Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, яким просив визнати неправомірним та скасувати рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18.02.2019 року, індексний номер: 4557535 від 18.02.2019 року Красноградської районної державної адміністрації Харківської області як Державного реєстратора Красноградської районного ради Харківської області Литвиненко Л.В. про реєстрацію за Публічним Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» права власності на квартиру [ADDRESS] . 24.06.2019 року позивачем подана доповнена позовна заява, якою він просив визнати недійсним кредитний договір № 825/2-40/1/7-144 від 13.12.2007 року, укладений між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк»; визнати недійсним іпотечний договір № 825/4-4-/9/7-159 від 13.12.2007 року, укладений між ним та АКБСР «Укрсоцбанк»; визнати неправомірним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18.02.2019 року, індексний номер: 45577535 від 18.02.2019 року Красноградської районної адміністрації Харківської області як Державного реєстратора Красноградської районної адміністрації Харківської області Литвиненко Л.В. про реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилався на те, що 13.12.2007 року між ним та АКБСР «Укрсоцбанк», в особі начальника Ленінського відділення Харківської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» Запорожця В.І., укладено кредитний договір № 825/2-40/1/7-144, відповідно до якого Банк надав [PERSON] у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 48 000 доларів США із строком повернення до 10.12.2014 року та відсотками за користування кредитом у розмірі 10,75% річних. В забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору від 13.12.2007 року між [PERSON] та Банком укладено договір іпотеки, згідно якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] на придбанням якої і було взято цей кредит. Вважав, що кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства України та порушує його права споживача, так як в кредитному договір не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, а також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Позивач вважає кредитний договір несправедливим, недобросовісним та недійсним, таким, що порушує його права як споживача послуг, передбачених низкою Законів України, в тому числі норм ЦК та Конституції України. Згідно п.3.4 розділу 3 Правил, Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів, тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафтом), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки національного банку або в інших випадках. Позивач зазначав, що в порушення п.2 ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав йому, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного законодавства. Крім того, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати до договору із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 13.12.2007 року між [PERSON] та банком було укладено договір іпотеки, та в іпотеку передано нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] . Позивач вважає, що визнання недійсним кредитного договору слід також визнати недійсним договір іпотеки, оскільки даний договір є похідним від головного кредитного договору. В позові також зазначалося, що згідно договору купівлі -продажу від 06.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Зубарєвим І.Ю. позивач є власником квартири [ADDRESS] , про що зазначено в інформаційній довідці від 15.05.2019 року № 166709957 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. 08.07.2019 року невідомі особи, які представилися працівниками АТ «Укрсоцбанк» пред`явили для огляду витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого державним реєстратором - Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Л.В. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на квартиру [ADDRESS] . Представники Банку заволоділи квартирою, змінили вхідні замки та поставили сигналізацію в квартирі. Позивач вказував, що в договорі іпотеки відсутнє застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, доказом чого є зміст цього договору. Також, жодним пунктом іпотечного договору не надавалося право Іпотекодержателю здійснювати реєстрацію права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Позивач вказував, що в іпотечному договорі не зазначені істотні умови, передбачені діючим законодавством, зокрема, не зазначено строк його дії та він підписаний неуповноваженою особою та укладений на забезпечення недійсної вимоги, доказом чого є одержання грошей по вищевказаному кредиту вже після підписання та державної реєстрації іпотечного договору. Іпотечний договір було завірено печаткою ПАТ «Укрсоцбанк» з повним офіційним найменуванням та було підписано неуповноваженою особою ПАТ «Укрсоцбанк», якій повноваження в довіреності було надані особою, яка не мала їх права надавати з проставленням підпису факсиміле та в підрозділі банку, який не було включено Національним банком України до Державного реєстру банків - ст. 15, абзац 4 ст. 23 ЗУ «По банки та банківську діяльність». Відсутність строку дії іпотечного договору та умов його припинення є порушенням вимог, передбачених ч.1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку». В травні 2019 року позивач дізнався, що ПАТ «Укрсоцбанк» переоформив на себе право власності на квартиру [ADDRESS] , яка є предметом вищевказаного іпотечного договору Державним реєстратором Красноградської районної адміністрації Харківської області. При переоформленні вищевказаної квартири відповідачем порушено ст. 41 Конституції України, ст. 109 Житлового Кодексу України, ч.3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», згідно якої перед набуттям в свою власність квартири Іпотекодержатель повинен здійснити оцінку вищевказаної квартири перед наданням заяви держреєстратору про оформлення права власності на предмет іпотеки. Пунктом 61 постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 передбачено, що ПАТ «Укрсоцбанк» повинен надати Держреєстратору докази одержання позивачем вимоги про сплату заборгованості за кредитним договором. Позивач зазначає, що ним не було одержано жодної вимоги Банку про сплату боргу за договором кредиту. Крім того, згідно довідки АТ «Укрсоцбанк» від 22.05.2019 року щодо розрахунку заборгованості за кредитним договором, сума 30541,02 доларів США, що еквівалентно 154 232,15 грн. була сплачена позивачем 13.12.2007 року, проте не врахована Банком, а тому розрахунок не може бути обґрунтованим та правильним. За весь час дії кредитного договору, позивач вказував, що погасив банку лише частково борг за кредитом у розмірі 5339,14 доларів США та відсотки у розмірі 5212,03 доларів США. Останній платіж здійснено 14.11.2008 року. Згідно листа АТ «Укрсоцбанк» щодо відсутності претензій щодо виконання зобов`язань до нього (вих. № 04.22-08/96-2553 від 14.05.2019 року) він припинив погашати кредит та відсотки з 11.12.2008 року, так як 14.11.2008 року він зробив останню сплату по погашенню кредиту, а наступний платіж згідно порядку погашення суми основної заборгованості повинен був відбутися 10.12.2008 року, тому термін виконання основного зобов`язання змінений з 10.12.2014 року на 12.02.2009 року, тобто через 60 календарних днів після припинення виконання зобов`язання з погашення кредиту і саме з цієї дати банк набуває право вимагати від позичальника дострокового повернення цього кредиту. На думку позивача, АТ «Укрсоцбанк» мав право обернути іпотечне майно (квартиру) не 08.05.2019 року, а в лютому 2012 року. Вважає, що тим самим кредитор пропустив трирічний строк позовної давності, оскільки по кожному з чергових платежів, які був зобов`язаний вносити до банку, минуло більше ніж три роки, починаючи з 08.02.2009 року, тобто з дати набуття права банком вимагати дострокового повернення кредиту. На підставі викладеного, до суду було подано відповідний позов. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 23.05.2019 року визначено головуючого суддю - Горпинич О.В.. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.05.2019 року позовна заява [PERSON] залишена без руху. 30.05.2019 року провадження по справі відкрито та по справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 30.05.2019 року частково задоволено заяву [PERSON] та заборонено вчиняти дії, направлені на відчуження квартири [ADDRESS] . 24.06.2019 року позивачем подано уточнену (доповнену) позовну заяву. Ухвалою суду від 25.06.2019 року витребувано з Красноградської районної державної адміністрації Харківської області завірені належним чином, документи, які стали підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. 08.07.2019 року ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова прийнято до розгляду уточнену (доповнену) позовну заяву [PERSON] , закрито підготовче провадження по справі. 28.09.2019 року Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» подано відзив на позовну заяву, згідно якого зазначалося, що відповідач по справі заперечує проти позову, вважає його таким, що не підлягає задоволенню. В своїй позовній заяві [PERSON] зазначає, що ним здійснювалися платежі за кредитним договором з дня укладання договору до 14.11.2008 року, чим погоджується з умовами укладеного договору кредиту та іпотечного договору. Положення ст. 261 ЦК України визначають, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Тобто, позивач довідався про ймовірне порушення свого права 13.12.2007 року, тобто в момент укладання оспорюваного договору. А тому, останній день, коли позивач мав право звернутися за захистом порушеного права до суду є 13.12.2010 року, але він звернувся до суду лише у червні 2019 року. Таким чином, позивачем пропущений трирічний строк звернення до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу. Також у відзиві зазначалося, що АТ «Укрсоцбанк» завчасно надіслав повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування позасудового врегулювання на підставі договору про анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 19.09.2018 року, яке містило вимогу про сплату боргу, розмір якого станом на 21.08.2018 року складає 2 944 586,94 грн.. Також вказане повідомлення містило попередження про те, що в разі невиконання вимоги про сплату боргу за кредитним договором протягом 30 днів, АТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому Закону України «Про іпотеку». Іпотечний договір містить застереження щодо реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, а отже твердження позивача, що він не надав згоду - є надуманими. Кредитний договір та договір іпотеки є дійсним та не існує жодного рішення, яке доводило б зворотне. Також АТ «Укрсоцбанк» надали клопотання про застосування строків позовної давності, в якому просили застосувати визначений законодавством трирічний термін звернення до суду із вимогою про захист цивільного права або інтересу та відмовити у задоволенні позову. 22.10.2019 року державним реєстратором Красноградської районної державної адміністрації Харківської області надано інформацію та витребувані документи. В інформації вказувалося, що згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 року державний реєстратор під час реєстрації заяви у базі даних Державного реєстру прав від представника АТ «Укрсоцбанк» на підставі поданий ним документів, вніс документи до заяви, відсканував їх та повернув оригінали документів представнику АТ «Укрсоцбанк», а саме: іпотечний договір № 825/4-40/9/7-159, посвідчений 13.12.2007 року Приватним нотаріусом міського нотаріального округу Харківської області Зубарєвим І.Ю. за реєстраційним № 11280; повідомлення АТ «Укрсоцбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки з доказами надіслання його іпотекодавцеві/позичальнику. Документи, на підставі яких проведено реєстраційні дії та які підлягають поверненню заявнику, зберігаються у реєстраційній справі у формі електронних копій документів, виготовлених шляхом сканування під час проведення реєстраційних дій. Таким чином, у Красноградській районній державній адміністрації Харківської області не зберігаються ні оригінали, ні копії документів на підставі яких було проведено реєстраційні дії державним реєстратором Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Л.В. щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру [ADDRESS] . Державним реєстратором надано копію справи № 1767851763101, яка містить заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта; відомості із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; витяг з Державного реєстру речових прав та нерухоме майно про реєстрацію права власності. Третя особа: приватний нотаріус ХМНО Зубарєв І.Ю. в судове засідання не з`явився, подав письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не з`явилася повідомлена про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, причини неявки не повідомила. Позивач [PERSON] 04.12.2019 року через канцелярію суду подав письмову правову позицію, згідно якого зазначав, що на протязі 13 років він був законним власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу від 06.05.2006 року. У вищевказаній квартирі позивач мешкав разом зі своєю сім`єю, а саме: дружиною та неповнолітнім сином. Позивач зазначав, що це єдине житло і іншої нерухомості вони не мають. [PERSON] вказував, що ним у повному обсязі були виконані зобов`язання по кредитному договору, у зв`язку з чим він звернувся до суду із відповідним позовом. Від АТ «Укрсоцбанк» він отримав листа вже після того, як АТ «Укрсоцбанк» переоформив у свою власність вищевказану квартиру, яким вони повідомляли про відсутність претензій щодо виконання зобов`язань до нього, у зв`язку з чим він припинив погашати кредит та відсотки з 11.12.2008 року. Так як 14.11.2008 року він зробив останню сплату по погашенню кредиту, а наступний платіж згідно порядку погашення суми основної заборгованості повинен був відбутися 10.12.2008 року, тому термін виконання основного зобов`язання змінений з 10.12.2014 року на 12.02.2009 року, тобто через 60 календарних днів після припинення виконання зобов`язання з погашення кредиту і саме з цієї дати банк набуває право вимагати від позивальника дострокового повернення всього кредиту. 13.12.2007 року між позивачем та АТ «Укрсоцбанк» підписано договір кредиту, який укладений з порушенням норм законодавства України, оскільки не відповідає вимогам діючого законодавства України та порушує його права як споживача, так як в кредитному договорі не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту. А також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. В розрахунку не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхово, у зв`язку з чим позивач вважає кредитний договір несправедливим, недобросовісним та недійсним, таким що порушує його права як споживача послуг, передбачених низкою Законів України, в тому числі, норм ЦК та Конституції України. З умов кредитного договору вбачається, що кошти були надані в споживчих цілях для придбання квартири. Таким чином, оспорюваний кредитний договір є договором споживчого кредити. Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і виконання такого договору. В забезпечення договору кредиту укладено іпотечний договір, згідно якого було передано в іпотеку вищевказану квартиру, при цьому, в іпотечному договорі було відсутнє застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, доказом якого є зміст цього договору. Жодним пунктом іпотечного договору не надавалося право іпотекодержателю здійснювати реєстрацію. Права власності іпотекодержателю на предмет іпотеки та в цьому договорі не було зазначено яке саме житлове приміщення повинно бути надано йому, у випадку переоформлення банком прав власності на квартиру. Доказом не укладання іпотечного договору між сторонами є його зміст, в якому не зазначені істотні умови, передбачені діючим законодавством, зокрема, не зазначено строк його дії на який він підписаний не уповноваженою особою АТ «Укрсоцбанком» та укладений на забезпечення недійсної вимоги, доказом якого є одержання грошей по вищевказаному кредиту вже після підписання та державної реєстрації іпотечного договору. 10.01.2020 року ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова замінено відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Суди, відповідно до ч. 1ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За загальним правилом, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених ст. 203 ЦК України щодо обсягу дієздатності, волевиявлення та спрямованості на реальне настання наслідків. Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Обставин, визначених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель справі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 14 Постанови № 5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема статті 215,1048- 1052,1054- 1055 ЦК України, статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Аналогічні висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №640/2755/16-ц. Судом встановлено, що 30.12.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Договір кредиту № 825/2-40/1/7-144. Відповідно до п. 1.1. Договору кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 48 000 доларів США, зі сплатою 12,75% процентів річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості з кінцевим терміном погашення 10.12.2014 року (том 1 а.с. 111). Пунктом 1.3. передбачено, що в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, Кредитор укладає: 1.3.1. в день укладення цього Договору - з позичальником іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає Кредитору в іпотеку нерухоме майно - квартиру двокімнатну, загальною площею 49,8 кв.м, житловою площею 28,2 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , заставною вартістю 303 000 грн.. Надання кредиту здійснюється шляхом видачі позичальнику готівкових грошей (п.2.1.). Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті Кредиту в останній робочий день місяця без урахування останнього робочого та послідуючих неробочих днів місяця, проценти нараховуються з розрахунку факт/360 (п.2.3.) Сплата процентів здійснюється у валюті кредиту не пізніше десятого числа місяця наступного за тим, в якому нараховані проценти. У випадку, якщо десяте число місяця є неробочим днем, то позичальник зобов`язаний сплатити суму нарахованих процентів, згідно з п. 2.4 цього Договору у попередній робочий день (п.2.4.1.). У разі наявності простроченої заборгованості за Кредитом та несплачених процентів за його використання, кошти в першу чергу направляються на сплату прострочених процентів за його використання (п.2.5.). У разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, в тому числі внаслідок прийняття компетентним державними органами України рішень, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, а також за рішенням Правління, Комітету з питань управління активами та пасивами, Кредитно-інвестиційного комітету, Тарифного комітету Кредитора, Кредитор має право ініціювати зміни розміру процентів та комісії, визначених, відповідно, в п.п. 1.1. та 3.3.14. Цього Договору. Згідно договору кредиту, позичальник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі погашати Кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п. 1.1. цього Договору (п.3.3.8.). Достроково повернути Кредит, погасити нараховані проценти та сплатити можливі штрафні санкції у випадках, визначених п.п. 2.6.2., 3.2.3., 4.4., 4.5., 5.4. цього Договору (п.3.3.9.). В день укладання Договору сплатити кредитору комісію за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99% процентів від суми Кредиту шляхом внесення коштів готівкою в касу Кредитора або шляхом перерахування коштів на рахунок, комісію за ведення кредитної справи в розмірі 0,3 процента від суми Кредиту по курсу НБУ шляхом внесення коштів готівкою в касу Кредитора або шляхом перерахування коштів на відповідний рахунок (п.3.3.14.). У разі порушення позичальником умов цільового використання Кредиту, визначеного п. 1.2. цього Договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 25 процентів від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням (п.4.1.). У разі прострочення позичальником терміну сплати комісії за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку, визначеного в п. 3.3.14. цього Договору, строків сплати процентів, визначених п. 2.4. цього Договору, а також прострочення строків повернення Кредиту, визначених п.п. 1.1., 2.6.3., 3.2.3., 4.4., 5.4. цього Договору Позичальник сплачує Кредиторові пеню в розмірі один процент від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє у цей період (п.4.2.). У разі порушення позичальником вимог п.п. 3.3.2.-3.3.15. Договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 3 процентів від суми Кредиту, визначеного п.1.1. цього Договору, за кожний випадок (п.4.3).. У разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.2.-3.3.6., 3.3.10.-3.3.12. та 3.3.15. цього Договору, порушення позичальником умов договору, визначеного п. 1.3. цього договору, протягом більше, ніж п`ять днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, а також нараховані штрафні санкції (штраф, пеню) (п.4.4.). У разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.7., 3.3.8 цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту нараховані штрафні санкції (штраф, пеню) (п.4.5.). Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Згідно зі статтею 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що оспорюваний позивачем кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань. Позивач своїм підписом в договорі підтвердив, що банк його письмово проінформував про всі умови кредитування, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів». Необхідно наголосити, що матеріали справи не містять доказів, які вказують на те, що [PERSON] було введено в оману та/або не роз`яснено умови кредитування, з якими останній ознайомився під підпис. З огляду на викладене, суд вважає про відсутність правових підстав для визнання кредитного договору недійсним. Доводи позову про те, що кредитний договір укладено із порушенням вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» та постанови Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», що виразилось в ненаданні позивачу відповідачем у повному обсязі інформації щодо умов кредитування та умов договору, суд не приймає до уваги, оскільки при підписанні договору позичальник мав можливість ознайомитись з умовами договору і за умови непогодження з його положеннями - відмовитися від його укладення. Крім того, після підписання Кредитного договору позивач отримав примірник Кредитного договору, що дало додаткову можливість детально вивчити його умови. Позивач в свою чергу договір підписав, виконував його певний час та заперечень не мав з приводу не відповідності його вимогам законодавства, а подав вимоги щодо недійсності правочинів лише у 2019 році, після виникнення заборгованості по оспорювану договору. Позивач у позові вказував, що при визнанні недійсним кредитного договору слід також визнати недійсним договір іпотеки, оскільки договір іпотеки, є похідним від головного кредитного договору. Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказаний Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між тим, позивачем не надано суду доказів про порушення його прав оскарженим договором іпотеки. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача щодо визнання недійсним іпотечного договору, як такого, що є похідним договором від кредитного договору. Що стосується вимоги [PERSON] про визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру [ADDRESS] , необхідно зазначити наступне. 30.12.2007 року було укладено іпотечний договір № 825/4-40/9/7-159 згідно якого [PERSON] (іпотекодавець) передає в іпотеку АКБСР «Укрсоцбанк» (іпотекодержателю) у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за Договором кредиту № 825/2-40/1/7-144 від 13.12.2007 року, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, нерухоме майно - квартиру двокімнатну, загальною площею 49,8 кв.и, житловою площею 28,2 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить іпотекодавцеві на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу квартири від 06.05.2006 року (п.1.1). Вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 303 000 грн., що в еквіваленті складає 60 000 доларів США за офіційним курсом НБУ (п.1.2). Відповідно до п. 2.4.3. вказаного Іпотечного договору № 825/4-40/9/7-159 від 30.12.2007 року, у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 166709957 від 15.05.2019 року вбачається, що державним реєстратором Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Л.В. 14.02.2019 року зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за АТ «Укрсоцбанк» (код ЄДРПОУ 00039019). Підстава виникнення права власності: іпотечний договір № 825/4-40/9/7-159, серія та номер: 11280, виданий 13.12.2007, видавник: приватний нотаріус ХМНО Зубарєв І.Ю.. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до частини першої та третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Згідно з частиною першою статті 35 Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону). Матеріали справи не містять та сторонами суду не надано документів, які б підтверджували факт отримання боржником (іпотекодавцем) письмових вимог про усунення порушення. Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку про те, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом статті 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуто (відчужено без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та (або) предметом іпотеки відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: -таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника (майнового поручителя) або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку. Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VІІ право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VІІ ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження. Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Отже, на квартиру [ADDRESS] , яка використовується як місце постійного проживання позивачем та є предметом іпотеки у забезпечення вимог за кредитним договором від 30.12.2007 року, укладеного в іноземній валюті, не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією Закону України№ 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі шляхом реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» як забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору № 825/2-40/1/7-144 від 30.12.2007 року, укладеного в іноземній валюті. Суд вважає, що державний реєстратор Краснодарськогї районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Л.В. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк». Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, провадження № 11-474апп19; від 19 травня 2020 року справі № 644/3116/18-ц, провадження № 14-45цс20. У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Представник Банку посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 року справа № 464/8589/15-ц. Між тим, суд вважає за необхідне прийняти останню правову позицію, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі № 802/1340/18-а, оскільки після ухвалення судового рішення Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 року по справі №464/8589/15-ц, Велика Палата Верховного Суду підтвердила свою раніше прийняту правову позицію від 20.11.2019 року у справі № 802/1340/18-а, провадження № 11-474апп19, а тому застосуванню підлягає положення частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» про обов`язковість для судів висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду. Що стосується заяви Банку про застосування строків позовної давності, то вона задоволенню не підлягає, оскільки в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки відмовлено з інших підстав.

Outcome: partial