Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому вказує, що він є інвалідом 2-ї групи, мешкає у приміщенні, яке є небезпечним для проживання, без світла та опалення. Йому необхідно вселитися до будинку, оскільки у нього відсутнє житло, та у звязку з необхідністю ведення господарства з метою розрахуватися з боргами за житло. Позивач просив суд виселити [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку № 84 по вул. 50 років Жовтня у м. Камянка-Дніпровська Запорізької області та вселити його до вказаного житла. У судовому засідання позивач підтвердив обставини викладені у позовній заяві, заявлені вимоги просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, у задоволенні заявлених вимог просили відмовити у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, до суду надіслали заяви в яких просили справу розглядати у їх відсутність, позовні вимоги залишити без задоволення. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що рішенням Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької від 27.10.1997 року, залишеним без зміни ухвалою судової колегії Запорізького обласного суду від 27.11.1997 року [PERSON] був визнаний недієздатним з лютого 1990 року (а.с. 53-58). Рішенням Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької від 22.12.1998 року за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним вимоги позивача задоволено, визнано договір купівлі-продажу від 10.11.1990 року недійсним (а.с. 18). Рішенням Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької від 04.10.2002 року зобовязано [PERSON] та [PERSON] та проживаючих з ними дітей передати житловий будинок з надвірними будівлями вартістю 25 805 грн. 70 коп. [PERSON], а [PERSON] на момент передачі йому будинку, виплатити одноразово подружжю [PERSON] 25 805 грн. 70 коп. або суму за вищевказане майно станом на момент виконання даного рішення (а.с. 5). Рішенням Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької від 09.06.2004 року [PERSON] було поновлено у дієздатності (а.с. 59). Заочним рішенням Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької від 21.12.2005 року задоволено позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та визнано недійсною реєстрацію місця проживання відповідача в житловому будинку № 84 по вул. 50 років Жовтня у м. Камянка-Дніпровська Запорізької області (а.с. 27-29). Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). У відповідності ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно зі ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. В силу приписів ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Аналіз положень даної норми закону свідчить про те, що вона визначає загальні положення виселення із жилих приміщень. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник майна має право володіти, користуватись та розпоряджатися ним на свій розсуд. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Житловий фонд України утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України (ст. 4 ЖК України). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд повинен враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності. Правомірність набуття права власності включає законність та добросовісність такого набуття. Згідно ст. 52 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена громадянином, визнаним недієздатним через душевну хворобу або недоумство. До такої угоди застосовуються наслідки, передбачені ст. 51 цього Кодексу. В силу приписів ст. 59 цього ж Кодексу угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України. Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює правовідносини, що виникли. Як вбачається із матеріалів справи позивач після визнання договору купівлі-продажу недійсним, поновлюється у правах власника спірного житлового будинку. Відповідачі, проживаючи у належному позивачу будинку без достатніх правових підстав створюють власнику перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Враховуючи викладене позивач вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном і його позовні вимоги є обґрунтованими. Згідно норми ст. 88 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідачів також на користь держави стягується судовий збір в сумі 121 грн. 80 коп. На підставі ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 328, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 52, 59 ЦК УРСР, ст.ст. 4, 109, 155 ЖК України,

Outcome: approved