Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON]\~звернувся до\~суду із\~заявою про\~встановлення факту\~смерті особи\~в порядку\~ст.ст.\~315-317\~ЦПК України. \~ \~ \~ \~Свої вимоги\~обґрунтовує тим,\~що він\~є сином [PERSON], [INFO], яка померла 21 жовтня 2018 року в селі Суворовське, Сакського району, АРК, родинні відносини між ними підтверджуються свідоцтвом про його народження У-УР № 0163335, виданим Нововолинським бюро РАЦС Волинської області 09.08.1970 року. Зазначає, що [PERSON], гр-ка України, що підтверджується паспортом АЮ 078648, виданим Нововолинським МВ УМВС 25.07.2008 року, ідентифікаційний номер [NUMBER], мала зареєстроване місце постійного проживання і фактично проживала за адресою: [INFO], в липні 2018 року вона поїхала погостювати до своєї дочки в с. Суворовське, Сакського району, АРК, де раптово померла і там же була похована. Факт смерті громадянина України підлягає державній реєстрації шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру актів цивільного стану України. Внесення до Реєстру запису про смерть та наступна видача свідоцтва про смерть є підставою для настання правових наслідків смерті, серед яких вступ у спадщину, що залишилась після померлого, та інші правові наслідки. Вказує, що на анексованій Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополь наразі здійснює ефективний контроль РФ, на даній території фактично діє юрисдикція та застосовується законодавство Російської Федерації, тому документи про смерть видаються за формою, встановленою Міністерством охорони здоров'я Російської Федерації, яка не є прийнятною для українських органів реєстрації актів цивільного стану. Заявник зазначає, що внаслідок цих обставин свідоцтво про смерть [PERSON], [INFO], яка померла 21.10.2018 року, яке було видане 25.10.2018 року Сакським районним відділом запису актів громадянського стану Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим, видане на анексованій території України є нелегітимним та не визнається на території України, а отримання свідоцтва про смерть та реєстрація смерті [PERSON] в органах РАЦС Міністерства юстиції України є не можливим, що підтверджується відмовою Нововолинського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 19.02.2019 року №97/02-8-6-85 у проведенні державної реєстрації смерті, де, зокрема зазначено, що в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян, перевіреному за період з 21 жовтня 2018 року по теперішній час, відсутні відомості про державну реєстрацію смерті [PERSON], [INFO]. Просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], місце народження: с.Попівка, Гордіївського району, Брянської області, РФ, померлої 21 жовтня 2018 року в селі Суворовське, Сакського району, Автономна Республіка Крим, Україна, що необхідно йому для оформлення підтверджуючих тому документів, та отримання як спадкоємцю після померлої за заповітом у спадщину житлової квартири. До проведення судового засідання заявник [PERSON] подав до суду письмову заяву, просив заяву про встановлення факту смерті розглядати у його відсутності, допустити негайне виконання судового рішення у даній справі. Представник заінтересованої особи Нововолинського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області в судове засідання не з'явився, до проведення судового засідання начальник відділу [PERSON] подала до суду письмову заяву, в якій просить заяву розглядати у відсутності представника відділу, як заінтересована особа заперечень проти розгляду заяви не мають. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що заява є підставною і підлягає задоволенню у звязку з наступним. Із копії\~паспорта громадянина\~України серії\~АЮ №078648\~виданого 25.07.2008\~року Нововолинським\~МВ УМВС\~України у\~Волинській області\~вбачається,\~що громадянка\~України [PERSON],\~народилась 23.04.1938\~року у\~селі Попівка,\~Гордіївського району,\~Брянської області,\~зареєстрована за\~адресою:\~[INFO] (а.с.9). Із ксерокопії картки фізичної особи - платника податків Нововолинської ОДПІ від 28.12.2009 року вбачається, що [PERSON], одержала ідентифікаційний номер [NUMBER] (а.с.10). Із свідоцтва про народження серії ІФ №521952 виданого 13.05.1954 року вбачається, що [PERSON] народилась 23.04.1938 року в с.Попівка, Гордіївського району, Брянської області, РФ (а.с.11). Із свідоцтва про одруження серії ІІІ-ЯР №057494 виданого 20.08.1960 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] одружились 25.12.1955 року, та після реєстрації шлюбу їм присвоєно прізвища, відповідно Горда та Гордий (а.с.12). Згідно копії свідоцтва про народження серії V-УР №0163335, виданого 09 серпня 1970 року, заявник [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). Із свідоцтва про смерть серії І-ЕГ №410630 виданого 29.04.1987 року Нововолинським державним відділом ЗАГСу вбачається, що [PERSON] помер 28.04.1987 року (а.с.14). Із свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 08.02.2000 року вбачається, що квартира за адресою: вул. Винниченка, 13/1, в м.Нововолинську належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.16). Із будинкової книги серії А №05470 вбачається, що за адресою: вул. Винниченка, 13/1, в м.Нововолинську зареєстрована на постійному проживанні [PERSON], [INFO] та заявник [PERSON], [INFO] (а.с.17-20). Із копії заповіту від 10.12.2012 року вбачається, що [PERSON], [INFO] заповіла належну їй квартиру [ADDRESS] сину [PERSON], [INFO] (а.с.21). За твердженнями\~заявника [PERSON],21 жовтня 2018 року його матір [PERSON] померла у селі Суворовське,\~Сакського району,\~Автономна Республіка\~Крим,\~Україна.На підтвердження факту смерті останньої заявником надано наступні документии, зокрема: свідоцтво про смерть [PERSON] видане 25 жовтня 2018 року Сакським районним відділом запису актів громадянського стану Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим (а.с.4), копію лікарського свідоцтва про смерть до облікової форми №106/У-08 серії 35 №021284 від 22.10.2018 року (а.с.5), копію довідки про смерть №С-00188 від 25.10.2018 року (а.с.6). Факт поховання [PERSON] підтверджується наявними в матеріалах справи фотознімками могили покійної та накладною №78 від 22.10.2018 року про понесені витрати на її поховання (а.с.7,8). Із листа Нововолинського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 19.02.2019 року №97/02-8-6-85 вбачається, що заявнику [PERSON] відмовлено у видачі повторно свідоцтва про смерть його матері [PERSON] у звязку з тим, що подане ним свідоцтво про смерть, видане 25 жовтня 2018 року Сакським районним відділом запису актів громадянського стану Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим, видане на анексованій території України, є нелегітимним та не визнається на території України (а.с.15). Встановлення факту смерті [PERSON] має юридичне значення для заявника [PERSON], оскільки необхідно йому для оформлення у встановленому законом порядку свідоцтва про смерть. У відповідності до ст.317\~ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, вирішується судом з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 77, 78 ЦПК України). Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтями 9,\~17\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. У разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Оцінюючи свідоцтво про смерть, видане органом, який діє поза межами Конституції та законодавства України та не визнається на території України, суд виходить з того, що смерть фізичної особи громадянина України на окупованій території є юридичним фактом, що має наслідком виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав такої фізичної особи громадянина України. Положеннями ст.3, ст.8, ст.9\~Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання ж про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Разом з тим, при вирішення питання щодо оцінки доказів у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, згідно висновків ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova\~and\~Russia»), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду ООН у справі Намібії (Namibia case), ), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою невизнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті оцінки медичних документів про смерть фізичної особи громадянина України, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території, зразків, визначених законодавством України, можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Відповідно до ч.2 ст.2\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію актів\~цивільного стану» смерть підлягає державній реєстрації. Частиною 1 ст.\~17\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію актів\~цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою (пункт перший); рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою (пункт другий). Відповідно до п.8 ч.1 ст.315\~ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику по справам про встановлення фактів, що мають юридичне значення», передбачено, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. З огляду на викладені обставини та норми матеріального права, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази в їх сукупності вказують на можливість задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті його матері [PERSON], оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість заявнику реалізувати питання виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав як його, так і померлої фізичної особи, які за своєю суттю є подіями та діями, які нерозривно повязані з фізичною особою і припиняють її можливість бути субєктом цивільних прав та обовязків. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах держаної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Рішення підлягає негайному виконанню відповідно до ч.4 ст.317, п.8 ч.1 ст.430 ЦПК України.

Outcome: approved