Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округа Буцикіна Лілія Олексіївна про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що під час перебування у шлюбі з [PERSON] ними було придбане спільне нерухоме майно, зокрема і квартира [ADDRESS] , яку він вважає об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя. Попри це, відповідач [PERSON] розпорядилася спільною власністю без його на те згоди та при наявності на момент вчинення правочину обтяжень у вигляді арешту на нерухоме майно, накладеного з метою забезпечення його позову у справі до [PERSON] про поділ майна подружжя та стягнення коштів. Посилаючись на порушення відповідачами положень статей 61-65, 68 Сімейного кодексу України та ст. 153 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а також порушення приватним нотаріусом, як суб`єктом державної реєстрації прав, порядку проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно під час вчинення оспорюваного договору дарування та просить суд визнати недійсним Договір дарування двокімнатної квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 21.10.2016 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О. та повернути вказану квартиру попередньому власнику відповідачу [PERSON] . Справа надійшла в провадження судді Дубини Л.А., ухвалою суду від 15.11.2016 року забезпечено позов та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . 01.12.2016 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено справу в попереднє судове засідання. 20.09.2017 року на підставі Розпорядження №633 від 20.09.2017 року у зв`язку із закінченням повноважень судді Дубини Л.А. у зв`язку з прийняттям її відставки, справа передана на повторний розподіл. Протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 20.09.2017\~року справу передано на розгляд судді Добрєву М.В. Ухвалою суду від 20.09.2017\~року суддя\~Добрєв М.В. прийняв справу до свого провадження. 06.11.2018 року на підставі Розпорядження №116 від 06.11.2018 року у зв`язку із закінченням повноважень судді Добрєва М.В. із закінченням п`ятирічного терміну повноважень, справа передана на повторний розподіл. Протоколом автоматизованого розподілу справі між суддями від 06.11.2018\~року справу передано на розгляд судді Баруліній Т.Є. Ухвалою суду від 07.11.2018\~року суддя\~Баруліна Т.Є. прийняла справу до свого провадження. Відповідач [PERSON] проти позову заперечила та вказала, що під час перебування у шлюбі з позивачем було набуто право власності на спірну квартиру на підставі Договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого 11 жовтня 2003 за р. № 2069 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Ніколаєвською Л.Б. В подальшому, в наслідок подання позивачем позову до неї про поділ майна подружжя та стягнення коштів, судовим рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31.10.2014 року у справі № 334/5907/14-ц, яким після неодноразових переглядів остаточно було виділено їй у власність в порядку поділу спільного майна подружжя серед іншого майна і спірну квартиру [ADDRESS] . Крім того, у додаткових поясненнях вказувала на те, що Постановою Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 61-40701св18) за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та стягнення коштів, за касаційною скаргою [PERSON] , вже визнано встановленими обставини щодо факту дарування спірної квартири на користь [PERSON] на підставі Договору дарування від 21.10.2016 року, якою [PERSON] розпорядилася на власний розсуд після ухвалення судових рішень, що набрали законної сили, як особистою власністю, отриманою в наслідок розподілу майна між колишнім подружжям в судовому порядку. При цьому, вказала, що саме позивач, звертаючись до суду з позовом про поділ майна просив суд виділити у власність [PERSON] спірну квартиру. Ухвалені рішення в цій частині [PERSON] не оскаржувались. Також зазначила, що на момент здійснення правочину щодо дарування квартири не існувало жодних обмежень чи обтяжень, які б перешкоджали укладанню спірного правочину та державній реєстрації права власності за ним на [PERSON] або ставили під сумнів правомірність такого правочину. Відповідач [PERSON] \~проти позову\~також заперечила,\~вказала,\~що спірний\~договір укладено\~в межах\~діючого законодавства,\~оскільки її\~мати набула право особистої приватної власності на подаровану квартиру в наслідок виділу цієї квартири під час розгляду спору щодо поділу майна подружжя судовим рішенням, яке на час вчинення правочину набрало законної сили. Подала заяву про розгляд справи без її участі. Третя особа - Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Буцикіна Л.О. у судове засідання не з`явилась, раніше надавала письмові пояснення щодо спору та заяву про розгляд справи за її відсутності. Заперечуючи проти задоволення позову у своїх поясненнях зазначила, що будь-яких порушень чинного на час вчинення правочину законодавства нею не допущено. При підготовці до посвідчення договору дарування між відповідачами нею було вжито всіх передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України заходів щодо перевірки відсутності заборони на відчуження об`єкта нерухомості шляхом безпосереднього доступу до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, про що надано відповідно Довідку № 71105641 від 21.10. 2016 року. Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази та пояснення, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено,\~що позивач\~ [PERSON] та\~відповідачка [PERSON] з 26.08.1998 року перебували у шлюбі, який 14.07.2014 року було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя. (т.1 а.с. 25-27) Від даного\~шлюбу сторони\~мають дітей\~доньку[PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с. 28-29) В період перебування у шлюбі [PERSON] уклала Договір купівлі-продажу від 11.10.2003 року, який зареєстровано приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Ніколаєвською Л.Б. за р. № 2069, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . (т.1 а.с. 18-24) В липні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна та стягнення частки сплачених коштів. 11.09.2014 року Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя забезпечено позов по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна та стягнення частки сплачених коштів. (т.1 а.с. 30) 31.10.2014 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у цивільній справі №334/5907/14-ц, яка неодноразово переглядалась в судах апеляційної та касаційної інстанцій, [PERSON] було виділено в порядку поділу майна подружжя рухоме та нерухоме майно, в тому числі і спірну квартиру [ADDRESS] . (т.1 а.с. 31-35) 18.02.2015 року рішенням Апеляційного суду Запорізької області апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Ленінського районного суду від 31.10.2014 скасовано, спірна квартира [ADDRESS] виділена у власність позивача [PERSON] , заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 11.09.2014 року скасовано. (т.1 а.с. 36-43) Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.05.2015 року в наслідок розгляду скарги [PERSON] , рішення Апеляційного суду Запорізької області від 18.02.2015 року скасовано, справу повернуто на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (т.1 а.с. 44-48) 03.12.2015 року за результатами перегляду справи, рішенням Апеляційного суду Запорізької області, рішення Ленінського районного суду від 31.10.2014 року скасовано, спірна квартира виділена у власність в порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в наслідок поділу боргових зобов`язань подружжя 23 371,00 грн. В частині стягнення 317053,45 грн. [PERSON] відмовлено з підстав відсутності доказів укладання договорів позики, з яких виникли боргові зобов`язання подружжя в інтересах сім`ї. Крім того, вказаним рішенням скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.09.2014 року у цивільній справі № 334/5907/2014 (пр. 2/334/2363/2014) у вигляді арешту на рухоме та нерухоме майно, в тому числі на квартиру [ADDRESS] . (т.1 а.с.83- 92) Відповідно до положень ст. 319 ЦПК України в редакції, що діяла на момент постановлення рішення апеляційним судом, рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили одразу після його проголошення. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2015 року за касаційною скаргою позивача [PERSON] було відкрито провадження та зупинено виконання дії рішення Апеляційного суду Запорізької області від 03.12.2015 року. (т.1 а.с. 48) 08.02.2016 року Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ (пр. 6-37744св15) касаційна скарга [PERSON] відхилена, рішення Апеляційного суду Запорізької області від 03.12.2015 року у справі залишено без змін. Вказана ухвала,відповідно до положень ст. 349 ЦПК України в редакції, що діяла на момент постановлення рішення, набула законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягала. (т.1 а.с.93-97) Таким чином, суд приходить до висновків, що з 09.02.2016 року ( з дня, наступного за днем ухвалення рішення Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ (пр. 6-37744св15)) у [PERSON] виникли правові підстави для набуття права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] та розпорядження таким майном, оскільки спірне майно з цього часу вибуло із володіння подружжя, як об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, що не потребувало наявності згоди іншого з подружжя, а від так посилання позивача на порушення відповідачкою положень ст.ст.63, 65, 68 Сімейного кодексу України під час вчинення правочину, як підставу для визнання правочину недійсним є необґрунтованим. 11.04.2016 року рішенням Ленінського районного суду позов [PERSON] було задоволено, виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS] та вселено [PERSON] у спірну квартиру. (т.1 а.с. 98- 100) 15.06.2016 року ухвалою Апеляційного суду Запорізької області рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.04.2016 року залишено без змін. (т.1 а.с. 101-103) Маючи намір на розпорядження належним їй особисто майном на власний розсуд, 21.10.2016 року [PERSON] , скасувавши попередньо обтяження, вжиті ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.09.2014 року у справі № 334/5907/2014 в порядку, передбаченому ст.368 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент вчинення процесуальних дій) та вимог Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (із змінами та доповненнями), уклала з відповідачкою [PERSON] оспорюваний Договір дарування квартири [ADDRESS] , зареєстрованим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О. за р. № 1260. (т.1 а.с. 120-174) Постановою судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 14.09.2016 року ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 3 грудня 2015 року скасовано, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (т.2 а.с. 137-140) 09.03.2017 року ухвалою Апеляційного суду Запорізької області рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31.10.2014 року залишено без змін, яким квартира [ADDRESS] виділена [PERSON] (т.2 а.с. 164-168) 08.11.2017 року Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09.03.2017 року скасовано, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (т.2 а.с. 169-172 12.06.2018 року Постановою Апеляційного суду Запорізької області рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31.10.2014 року залишено без змін, яким квартира [ADDRESS] виділена [PERSON] (т.1 а.с. 176-185) При цьому матеріалами справи підтверджено та не заперечувалось представником позивача, що судові рішення по справі № 334/5907/2014 щодо поділу спірного майна подружжя у період з 2014 по 2019 роки в частині визнання за [PERSON] права приватної власності на квартиру [ADDRESS] позивачем [PERSON] жодного разу не оскаржувалось. 30.01.2019 року Постановою Верховного Суду рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31.10.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12.06.2018 року в частині визнання за [PERSON] прав власності на квартиру [ADDRESS] залишено без змін. В даній постанові Верховний Суд зазначив, що посилання заявника у касаційній скарзі на те, що апеляційним судом безпідставно залишено в силі рішення суду першої інстанції, яким [PERSON] виділене майно, яке було відчужене нею на користь третіх осіб, у зв`язку із чим потрібно лише враховувати його вартість при поділ майна, є необґрунтованими з огляду на таке. Постановою суду апеляційної інстанції, яка набрала законної сили 12 червня 2018 року, залишено без змін рішення суду першої інстанції, яким виділено [PERSON] , зокрема, двокімнатну квартиру [ADDRESS] та легковий автомобіль марки «Volkswagen Golf», державний номерний знак [NUMBER] . За встановленими судами обставинами, двокімнатну квартиру [ADDRESS] , відповідач подарувала [PERSON] , що підтверджується договором дарування від 21 жовтня 2016 року, а легковий автомобіль марки «Volkswagen Golf», державний номерний знак [NUMBER] , відповідач продала [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу від 14 квітня 2017 року. [PERSON] після ухвалення оскаржуваних судових рішень самостійно розпорядилася належним їй майном, а тому це не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень. (т.2 а.с. 177-183) З викладено слідує, що Верховний Суд визнав дослідженими та встановленими судами першої та апеляційної інстанції факт дарування [PERSON] двокімнатної квартири, щодо якої 21.10.2016 року на користь [PERSON] укладено оспорюваний договір дарування як такий, що вчинений з дотриманням норм матеріального права щодо розпорядження особою на власний розсуд належним їй особисто майном. З огляду на зміст позовних вимог [PERSON] у справі щодо поділу спільного майна подружжя, розгляд якої тривав і на момент звернення до суду з позовом, який є предметом розгляду у цій справі, з огляду на зміст рішення суду першої інстанції від 31.10.2014 року та постанови Апеляційного суду Запорізької області від 12.06.2018 року у справі № 334/5907/2014 та зокрема, на встановлені судами обставини, вбачається, що позивач [PERSON] наполягав на виділенні квартири, щодо якої 21.10.2016 року вчинено оспорюваний договір дарування, за [PERSON] , що в повній мірі узгоджується з положеннями ст. 67 СК України та фактично погодився з порядком поділу майна в цій частині з ухваленими рішеннями, наслідком чого відповідно і мало відбутися набуття права особистої приватної власності на нерухоме майно за відповідачкою з подальшим правом володіння, користування та розпорядження на власний розсуд. Натомість, оскарження правочину, яким [PERSON] розпорядилася на власний розсуд належним їй майном з одночасним намаганням вирішити майновий спір колишнього подружжя шляхом визнання за нею цього ж майна особистою власністю є свідченням суперечливої поведінки учасника цивільного процесу та є порушенням загальних засад цивільного судочинства, принципу диспозитивності та виходить за межі здійснення цивільних прав, які не можуть бути спрямовані на завдання шкоди іншим особам. При цьому суд звертає увагу, що позивачем [PERSON] рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині визнання за [PERSON] двокімнатної квартири не оспорювались, як і не оспорювались та не були спростовані встановлені судами обставини та факти відносно даного нерухомого майна. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини,\~встановлені рішенням\~суду у\~господарській,\~цивільній або\~адміністративній справі,\~що набрало\~законної сили,\~не доказуються\~при розгляді\~іншої справи,\~у якій\~беруть участь\~ті самі\~особи або\~особа,\~щодо якої\~встановлено ці\~обставини,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Згідно п.п.4.4. Глави 1 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з документа, що посвідчує право власності, договору укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто тощо. Під час розгляду справи встановлено, що при підготовці до посвідчення Договору дарування квартири [ADDRESS] нотаріусом було проведено перевірку об`єкта нерухомості на предмет обтяжень шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно,що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 71107023 від 21.10.2016 року та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 71105691 від 21.10.2016 року, які оцінені судом як належні та допустимі докази, з яких слідує, що на момент вчинення оспорюваного правочину будь-яких встановлених обмежень щодо розпорядження майном, що відповідно до ухваленого рішення Апеляційного суду Запорізької області від 03.12.2015 року належало [PERSON] на праві особистої приватної власності в наслідок поділу спільного майна подружжя, не існувало. Статтею 55 Конституції України закріплено право кожного на судових захист його прав, свобод та інтересів. Беручи до уваги положення статей 319, 349 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішень) та положень п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII, ЗУ «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року № 3425-XII та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України від 22.02.2012 № 296/5, у разі наявності підстав для заперечення щодо ухваленого рішення позивач мав належним чином скористатися наданими правами та захистити право або інтерес, які на його погляд були порушені іншими особами. Здійснюючи правосуддя, суд, на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А від так, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під час розгляду даної справи встановлено, що квартира [ADDRESS] була виділена у власність в порядку поділу майна подружжя [PERSON] саме за позовними вимогами [PERSON] , а позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт порушення відповідачами належного йому майнового права чи інтересу. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Статтею 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно посилання позивачем на неправомірність правочину за умови відсутності належних доказів тому, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Згідно з частиною першою статті 202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зі змісту визначення правочину виділяють такі основні його ознаки: 1) правочин є юридичним фактом, оскільки внаслідок його вчинення виникають, змінюються або припиняються цивільні права та обов`язки; 2) правочин це вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи, і за цією ознакою правочин відрізняють від юридичних учинків, правові наслідки яких наступають в силу закону незалежно від волі його суб`єктів; 3) правочин породжує правовий наслідок (наприклад, бажання спадкодавця заповісти своє майно визначеному суб`єкту зумовлює виникнення для останнього цивільних прав та обов`язків); 4) правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права; 5) правочин завжди має бути правомірною дією, не може суперечити закону, інакше він не буде дійсним, законодавцем встановлено презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним у судовому порядку. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вказане положення іменується «презумпцією правомірності правочину», яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Відповідно до чинного законодавства договори, які обумовлюють перехід права власності на нерухоме майно, повинні укладатись у письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню. За змістом ст.ст. 209, 210 ЦК України, якщо правочин підлягає нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, то він вважається вчиненим з моменту такого нотаріального посвідчення та/або державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Основними ознаками договору є домовленість двох чи більше осіб, тобто для його існування повинен бути компроміс, волевиявлення учасників, яке збігається; договір повинен бути спрямований на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, що свідчить про його правову природу юридичного факту. За змістом статей 203, 717\~ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Згідно ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У зв`язку із набранням з 01.01.2013 у повному обсязі чинності Законом України № 1878-VI від 11 лютого 2010 року «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», яким була реформована система державної реєстрації прав на нерухомість, скасовано державну реєстрацію договорів з нерухомістю, та з того часу передбачено лише державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, яку здійснюють державні реєстратори, в тому числі нотаріуси, як суб`єкти реєстрації речових прав на нерухоме майно. Крім того, з набранням чинності вказаним законом, набули також чинності зміни і до ст. 334 ЦК України, якою врегульовано момент набуття права власності за договором. Так, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Статтею 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Необхідність встановлення відповідності правочину вказаним вимогам закріплено і п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.?ч. 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, є підставою недійсності правочину. За змістом ч.?ч. 23 ст. 215 ЦК України порушення умови дійсності правочину може мати наслідком його недійсність у силу закону (нікчемність) або бути підставою для визнання його недійсним у випадку оскарження до суду (оспорюваність). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (п. 2 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). За винятком вимоги щодо вчинення правочину у встановленій законом формі решта перелічених у ст. 203 ЦК України вимог до правочину є умовами його дійсності, а відтак за загальним правилом, викладеним у ч. 1 ст. 215 Кодексу, тільки їх недодержання в момент вчинення правочину може мати наслідком його недійсність. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину суд має встановити, зокрема, з яких підстав заявлені позовні вимоги та чи наявні правові підстави його недійсності. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. Незалежно від того чи є позивач стороною оспорюваного правочину, чи заінтересованою особою в розумінні ч 3 ст. 215 ЦК України для задоволення позову він повинен довести не лише існування формального порушення при укладенні договору вимоги закону, але і порушення таким договором його прав або охоронюваних законом інтересів. Частина перша статі 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість реалізації заінтересованою особою її прав. Разом з тим відповідно до частини третьої статі 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої п`ятої статті 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловжила. Суд також звертає увагу, що порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації прав, в тому числі нотаріуса, як суб`єкта державної реєстрації прав визначений Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а розгляд спорів із суб`єктами владних повноважень щодо здійснення ними управлінських рішень вирішується в порядку адміністративного судочинства. Тому суд не бере до уваги посилання представника позивача на порушення нотаріусом під час державної реєстрації речового права за оспорюваним договором дарування процедури та порядку проведення реєстраційних дій як підставу для визнання правочину недійсним в межах даної справи. Статтею 41\~Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно із статтею 263\~ЦПК України обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи у сукупності надані сторонами докази суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірний договір дарування вчинений відповідачами з порушенням норм чинного законодавства, що укладеним договором порушено його особисті майнові права та інтереси та що при його укладенні сторонами не дотримано вимог, встановлених статтями 203, 215 ЦК України, позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими, не знайшли підтвердження під час розгляду справи, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed