св18, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Така ж позиція ВС у постанові від 22.08.2019 року, справа № 369/3340/16-ц. Згідно дослідженої в судовому засіданні розписки від 30.08.2014 року, [PERSON] зобов`язався передати [PERSON] до 01.01.2016 року суму 5500 доларів США. Отже, розписка, яка була написана власноруч відповідачем, містить лише умову про передачу встановленої суми, натомість не містить умови про отримання ним у борг коштів, а також зобов`язання про їх повернення, що є обов`язковим для виконання боргового зобов`язання. Щодо долученого висновку експерта суд зазначає наступне. Відповідно до висновку № 056/341 від 13 листопада 2019 року експерта Ажюка Б.М. , директора Україського бюро лінгвістичних експертиз НАН України, доктора філологічних наук, професора, текст наданої для дослідження розписки «Я (особа Х) зобов`язуюсь передати [PERSON] до 1 (першого) січня 2016 року суму ХХХ доларів США» містить зобов`язання особи Х повернути [PERSON] вказану суму грошей. На це вказує використання в тексті розписки аналітичного дієслова «зобов`язуюсь передати», значення якого встановлюється з тлумачних словників україської мови та на підставі аналізу прагмасемантично співвідносних юридичних контекстів, представлених у Цивільному кодексі України. Відповідно до частин першої та другої статті 102 ЦПК, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Так згідно ст. 10 ЗУ «Про судову експертизу» до проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом. В той же час, до експертного висновку не додано жодного документу на підтвердження того, що Ажнюк Б.М. атестований та має кваліфікацію судового експерта. Як встановлено судом, висновок судової лінгвістичної експертизи № 056/1341 від 13.11.2019 р. був виконаний експертом Ажнюком Б. М. , який не є атестованим судовим експертом, а відомості про нього не включені до Державного реєстру атестованих судових експертів. У той же час встановлено, що висновок не містить жодного посилання на будь-яку атестовану та зареєстровану в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України, методику. За таких обставин висновок експерта № 056/1341 від 13.11.2019 р. суд відхиляє як неналежний та недопустимий доказ у справі, і розцінює його як власну суб`єктивну думку експерта, обґрунтовану його власними науковими статтями, що вбачається із вказаного висновку. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність факту укладення договору позики між сторонами та, відповідно, факту існування договірних правовідносин, що виникають з договору позики. Враховуючи наведене, а також те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про факт передачі ним грошей в сумі 5500 доларів США відповідачу, тобто укладення між ними договору позики, суд дійшов висновку, що правовідносин, які виникають із договору позики, між сторонами не виникло, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору слід покласти на його рахунок.

Outcome: dismissed