Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, посилаючись на те, що він проживав з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 16.08.1995 року та від спільного проживання мають повнолітнього сина [PERSON] Після розірвання шлюбу ніхто до суду з позовом про розподіл майна не звертався, у звязку з чим закінчився строк позовної давності про розподіл майна, а отже позивач являється одноосібним власником житлового будинку з надвірними побудовами №17, розташованого по вул. Колгоспній в смт. Голованівськ Кіровоградської області. Позивач зазначає, що відповідачі зареєстровані в цьому будинку, однак [PERSON] не проживає в цьому будинку більше 20 років, а [PERSON] більше 12 років. Позивач неодноразово прохав відповідачів знятись з реєстрації, на що останні категорично відмовляються. Позивач в позовній заяві вказує, що він на сьогоднішній день не має ніякого права на проживання в його будинку. У звязку з наведеним, позивач просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, який розташований по вул. Колгоспній, 17, в смт. Голованівськ Голованівського району Кіровоградської області. Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, відповідно до ст. 74 ЦПК України. Заяви про відкладення розгляду справи до суду не подавав. Представник позивача в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, відповідно до ст. 74 ЦПК України. Подала до суду заяву в якій просить розглядати справу у її відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити. Згодна на заочний розгляд справи. Відповідачі в судове засідання двічі не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином, відповідно до ст. 74 ЦПК України, заяв про розгляд справи за їх відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. В порядку ст. 158 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і постановити рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1 ЦПК України,\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: припинення правовідношення (частина 2 статті 16 ЦК України). В силу ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Судом встановлено, що позивач та відповідач [PERSON] з 1984 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 16.08.1995 року, про що 21.05.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Голованівського районного управління юстиції Кіровоградської області видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-ОЛ №028401 (а.с. 5, 20). В період спільного проживання позивач та відповідач [PERSON] набули у власність житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по вул. Колгоспній, 17, в смт. Голованівськ Голованівського району Кіровоградської області на підставі договору забудови, посвідченого державним нотаріусом Голованівської нотаріальної контори 03.04.1987 року за №482, що підтверджується архівною довідкою №35, виданою 16.02.2017 року Ульяновським КМБТІ Кіровоградської області, та копією технічного паспорта на житловий будинок (а.с. 6-13). Від спільного проживання, позивач та відповідач [PERSON] мають повнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відповідно довідок Голованівського районного сектору УДМС України в Кіровоградській області від 23.02.2017 року, відповідачі зареєстровані в будинку по вул. Колгоспній, 17, в смт. Голованівськ Голованівського району Кіровоградської області (а.с. 31, 33). Як вбачається з копії домової книги житлового будинку по вул. Колгоспній, 17, в смт. Голованівськ Голованівського району Кіровоградської області, місце проживання відповідача [PERSON] зареєстроване в цьому будинку з 02.08.1988 року, відповідача [PERSON] з 15.12.2004 року (а.с. 15-19). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За нормами ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР). Згідно з ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, усунення перешкод у користуванні житлом виникає саме у власника такого житла, тоді як житловий будинок, розташований по вул. Колгоспній, 17, в смт. Голованівськ Голованівського району Кіровоградської області, хоч і зареєстрований на позивача, однак набутий в період спільного проживання з відповідачем [PERSON], що стверджується позивачем в позовній заяві та підтверджується наданими документами, а тому є обєктом спільної сумісної власності подружжя. За нормами ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. За нормами ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснив, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Суд вважає, що доводи позивача про те, що [PERSON] втратила право на частину житлового будинку у звязку з пропуском строку позовної давності щодо вимог про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, визначеної ст. 72 Сімейного кодексу України, є необґрунтованими, оскільки така позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Позивачем не надано доказів того, що такі права [PERSON] були порушені, що могло потягнути за собою перебіг позовної давності, і навпаки, суд вважає, що таке право не порушувалось. Враховуючи те, що житловий будинок набутий позивачем та [PERSON] в період шлюбу, остання має рівні права з позивачем на володіння, користування і розпорядження цим майном згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, яка кореспондується з ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинного на час набуття у власність майна. А тому, [PERSON] не може бути визнана такою, що втратила право користування житловим будинком, оскільки таке рішення призведе до порушення її права як співвласника на користування обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи те, що право спільної сумісної власності між співвласниками житлового будинку не припинене, інший співвласник будинку ([PERSON]Л.) позов не визнає, не надає згоди на визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, суд дійшов висновку також про відсутність підстав для визнання останнього таким, що втратив право користування житловим будинком. Розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України не здійснюється, оскільки в задоволенні позову відмовлено, позивач звільнений від сплати судового збору, а іншими особами не заявлено вимог про компенсацію судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed