Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Чернівецького районного суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що за час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано майно. Між сторонами в добровільному порядку не вирішується спір про поділ належного їм майна, що змусило [PERSON] звернутися до суду для вирішення питання про розподіл майна у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та нежитлової будівлі магазину, розташованих по [ADDRESS] , а також земельної ділянки площею 0,1598 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по [ADDRESS] , та нежитлової будівлі магазину, розташованої по [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Костриця В.С., який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 03.04.2017 року, термін дії якого три роки, в судовому засіданні підтримують свої вимоги на умовах, викладених в позовній заяві, тому просять визнати за [PERSON] право власності на 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та на 1/2 нежитлової будівлі магазину, розташованих по [ADDRESS] , а також на 1/2 земельної ділянки площею 0,1598 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по [ADDRESS] , та на 1/2 нежитлової будівлі магазину, розташованої по [ADDRESS] . [PERSON] пояснив, що із відповідачем по справі одружились у 1981 році. Його батьки у 1990 році купили земельну ділянку в с. Борівка Чернівецького району Вінницької області, у 1991 році батьки заклали фундамент будинку, у 1992-1993 роках побудувати перший поверх, у 1994 році було зведено дах будинку, а у 1996 році переїхали всі сім`єю у вказаний будинок для проживання. Зазначив, що у 1995 році технічний паспорт на житловий будинок було виготовлено на ім`я його матері [PERSON] , а у 2005 році переоформлено на відповідача по справі [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнає. Підтвердила, що майно, про яке ідеться в позовній заяві, вона придбала разом із [PERSON] за час перебування з ним у шлюбі, крім приміщення магазину, кошти на купівлю якого дав її син [PERSON] . Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, виданої 31.01.2019 року строком на три роки, просить застосувати строк позовної давності, оскільки, на її думку, [PERSON] звернувся до суду із позовом після спливу трьох років з того моменту, коли дізнався про невизнання його права щодо нього з боку [PERSON] . З огляду на зазначене [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Свідок [PERSON] - рідний син позивача та відповідача по справі, в судовому засіданні пояснив, що нежитлову будівлю магазину, розташовану по [ADDRESS] , площею 270,6 кв.м. придбано у [PERSON] за весільні перепійні кошти в розмірі 89000 доларів США, які належать [PERSON] , а решту коштів близько 1000 доларів США додали батьки його дружини. Документи було оформлено на маму [PERSON] . У вказаному магазині працювала його дружина. Кошти для придбання магазину передавав [PERSON] [PERSON] . Зазначив, що [PERSON] було відомо про те, що вказані кошти належать [PERSON] . Викликати в судове засідання свідків [PERSON] , [PERSON] не представилось можливим, поштові рекомендовані повідомлення повернуто до суду із відміткою про те, що вказані адресати в с. Балин Літинського району Вінницької області не проживають. Свідок [PERSON] - рідний син позивача та відповідача по справі, в судовому засіданні пояснив що магазин площею 270,6 кв.м. придбаний за кошти, належні його брату [PERSON] , однак, оформлений документально на маму [PERSON] , яка була приватним підприємцем. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , допомагав будувати батько позивача по справі, який працював завідуючим кар`єром. За будівельні роботи розраховувався батько позивача - [PERSON] , а мати позивача [PERSON] готувала обіди. Особисто [PERSON] допомагав в будівництві житлового будинку, був піднощиком. Зазначив, що у зазначеному будинку сім`я [PERSON] почала проживати з 1995-1996 років. Свідок [PERSON] - рідна сестра позивача [PERSON] , суду пояснила, що житловий будинок, який розташований по [ADDRESS] , будували батьки позивача по справі [PERSON] . Документально житловий будинок оформлено на [PERSON] Підтвердила, що адреса, по якій розташований житловий будинок - [ADDRESS] та адреса, по якій розташована земельна ділянка - [ADDRESS] , є однією і тією ж самою адресою. Це їй відомо, оскільки, в ті роки працювала головою Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області. Свідок [PERSON] - сільський голова Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, в судовому засіданні пояснив, що його тесть і теща проживають по сусідству з будинком [PERSON] і йому відомо, що будинок, розташований по [ADDRESS] будувався батьком позивача по справі - [PERSON] , який працював завідуючим кар`єром, оплачував будівельні роботи. Стверджує, що синам сторін по справі [PERSON] та [PERSON] було відомо про те, що магазин документально оформлений на їхню матір [PERSON] . Свідок [PERSON] - землевпорядник Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, в судовому засіданні пояснив, що житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , будувався батьком позивача по справі - [PERSON] , який на той час працював завідуючим кар`єром, здійснював фінансування будівельних робіт будинку. Зазначив, що у 2005 році було видано будівельний паспорт на житловий будинок, виготовлено державний акт на земельну ділянку на [PERSON] . В будинку проживала вся сім`я [PERSON] . Технічну документацію на нежитлову будівлю магазину зроблено позивачем по справі на [PERSON] , яка на той час перебувала з ним у шлюбних відносинах. Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, свідків, дослідивши та оцінивши в сукупності матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних міркувань. Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 19 серпня 1981 року у Борівською сільською радою Чернівецького району Вінницької області, актовий запис №26. В подружжя від даного шлюбу є троє синів, які досягли повноліття. Згідно рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 15 вересня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що свідчить копія рішення в справі №150/629/15-ц, яка міститься в матеріалах цивільної справи (том 1 а.с. 8). Відповідно до ухвали Апеляційного суду Вінницької області вище зазначене рішення Чернівецького районного суду набрало законної сили 18.01.2016 року )том 1 а.с. 7). За час перебування у шлюбі сторонами придбано наступне майно: - житловий будинок з господарськими будівлями розташованих по [ADDRESS] , який складається із самого будинку «А», загальною площею 154,5 кв.м., в тому числі житловою площею 79,3 кв.м., відкритої веранди «а», сараю «В», огорожі «1-1»; - нежитлову будівлю магазину літ «Б» загальною площею 25,6 кв.м., розташовану по [ADDRESS] ; - земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] площею 0,1598 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по [ADDRESS] ; - нежитлову будівлю магазину літ. «А» загальною площею 270,6 кв. м., розташовану по [ADDRESS] . В добровільному порядку сторонами не досягнуто згоди щодо поділу спільної сумісної власності, а тому для вирішення спірно питання [PERSON] змушений був звернутися із позовом до суду. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) (діяв на час виникнення правовідносин) передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Аналогічна норма викладена в п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України. Відповідно до ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України (далі - СК України) до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Як вбачається із досліджених матеріалів справи згідно заочного рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 15.09.2015 року по цивільній справі №150/629/15-ц (провадження по справі №2/150/231/15) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (том 1 а.с. 8). Як вбачається із ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 18.01.2016 року цивільну справу №150/629/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу повернуто до Чернівецького районного сулу Вінницької області для вирішення питання про повернення апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу суду від 29.12.2015 року про перегляд заочного рішення (том 1 а.с. 7). Вище зазначене свідчить про те, що про порушення права власності позивачу [PERSON] було відомо 18 січня 2016 року (з дати набрання законної сили рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 15.09.2015 року про розірвання шлюбу), а тому до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , обгрунтовуючи своє клопотання про застосування строку позовної давності, посилається на те, що згідно ухвали Чернівецького районного суду Вінницької області від 28.09.2015 року у цивільній №150/632/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, позов повернуто позивачу, а тому, на думку [PERSON] [PERSON] було відомо про порушення свого права власності та таким чином з даного моменту і підлягає обчисленню строк позовної давності. З огляду на зазначене [PERSON] вважає, що [PERSON] при зверненні до суду із даним позовом порушено встановлений ЦК України строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні його вимог. Суд не може взяти до уваги вище зазначене клопотання представника відповідача [PERSON] щодо порушення строку позовної давності, оскільки, відповідно до положень ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. З огляду на зазначене суд приходить до висновку про те, що [PERSON] звернувся із позовом до суду з дотримання строків позовної давності, встановленої чинним законодавством. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Дані правовідносини регулюються на підставі ст.60 Сімейного кодексу України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 ст.60 СК України). Статтями ч.1 ст. 60, 63, ч.1 ст. 69, ч.1 ст.70 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.ч.1-3 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 зазначеної Постанови). Відповідно до п.24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні питання щодо поділу та виділення сторонам частини спірного майна судом враховується наступне. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не передбачено домовленістю між ними. Однак, після припинення шлюбних відносин між сторонами питання про розподіл майна в добровільному порядку не вирішено, що унеможливлює таким чином реалізувати позивачем рівного із відповідачем права володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому судом беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У рункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року, №11 зазначається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Пункт 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року, №11 орієнтує на те, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по [ADDRESS] , який складається із самого будинку «А», загальною площею 154,5 кв.м., в тому числі житловою площею 79,3 кв.м., відкритої веранди «а», сараю «В», огорожі «1-1», а також нежитлова будівля магазину літ «Б» загальною площею 25,6 кв.м., розташована по [ADDRESS] на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 27.11.2008 року належать відповідачу [PERSON] (том 1 а.с. 9, 11) та являється спільним сумісним майном сторін. Судом при цьому враховується те, що житловий будинок допомагали будувати батьки позивача по справі [PERSON] , розраховувалися за будівельні роботи, що не заперечується в судовому засіданні відповідачем [PERSON] та підтверджено окрім цього показами свідка [PERSON] , [PERSON] . Окрім того, відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що будинок та інше майно, окрім магазину, будувалося за сімейні кошти, які вони разом з позивачем [PERSON] заробляли в м. Мурманськ Російської Федерації. Оглянутими в судовому засіданні оригіналами документації на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] (копії яких знаходяться в матеріалах цивільної справи, том 1 а.с. 151-250), встановлено, що технічна документація виготовлена на ім`я [PERSON] Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , побудовані в 1996 році. Пiдтвердженням факту будівництва є будівельний паспорт № 88 /96 1996 року на ім`я [PERSON] (тобто, матері позивача по справі, том 1 а.с.72 ). Рішенням Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області ві 22.05.1996 року №17 «Про клопотання перед Чернівецькою районною державною адміністрацією про надання дозволу жительці села Борiвка [PERSON] на забудову індивідуального житлового будинку та надвiрних будівель», останній виділено земельку ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку i надвірних будівель розміром 0,16 га. (том 1 а.с. 75). Як вбачається із витягу розпорядження №270 вiд 09.09.1996 року [PERSON] надано дозвіл на будівництво індивiдуального житлового будинку з 4 кімнат, житловою площею - 60,5 кв.м. i господарських будівель для особистого пiдсобного господарства площею 65,5 кв.м. в [ADDRESS] (том 1 а.с.73). Із виписки з погосподарської книги №32 за 1991 - 1995 роки, виданої 22.01.2019 року та копії погосподарської книги №31-32 за 1991 - 1995 роки, виданих Борівською сільською радою Чернівецького району Вінницької області, вбачається, що [PERSON] (мати позивача по справі) значиться головою сім`ї (том 1 а.с. 63, 64-65). Виписки із погосподарських книг №16 за 1996 - 2000 роки та за 2001 - 2005 роки, а також копії погосподарських книг за вище вказані роки свідчать про те, що [PERSON] є головою сім`ї, а [PERSON] (тобто, відповідач по справі) - її невісткою (а.с. 66-71). Рішенням Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області від 29.02.2008 року «Про оформлення права власності на будинок з будівлями та магазином в [ADDRESS] », вирішено оформити право власності на новий будинок з будівлями та магазином в [ADDRESS] за громадянкою [PERSON] (том 1 а.с. 102). Комунальним підприємством «Могилів - Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» здійснено реєстрацію права власності на вище вказане майно, що стверджується витягами про реєстрацію за №21092445 та №21092469 від 30.11.2008 року (том 1 а.с. 10, 12). Нежитлову будівлю магазину літ. «А» загальною площею 270,6 кв. м., розташовану по [ADDRESS] , придбано згідно договору купівлі - продажу, укладеного 11.10.2010 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем (том 1 а.с. 16). При вирішенні питання щодо поділу вище вказаного майна судом враховується наступне. Судом встановлено, що нерухоме майно (нежитлова будівля літ. «А» загальною площею 270,6 кв. м., розташована по [ADDRESS] ) набуте сторонами в період шлюбу та використовувалось відповідачем [PERSON] для здійснення підприємницької діяльності. Як свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань [PERSON] 22.12.2003 року зареєстрована як приватний підприємець, вид діяльності - роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям; роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого майна (том а.с. 40). Згідно повідомлення державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Чернівецької районної державної адміністрації Стрілецького І.В., 26.12.2018 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців внесено запис №21700060005000433 про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця [PERSON] (том 1 а.с. 41). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України). Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна. Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними. Як свідчить правова позиція Верховного суду України, викладена у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними. При вирішення питання щодо поділу спільного сумісного майна сторін, зокрема, нежитлової будівлі магазину літ. «А» загальною площею 270,6 кв. м., розташованої по [ADDRESS] , суд виходить саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права. Нежитлова будівля магазину літ. «А» по [ADDRESS] куплена 11.10.2010 року відповідачем по справі [PERSON] , що стверджується копією договору купівлі - продажу від 11.10.2010 року, укладеного між [PERSON] , як продавцем та [PERSON] , як покупцем (том 1 а.с. 16). Із наведеного вбачається, що договір укладено [PERSON] як фізичною особою, а не фізичною особою - підприємцем (ФОП), за час перебування у шлюбі з позивачем по справі [PERSON] , а тому може бути предметом поділу, оскільки, є спільною сумісною власністю. Як свідчить оглянутий в судовому засіданні акт технічної комісії про прийняття приміщення магазину в існуючій будівлі від 17.12.2003 року (копію якого долучено до матеріалів справи, том 1 а.с. 191), комісією за результатами огляду встановлено, що існуюче приміщення магазину в [ADDRESS] , власник якого приватний підприємець [PERSON] , відповідає нормам ДБН, а тому постановлено про прийняття приміщення в експлуатацію. Із довідки, виданої начальником служби охорон праці С. Ніжньовським, вбачається, що 19.01.2004 року проведено обстеження приміщення під магазин продтоварів по [ADDRESS] , який відповідає нормативним документам з охорони праці і правил ТБ (том 1 а.с. 130). Договір про постачання електричної енергії від 26.01.2004 року та додаток до нього - Порядок розрахунків споживача за використану електроенергію, рахунки і квитанції за спожиту електроенергію підтверджують діяльність [PERSON] , як приватного підприємця (том 1 а.с. 131-133, 134, 135-136). Рішенням 13 сесії 7 скликання Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області №129 від 27 квітня 2016 року «Про перейменування вулиць села Борівка, села Степок», вулицю Карла Маркса в с. Борівка Чернівецького району Вінницької області перейменовану на вулицю Богдана Хмельницького без зміни поштових номерів житлових будинків, установ та споруд (а.с. 84-85). Окрім того, під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд виходить з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом (ч.1 ст.1 ст.328 ЦК України). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. Суд критично ставиться до тверджень свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що нежитлову будівлю магазину літ. «А» загальною площею 270,6 кв. м., розташованої по [ADDRESS] , придбано саме за весільні перепійні кошти [PERSON] , оскільки, вказані особи перебувають у неприязних стосунках з батьком [PERSON] , тому їх покази трактуються лише на користь матері, тобто, відповідача по справі [PERSON] . Окрім того, це не підтверджено жодним належним, допустимим та достатнім доказом. Посилання [PERSON] на те, що в магазині працювала продавцем його дружина, є непідтвердженими, відсутні відомості про час укладення шлюбу [PERSON] (тобто, до купівлі магазину чи після), що унеможливлює взяти до уваги такі покази, оскільки, вони є голослівними та ніяким чином не підтвердженими. Земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER] площею 0,1598 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована по [ADDRESS] , на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 18.08.2008 року належить [PERSON] (а.с. 15) та являється спільним майном сторін. При вирішенні питання щодо поділу вище вказаного майна судом враховується наступне. Як свідчить копія рішення Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області від 22.05.1996 року за №17 [PERSON] (тобто, матері позивача) виділено земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку і надвірних будівель розміром 0,16 га. (том 1 а.с. 74). Згідно плану земельної ділянки [PERSON] (індивідуальна забудова), суміжними землекористувачами були i є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (том 1 а.с. 76). Згідно рішення Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області від 24 грудня 2005 року 24 сесії 4 скликання «Про передачу і надання земельної ділянки у приватну власність», вирішено передати (надати) у приватну власність [PERSON] земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд розміром 0,1598 га ріллі, яка знаходиться по [ADDRESS] (том 1 а.с. 213). Рішенням Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області від 05.05.2008 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON] , розташовану по [ADDRESS] загальною площею 0.1599 га. та вирішено видати державний акт на право власності на земельну ділянку [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 0.1599 га. (том 1 а.с. 83). На вище вказаній земельній ділянці сторони, будучи подружжям, спільно побудували житловий будинок за сімейні кошти, що підтверджено в судовому засіданні відповідачем [PERSON] Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21.03.2019 року в справі № 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478 св 18) наведено положення постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Крім того, ВСУ звернуто увагу на те, що частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Відповідно до ч.2 ст.89 Земельного кодексу України у спільній сумісній власності подружжя перебувають земельні ділянки. Відповідно до частини 4 статті 89 Земельного кодексу України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом (ч.5 ст.89 Земельного кодексу України). Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем доведено наявність у спільній власності подружжя вище вказаного майна, його посилання та доказування ґрунтуються на прямих та безпосередніх доказах, на підставі яких можна стверджувати про його вартість. На підставі вказаних норм закону, враховуючи, що позивачем доведено з яких міркувань він виходив, заявляючи вимоги про визнання права власності на Ѕ частину спільної сумісної власності подружжя, надано належні, допустимі та достатні докази, яким це підтверджується, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Позовних вимог про виділення в натурі часток, про припинення права відповідача [PERSON] на частку у спільному майні та інші позивачем [PERSON] не заявлялось, тому у разі необхідності сторони не позбавлені можливості захистити свої законні права та інтереси, поставивши перед судом вище вказані питання, а також не позбавлені права звернутися до суду із відповідним позовом з для вирішення спору в разі його виникнення. При винесенні рішення, суд керується статтею 13 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч., ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України). Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.113 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Правові засади справляння судового збору, платники, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначається положеннями Закону України «Про судовий збір». Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в розмірі 3800 грн. 00 коп., про що свідчить квитанція №0.0.1197049168.1 від 27.11.2018 року (том 1 а.с. 1); сплату коштів на правничу допомогу в розмірі 15000 гривень, про що свідчать квитанції адвоката до прибуткового касового ордера серії 02 БР №448139 від 16.04.2019 року (том 2 а.с. 48), серії 02 БР №448095 та розрахунки суми гонорару (понесених витрат) за надану правничу допомогу (послуги) адвоката, проведені адвокатом Кострицею В.С. (том 2 а.с. 49-50). Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З врахуванням того, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд в силу ст.141 ЦПК України приходить до висновку про присудження [PERSON] судових витрат, зокрема, судового збору, а також витрат, понесених за надану правничу допомогу (послуги) адвоката пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання щодо вимог позивача про стягнення із [PERSON] коштів, витрачених на придбання пального, судом враховується наступне. Позивачем надано фіскальний чек про придбання зрідженого газу 04.03.2019 року, за який оплачено 233 грн. 05 коп. (том 2 а.с. 51). Витрати на пальне, понесені позивачем, суд не бере до уваги, адже в чекові не вказано, що пальне було придбане саме позивачем, що саме цей літраж використаний для поїздки, звідки та до якого пункту призначення рухався автомобіль. Посилання позивача на те, що наявність оригіналу вказаного вище платіжного документу підтверджує факт його придбання саме позивачем, суд не приймає до уваги, оскільки, останнім не надано доказів у доцільності його придбання та належність його саме для прибуття до суду. В судовому засіданні позивачам та їх представникам, було роз`яснено судом порядок надання доказів, необхідність доведення своїх позовних вимог. Проте, позивачами не доведено належними та допустимими доказами свої вимоги в обґрунтування вказаних вище понесених витрат на придбання пального для проїзду до суду, а тому вимоги позивача в цій частині, задоволенню не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed