Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги позивачем вмотивовано тим, що 10 вересня 2008 року [PERSON] позичив відповідачці [PERSON] 250 000 грн., які вона зобовязалась повернути до 22 березня 2009 року. У визначений день відповідачка кошти не повернула, оскільки за її твердженням у неї не було коштів для повернення боргу. 03 лютого 2014 року відповідачка написала ще одну розписку, згідно якої визнала свій борг і продовжила дію договору позики до 12 години 00 хвилин 21 січня 2017 року. Не дивлячись на неодноразові листи вимоги позивача від 04.06.2015 року та 14.11.2016 року про повернення боргу в добровільному порядку, відповідачкою борг не повернуто, хоча кінцевий строк виконання нею зобов'язання з повернення позики сплинув 21 січня 2017 року. Таким чином, борг відповідача перед позивачем складає 250 000 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задоволити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Суду пояснила, що після смерті чоловіка з причини скрутного матеріального становища мала намір продати земельну ділянку, яка їй належала, тому домовилась про зустріч із [PERSON], з яким вони домовились про те, що він підготує всі необхідні документи для продажу земельної ділянки. В підтвердження свого наміру вона передала позивачу [PERSON] акт на земельну ділянку і на його прохання написала розписку про отримання грошових коштів від [PERSON], а її син, який був присутній при підписанні нею розписки, фактично отримав грошові кошти в сумі 6 000 доларів США за земельну ділянку, але не від [PERSON], а від [PERSON], оскільки [PERSON] не мав коштів оплатити вартість земельної ділянки. Позивач розяснив відповідачці, що дана нею розписка слугуватиме підставою для оформлення земельної ділянки після зняття мораторію на продаж землі сільськогосподарського призначення. Через три роки позивач прийшов додому до відповідачки з проханням написати ще одну розписку в якій зазначити, що вона боргує йому грошові кошти в сумі 250 000 грн., що вона і зробила. Фактично грошові кошти від позивача вона не отримувала, а лише написала розписки. Відповідачка та її представник відповідача [PERSON] просили відмовити у задоволенні позову та застосувати строк позовної давності, оскільки згідно розписки від 10.09.2008 рокувизначені строки виконання вимог за розпискою-22 березня 2009 року, тому перебіг позовної давності починається саме з наступного дня після настання вказаного строку, а саме із 23 березня 2009 року і спливає 23 березня 2012 року. Таким чином позивач мав право на звернення до суду з вимогою про стягнення боргу з урахуванням строків позовної давності до 23 березня 2012 року. Посилання позивача на розписку від 03.02.2014 року, як на підставу переривання строків позовної давності та продовження дії договору позики до 27.01.2017 є безпідставним, оскільки написання розписки від 03.02.2014 року відбулося через два роки після спливу строку позовної давності за первісною розпискою від 10.09.2008 року. Заслухавши пояснення сторін по справі, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] підлягає до задоволення. В судовому засіданні встановлено наступне. Як вбачається із розписки [PERSON] від 10.09.2008 року, 10 вересня 2008 року [PERSON] позичив відповідачці [PERSON] 250 000 грн., які вона зобовязалась повернути до 22 березня 2009 року. У визначений день відповідачка кошти не повернула, оскільки за її твердженням у неї не було коштів для повернення боргу. Тому, 03 лютого 2014 року відповідачка написала ще одну розписку, згідно якої визнала свій борг і продовжила дію договору позики до 12 години 00 хвилин 21 січня 2017 року. Не дивлячись на неодноразові листи вимоги позивача від 04.06.2015 року та 14.11.2016 року про повернення боргу в добровільному порядку, відповідачкою борг не повернуто, хоча кінцевий строк виконання ним зобов'язання з повернення позики сплинув 21 січня 2017 року ( а.с.6-9). Суд не приймає до уваги посилання відповідачки на те, що нею не отримано суму в розмірі 250 000 грн. від [PERSON] та критично розцінює таке твердження відповідачки, так як нею не доведено того факту, що вона фактично не отримувала грошові кошти в розмірі 250 000 грн. за розпискою від 10.09.2008 року. Окрім цього, відповідачка в судовому засіданні дала неоднозначні пояснення посилаючись на те, що вона фактично грошові кошти від позивача не отримувала, а лише писала розписку про їх отримання, як гарантію в майбутньому укладення між нею та [PERSON]. договору купівлі продажу земельної ділянки. Суд критично оцінює покази свідка [PERSON], сина відповідачки, який в судовому засіданні підтвердив той факт, що відповідачка [PERSON] мала намір продати земельну ділянку про продаж якої домовилась із [PERSON], який займався продажем нерухомості. [PERSON] знайшов покупця [PERSON], від якого він отримав за продаж земельної ділянки грошові кошти в розмірі 6000 доларів США., а його мати написала [PERSON] розписку про отримання грошових коштів в розмірі 250 000 грн., однак фактично грошей від [PERSON] мати не отримувала, так як свідок [PERSON] прийшов для засвідчення розписки після самої укладення угоди. Відповідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору і вимог закону. Відповідно до ч. 2 ст. 1051 ЦК України договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позичкодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позивача з позикодавцем або під впливом тяжкої хвороби. Згідно постанови Верховного суду України у справі №6-63 ЦС13 від 18.09.2013 року письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У відповідності до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідачкою [PERSON] в ході розгляду справи не було заявлено зустрічних позовних вимог про оспорення договору позики укладеного між нею та [PERSON], або вимогу про визнання правочину удаваним. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Судом встановлено і сторонами по справі не заперечується той факт, що 10.09.2008 року [PERSON] власноручно написала розписку в тому, що вона отримала у [PERSON] гроші в сумі 250 000 грн. і зобовязувалась їх повернути до 12 години 22.03.2009 року. Крім того, 03.02.2014 року [PERSON] власноручно написала ще одну розписку в якій зазначила, що отримала у [PERSON] гроші в сумі 250 000 грн. і зобовязується їх повернути до 12 години 21.01.2017 року. Взяті на себе зобовязання за розпискою [PERSON] не виконала, станом на час розгляду справи в суді грошові кошти позивачу не повернула. Факт написання вказаних розписок та неповернення позивачу суми боргу, вказаної в розписках в розмірі 250 000 грн. відповідачкою не заперечується. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання і на вимогу позикодавця зобов'язаний сплатити суму боргу. Враховуючи вищевикладене а також те, що відповідачка не виконала свої зобовязання у встановлений у договорі строк, то суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу є обґрунтованими, доведеними, відповідають чинному законодавству, а тому підлягають до задоволення. Щодо посилання відповідачки щодо застосування строку позовної давності до даних правовідносин, то він також є суперечливим,оскільки тим самим відповідачка визнає, що вона позичила у позивача 10.09.2008 року грошові кошти в розмірі 250000 грн., які вона зобовязалась повернути до 22 березня 2009 року, і не заперечує того що 03 лютого 2014 року написала ще одну розписку, згідно якої визнала свій борг, визначивши термін дії договору позики до 12 години 00 хвилин 21 січня 2017 року. У відповідності до ст.259 ЦПК України позовна давність встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. За таких обставин суд вважає що позивачем не пропущено строк позовної давності. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачки [PERSON] підлягають стягненню судові витрати в розмірі 2500 грн.

Outcome: approved