Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі: ДВС) про зняття арешту з транспортного засобу, зняття його з розшуку та скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 27 березня 2014 року ДВС, на підставі виконавчого листа №6238/2870/13-к виданого 03 грудня 2013 року Ізюмським міськрайонним судом Харківської області, було відкрито виконавче провадження №42714023 щодо стягнення з нього на користь [PERSON] боргу у розмірі 71 463,43грн. В той же день постановою державного виконавця зазначеного відділу був накладений арешт на все належне позивачу рухоме та нерухоме майно. Постановою державного виконавця ДВС від 23 квітня 2014 року був накладений арешт на належний позивачу транспортний засіб, а саме - автомобіль марки «TOYOTA COROLA» д/н [NUMBER] , 2007 року випуску з забороною здійснювати його відчуження. Крім того, відповідною постановою цього ж числа - 23 квітня 2014 року - державним виконавцем відділу був оголошений розшук зазначеного транспортного засобу. 03 червня 2015 року Ізмаїльським міськрайонним судом по результату розгляду подання державного виконавця ДВС була винесена ухвала про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України позивача до виконання ним зобов`язань за вказаним виконавчим листом. Виконавчий документ було повернуто на адресу стягувачу з правом повторного пред`явлення на примусове виконання в строк до 25 травня 2016 року. Виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, тобто до 25 травня 2018 року. Повторно вищезазначений виконавчий лист на примусове виконання не пред`являвся. Отже, на думку позивача, стягувач втратив своє право щодо примусового стягнення боргу з позивача, так як пропустив строк на повторне пред`явлення виконавчого листа до виконання. А тому позивач вважає, що станом на теперішній час правомірно накладені вищевказані обмеження продовжують діяти без належних на те обставин та створюють йому перешкоди в його праві на вільне та безперешкодне користування належним йому майном, а накладене тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України обмежує його конституційні права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, роботи, лікування та/або оздоровлення тощо. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Представник відповідача ДВС в судовому засіданні проти позовних вимог не заперечував. У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Перевіривши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що має бути задоволеним повністю. Відповідно до ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206,207 ЦПК України. Відповідно до ст.206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В судовому засіданні встановлено, що 27 березня 2014 року ДВС, на підставі виконавчого листа №6238/2870/13-к виданого 03 грудня 2013 року Ізюмським міськрайонним судом Харківської області, було відкрито виконавче провадження №42714023 щодо стягнення з нього на користь [PERSON] боргу у розмірі 71 463,43грн. В той же день постановою державного виконавця зазначеного відділу був накладений арешт на все належне позивачу рухоме та нерухоме майно. Постановою державного виконавця ДВС від 23 квітня 2014 року був накладений арешт на належний позивачу транспортний засіб, а саме - автомобіль марки «TOYOTA COROLA» д/н [NUMBER] , 2007 року випуску з забороною здійснювати його відчуження. Крім того, відповідною постановою цього ж числа - 23 квітня 2014 року - державним виконавцем відділу був оголошений розшук зазначеного транспортного засобу. 03 червня 2015 року Ізмаїльським міськрайонним судом по результату розгляду подання державного виконавця ДВС була винесена ухвала про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України позивача до виконання ним зобов`язань за вказаним виконавчим листом. Щодо накладення арешту на рухоме та нерухоме майно та об`явлення в розшук транспортного засобу. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України - кожна особа має право, в порядку встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч.1 ст.5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, що мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог, заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вже було зазначено вище, 23 квітня 2014 року Ізмаїльським міськрайонним відділом ДВС був накладений арешт та оголошена заборона на відчуження автомобіля марки «TOYOTA COROLA» д/н [NUMBER] , 2007 року випуску, а також оголошений розшук зазначеного транспортного засобу. Згідно витягу з АСВП (ВП - спец розділ) від 09 січня 2019 року, постановою державного виконавця від 21 травня 2015 року зазначене виконавче провадження було завершене на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закону), тобто в зв`язку з відсутність майна боржника, на яке можливо звернути стягнення. Автомобіль не був виявлений протягом року з дня оголошення в розшук (п.7 ч.1 ст.47 Закону). Виконавчий документ було повернуто на адресу стягувачу з правом повторного пред`явлення на примусове виконання в строк до 25 травня 2016 року (в редакції Закону, що діяла на момент прийняття рішення). Згідно ч.1 ст.12 Закону діючого на теперішній час виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, тобто до 25 травня 2018 року. Повторно вищезазначений виконавчий лист на примусове виконання не пред`являвся. Отже стягувач, втратив своє право щодо примусового стягнення боргу з позивача, так як пропустив строк на повторне пред`явлення виконавчого листа до виконання. Інші виконавчі документи відносно позивача як боржника на примусовому виконанні в ДВС - відсутні. Згідно п.9.9 розділу IX «Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби», затвердженої наказом Міністерства юстиції №2274/5 від 25 грудня 2008 року, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративних штрафів, строк зберігання яких становить 1 рік. Порядок зняття арешту з майна регулюється ст.59 Закону. Відповідно до ч.4 ст.59 вказаного Закону підставами для зняття виконавцем арешту усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. В свою чергу, відповідно до ч.5 ст.59 Закону у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. У зв`язку з тим, що виконавче провадження, в якому постановою ДВС у 2014 році було накладено арешт на майно позивача, в тому рахунку на автомобіль марки «TOYOTA COROLA» д/н [NUMBER] , 2007 року випуску та оголошений його розшук, знищено по закінченню строків зберігання, державна виконавча служба не має можливості сама вирішити питання про зняття арешту. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не же бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до положень ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, враховуючи те, що повторно вищезазначений виконавчий лист №6238/2870/13-к від 03 грудня 2013 року на примусове виконання не пред`являвся і термін для цього минув, жодних інших виконавчих документів відносно позивача на примусовому виконанні в ДВС відсутні, а арешт протиправно позбавляє його гарантованого Конституцією України права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, суд доходить висновку, що дана позовна вимога є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Як вже було зазначено вище, 03 червня 2015 року Ізмаїльським міськрайонним судом по результату розгляду подання державного виконавця ДВС була винесена ухвала про тимчасове обмеження позивача у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов`язань за виконавчим листом №6238/2870/13-к виданого 03 грудня 2013 року Ізюмським міськрайонним судом Харківської області, щодо стягнення з нього на користь [PERSON] боргу у розмірі 71463,43грн. В ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» наведені вичерпні підстави тимчасової відмови у виїзді за кордон, серед яких відсутня така підстава для тимчасової заборони, як наприклад, «особа є боржником у виконавчому провадженні». Слід зазначити, що немає серед підстав і «невиконання судового рішення», оскільки Закон чітко вказує на те, що для можливості встановлення заборони повинен мати місце факт «ухилення» від виконання, а не можливість виконати рішення з інших причин (наприклад, відсутність коштів або майна). Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, доки не буде доведено зворотне. Згідно чинного цивільного процесуального законодавства, наявність умислу и обставин, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження в праві виїзду за межі України, як на підставу його вимог, підлягають доказуванню. Зокрема, задоволення такого подання можливе тільки при умові доказування факту ухилення боржника від виконання зобов`язання. Оскільки, згідно ч.2 ст.377-1 ЦПК України (в попередній редакції), вказане подання розглядалося судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших зацікавлених осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього накладався обов`язок доказування. Тим більше, що особа, у відношенні обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості доказати суду, що нею були прийняті всі залежні від неї заходи для належного виконання зобов`язання. Законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язання, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного та повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі чи частково. На час звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися та бути об`єктивно наявним та проглядатися із матеріалів виконавчого провадження, чого не відбувається. Подібну позицію займає також і Вищий спеціалізований суд України по розгляду цивільних та кримінальних справ, яку він висловив в своїй постанові №5 від 30 березня 2012 року. В ході проведення виконавчих дій був ретельно з`ясований матеріальний стан позивача, зокрема, встановлена відсутність у нього нерухомого майна на яке може бути звернуто стягнення в рахунок погашення боргу. Тобто, державним виконавцем прийняті всі передбачені заходи для примусового виконання по стягненню боргу. Вказане свідчить про матеріальну неможливість позивача виконати свої боргові зобов`язання, а не про його ухиляння від його виконання, що є підставою для застосування вказаного обмеження. Крім того, як вже було зазначено вище, виконавчий лист, на підставі якого було відкрите відповідне виконавче провадження та накладено тимчасове обмеження у праві вихзду за межу України, повторно на примусове виконання не пред`являвся. Отже стягувач, втратив своє право щодо примусового стягнення боргу з мене. Інші виконавчі документи відносно позивача як боржника на примусовому виконанні в відділі ДВС - відсутні. Правомірність і обґрунтованість звернення до суду з цією заявою, підтверджується також позицією законодавця, яка полягає в тому, що застосування заходів щодо заборони виїзду за межі України при вказаних обставинах є неправомірним та недоцільним, оскільки це призводить як до порушення конституційних прав особи на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, роботи, лікування та/або оздоровлення тощо. З огляду на вказане, вбачається, що станом на теперішній час, в урахуванням вказаних обставин, існуюча заборона не відповідає вимогам міжнародним правовим нормам з цього питання, дотримання яких Україна взяла на себе. Так, відповідно до ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Україною Законом №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі свою власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Як вже було зазначено, відповідне подання державного виконавця розглядалося без участі позивача, відтак він не міг надати суду свої пояснення з цього приводу, а суд при тих обставинах був позбавлений можливості отримати ці пояснення та надати їм належну правову оцінку з метою прийняття справедливого судового рішення відповідно до принципу верховенства права. З урахуванням наведених обставин, суд має правові та фактичні підстави для скасування щодо позивача зазначеного обмеження. Таким чином суд доходить висновку, що визнання відповідачем позову базується на законних підставах, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову сторонам роз`яснено в судовому засіданні. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved