Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , треті особи: Генічеський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, [PERSON] про зняття арешту з нерухомого майна. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06 липня 2010 року набрало законної сили рішення Генічеського районного суду у справі № 2-777/2010, яким за ним визнано право власності на нерухоме майно (житловий будинок [ADDRESS] ) набуте ще 02 вересня 2009 року внаслідок укладення договору міни. 21 березня 2010 року вказане право власності у нього виникло після здійснення реєстрації в діючому на той час Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Зазначає, що 13 липня 2019 року отримавши інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що 18 червня 2010 року на вказаний будинок Генічеським районним ВДВС у Херсонській області накладено арешт. Підставою вказано обтяження зазначена «постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, б/н 18 червня 2010 ВДВС Генічеського районного управління юстиції». Власником будинку зазначено відповідача [PERSON] (боржника у виконавчому провадженні) з яким у нього і було укладено договір міни. 26 липня 2019 року ним отримано відповідь про те, що за обставинами справи у Генічеського РВ ДВС ГТУЮ в Херсонській області відсутні підстави для зняття арешту. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечував. Пояснив, що арешт було накладено у зв`язку з його боргом по сплаті штрафу, однак даний штраф він вже сплатив. Представник Генічеського РВ ДВС ГТУЮ у Херсонській області Харлампієва Т.П. при вирішенні питання покладалася на розсуд суду. Пояснила, що виконавче провадження закрито та знищено. Третя особа [PERSON] (до розірвання шлюбу [PERSON] ) вимоги позивача підтримала. Суд, вислухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Рішенням Генічеського районного суду від 25 червня 2010 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору міни дійсним та визнання права власності. Визнано за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно даних Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, постановою про арешт майна боржника, оголошення заборони на його відчуження, б/н від 16 червня 2010 року відділу державної виконавчої служби Генічеського районного управління юстиції накладено арешт на нерухоме майно житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Власником майна зазначено [PERSON] . При цьому, як вбачається з пояснень представника Генічеського РВ ДВС ГТУЮ у Херсонській області Харлампієвої Т.П. виконавче провадження закрито та знищено. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з наступного. Приписами ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа (ч. 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження»). Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом частин 1 та 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За таким обставин, з огляду на те, що наявність арешту за відсутності достатніх правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved