Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що на підставі договору дарування частини житлового будинку від 22.12.2000 (8/25 часток) та рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04.03.2020 (17/25 часток) позивачеві належить будинок за адресою: [ADDRESS] . Позивач зареєстрований у вказаному будинку та фактично у ньому проживає. Крім позивача, у будинку значаться зареєстрованими: його племінник - [PERSON] та стороння особа - [PERSON] , які фактично з моменту реєстрації по теперішній час у ньому не проживають. Спірним житлом останні не цікавляться, витрати по його утриманню не несуть, не є членами сім`ї позивача. Оскільки рівень доходів позивача не дозволяє йому утримувати будинок з урахуванням реєстрації відповідачів, які тривалий час в будинку не проживають, він звернувся до суду з відповідним позовом. Крім того, відповідачі мають заборгованості в банках, у зв`язку з чим на адресу позивача надходять листи від колекторів з погрозами, що погано впливає на стан його здоров`я. Посилаючись на вимоги ст. 317, 391-396 ЦК України позивач просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21.07.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене провадження; розгляд справи вирішено проводити з повідомленням сторін. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Також представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 72). Відповідачі про дату, час і місце судового засідання неодноразово були повідомлені судом в установленому законом порядку (п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України), шляхом надсилання судових повісток за зареєстрованою адресою місця проживання (а.с. 45, 46, 57, 58, 70, 71) та шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті суду (а.с. 41, 42, 54, 55, 65, 66). Проте, повторно в судове засідання не з`явились і від них не надійшли повідомлення про причини неявки, відзиву на позовну заяву відповідачі також не подали. З урахуванням викладених обставин, судом за згодою представника позивача, висловленою у поданій письмовій заяві, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, повідомлений про дату, час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку, до судового засідання не з`явився з невідомих причин. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону з своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи відповідно до вимог ст.ст. 379, 382 ЦК України може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають можливість використовувати житло для власного проживання, членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з копією договору дарування частини житлового будинку від 22.12.2000 позивач є власником 8/25 часток будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Вказане право власності зареєстроване у встановленому законом порядку 15.05.2013 (а.с. 9). Відповідно до копії рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04.03.2020 у цивільній справі №332/2091/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Перша запорізька державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про визнання права власності 17/25 часток житлового будинку в порядку спадкування за заповітом, позивач є власником 17/25 часток будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-12). Вказане право власності зареєстроване у встановленому законом порядку 22.06.2013 (а.с. 13). Також під час розгляду справи встановлено, що позивач з 16.09.1981 зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19). Крім того, згідно з даними Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, у будинку за вказаною адресою значаться зареєстрованими відповідачі: [PERSON] - з 16.08.2006 та [PERSON] - з 07.06.2013 (а.с. 33, 34). З доводів позивача випливає, що відповідач [PERSON] є його племінником. У 2013 році останній повернувся до України зі США та з метою працевлаштування, позивач зареєстрував його у своєму будинку. [PERSON] до житла не вселявся та ніколи не проживав, реєстрація носила формальний характер. Що стосується відповідача [PERSON] , то позивач в обґрунтування позову зазначив, що у 2006 році у його будинку була зареєстрована вся родина [PERSON] . Після того, як необхідність у цій реєстрації відпала, всі члени родини знялись самостійно з реєстрації, однак відповідач [PERSON] помилково залишився зареєстрованим у належному позивачеві житлі. [PERSON] також до будинку не вселявся та ніколи у ньому не проживав, реєстрація також носила формальний характер. Відповідно до копії акту №15 від 07.07.2020, складеного головою квартального комітету №045 [PERSON] , відповідач [PERSON] , хоча і є зареєстрованим у спірному житлі за адресою: [ADDRESS] з 07.06.2013, але не проживав і по теперішній час у будинку не проживає (а.с. 23). Відповідно до копії акту №16 від 07.07.2020, складеного головою квартального комітету №045 [PERSON] , відповідач [PERSON] , хоча і є зареєстрованим у спірному житлі з 16.08.2006, але не проживав і по теперішній час у будинку не проживає (а.с. 24). Враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідачі після їх реєстрації за адресою: [ADDRESS] , до вказаного житла фактично не вселились, це приміщення не було місцем їх проживання, спільне господарство з власником [PERSON] вони не вели, певний порядок користування житлом між відповідачами та позивачем не встановлювався. [PERSON] протягом останніх семи років, а [PERSON] протягом чотирнадцяти років не заявляли про свої права на житло, не намагались вселитись до нього. За таких обставин, відповідачі фактично не набули права користування спірною квартирою, оскільки не вселялись до вказаного житла та ніколи в ньому не проживали, а їх реєстрація у даному випадку не може бути підставою для визнання за ними права користування житлом, оскільки вона носила формальний характер. Крім того, відповідачі не є та не були членами сім`ї позивача, а наявність чи відсутність їх реєстрації у житлі сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням. Наявність реєстрації відповідачів за вказаною адресою порушує права позивача - як власника майна, який вимушений сплачувати за утримання житла у більшому розмірі, фактично з урахуванням осіб, які ніколи не проживали у будинку, не є членами його сім`ї. Також є обмеженим і право позивача на розпорядження нерухомим майном. На підставі викладеного, оцінюючи докази, що були дослідженні у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] обґрунтований, тому підлягає задоволенню у повному обсязі, а відповідачі підлягають визнанню такими, що втратили право користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] задоволені у повному обсязі, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову до суду судовий збір.

Outcome: approved