Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідачів Оноківської сільської ради, Ужгородської районної державної адміністрації, Закарпатської обласної державної адміністрації, Кабінету Міністрів України про визнання права власності на земельну ділянку розміром 144 метри квадратні в кооперативі «ВЕТЕРАН» за ним як учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС у 1987-8 р.р. категорії 2, якою він користується із 23.07.2001 року згідно Договору на право тимчасового користування між ним та Оноківською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області. Вимоги обґрунтовані тим, що на підставі Договору із Оноківською сільською радою на право тимчасового довгострокового користування землею від 23.07.2001 [PERSON] більше 15 років орендує земельну ділянку розміром 144 метри квадратних в кооперативі «Ветеран» на лівому березі річки Уж для культурно-оздоровчих і рекреаційних цілей. Позивач має намір приватизувати зазначену земельну ділянку, проте на його письмове звернення у 2016 до Оноківської сільської ради з цього приводу отримано відмову, яка оформлена Рішенням №313 Оноківської сільської ради від 21.10.2016. Зазначив, що у зв`язку із шахрайством та зловживанням посадовим становищем відповідачами [PERSON] звертався до Закарпатського окружного адміністративного суду, який у справі №807/968/17 ухвалив рішення, яким визнано дії Ужгородської РДА неправомірними і зобов`язано повторно розглянути заяву позивача про передачу у приватну власність вказаної вище земельної ділянки, проте таке рішення не виконано, частину земельних ділянок захопили рейдери. Враховуючи вищезазначене, позивач просить суд визнати право власності на земельну ділянку розміром 144 метри квадратні в кооперативі «ВЕТЕРАН» за учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС у 1987-8 р.р. категорії 2 [PERSON] , якою він користується із 23.07.2001 року згідно Договору на право тимчасового користування між ним та Оноківською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області та зобов`язати Ужгородську РДА Закарпатської області провести державну реєстрацію такої. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.10.2019 позовну заяву залишено без руху, із зазначенням строку для усунення недоліків, вказаних у мотивувальній частині ухвали. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.11.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Позивач отримав ухвалу про відкриття провадження у справі, відповідачі отримали ухвалу про відкриття провадження та пакет документів, що підтверджується матеріалами справи. Клопотань від учасників процесу про розгляд справи у поряду загального позовного провадження не надходило. Представником Ужгородської районної державної адміністрації подано відзив на позовну заяву, у якому представник просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки райдержадміністрація не наділена повноваженнями щодо виділення земельних ділянок державної власності для індивідуального садівництва. Позивачем відповіді на поданий відзив на позовну заяву Ужгородської районної державної адміністрації, така на адресу суду не надходила. Від відповідачів Оноківської сільської ради, Закарпатської обласної державної адміністрації, Кабінету Міністрів України відзив не надіслано до суду відзиву у встановлений судом в ухвалі суду про відкриття провадження строк, про поважність причин його неподання не повідомлено. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України). Оскільки, відповідно до вимог ст.279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступних висновків. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.ч.1-4 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п.2, п.4, п.6 , п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що Оноківська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області згідно Договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 23.07.2001 року, на підставі рішення XII сесії XXIII скликання від 12.06.2001 року, надала позивачеві в тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 144 кв. м. У відповідності до Договору від 23.07.2001 року, вказана земельна ділянка була надана позивачеві на умовах тимчасового довгострокового користування на лівому березі річки Уж в кооперативі «Ветеран» строком на 25 років для культурно-оздоровчих і рекреаційних цілей. Договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 23.07.2001 року набув чинності з моменту його реєстрації в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею від 23.07.2001 року за № 8. Позивач звернувся до Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області із заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки у власність для культурно оздоровчих цілей. Рішенням Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області №313 від 21.10.2016 було відмовлено позивачеві на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 144 м. кв. для культурно оздоровчих та рекреаційних цілей у зв`язку з тим, що дана земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту на території Оноківської сільської ради, кооператив «Ветеран», а відтак Оноківська сільська рада не є розпорядником даних земель. Позивач вказує, що звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області, Закарпатської обласної державної адміністрації, Кабінету Міністрів України. Рішенням суду у справі №807/968/17 визнано протиправними дії Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області. Зобов`язано Ужгородську районну державну адміністрацію Закарпатської області повторно розглянути заяву [PERSON] від 03.02.2017 про безоплатну передачу із земель державної власності у приватну власність земельну ділянку розміром 144 м. кв. для індивідуального дачного будівництва, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Оноківської сільської ради кооперативу «Ветеран» Ужгородського району Закарпатської області. З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до Ужгородської районної державної адміністрації 14.03.2019 із заявою про передачу у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва. На вказану заяву позивачу була надана відповідь про те, що райдержадміністрація не наділена повноваженнями щодо виділення земельних ділянок державної власності для індивідуального садівництва, що підтверджено копією листа Ужгородської районної державної адміністрації №04-14/Г-223 від 28.03.2019. Також встановлено, що позивач звертався 07.04.2019 року до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області із метою розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва, на що управлінням позивачу відмовлено у зв`язку із тим, що вказана земельна ділянка на графічних матеріалах землі відносяться до земель рекреаційного призначення, про що свідчить долучена до матеріалів справи письмова відповідь Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області №Г-989/0-1919/0/18-19 від 03.05.2019. Право власності, відповідно до ст. 328 ЦК України, набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. У відповідності до ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. При цьому, одним із основних принципів Земельний кодекс України визначає принцип раціонального використання та охорони земель. Відтворюючи дієвість цього принципу, ЗК України поділяє земельний фонд України, який складають усі землі країни в межах її території, за особливим правовим режимом та основним цільовим призначенням на категорії. Стаття 19 ЗК України закріплює такі категорії земель: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з частиною першою статті 20 ЗК України здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму. Чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Статтею 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України). Згідно зі статтею 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов`язковій державній експертизі, зокрема проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення. Позивач просить надати йому земельну ділянку, яка знаходиться у його користуванні, у приватну власність згідно ст. 121, 122 Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара. Статтею 118 Земельного кодексу України визначений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, згідно ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва. Згідно з ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Відповідно до ч. 8 ст. 122 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України. Згідно вимог ст. 122 Земельного кодексу України у даному випадку саме до повноважень Ужгородської районної державної адміністрації належить вирішення питання щодо передачі позивачеві земельної ділянки із земель державної власності, у власність у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для індивідуального дачного будівництва. Відповідно до ч. 10,11 ст. 118 Земельного кодексу України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Виходячи зі змісту вказаних норм земельного законодавства, слідує, що особа вправі захистити своє право у судовому порядку щодо одержання у власність земельної ділянки за процедурою передбаченою ст. 118 ЗК України у двох випадках, а саме якщо орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування відмовив у передачі земельної ділянки у власність на підставі відповідної заяви або якщо таку заяву органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування було залишено без розгляду. В даному випадку наявне лише рішення Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області №313 від 21.10.2016 яким було відмовлено позивачеві на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 144 м. кв. для культурно оздоровчих та рекреаційних цілей у зв`язку з тим, що дана земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту на території Оноківської сільської ради, кооператив «Ветеран», а відтак Оноківська сільська рада не є розпорядником даних земель. Це рішення Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області було предметом судового розгляду Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №807/968/17. Рішенням суду у справі №807/968/17 визнано протиправними дії Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області. Зобов`язано Ужгородську районну державну адміністрацію Закарпатської області повторно розглянути заяву [PERSON] від 03.02.2017 про безоплатну передачу із земель державної власності у приватну власність земельну ділянку розміром 144 м. кв. для індивідуального дачного будівництва, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Оноківської сільської ради кооперативу «Ветеран» Ужгородського району Закарпатської області. Позивач вказує на ці обставини у позовній заяві та зазначає, що це рішення не виконано. В матеріалах справи також наявна копія заяви [PERSON] від 17.02.2019 року про передачу у власність орендованої ним земельної ділянки на підставі ст. 121,122 ЗК України, яка адресована Оноківській сільській раді Ужгородського району Закарпатської області, Ужгородській районній державній адміністрації Закарпатської області, Закарпатській обласній державній адміністрації, Кабінету Міністрів України. Згідно Додатків до заяви від 17.02.2019, позивачем було надано наступні документи: 1) копію посвідчення учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС у 1987-1988 роках категорії 2, посвідчення серії А №235706; 2) копію Договору про право тимчасового користування землею від 23.07.2001. В матеріалах справи відсутні будь-які рішення цих органів та прийняті рішення за наслідками розгляду вказаної заяви по суті. В матеріалах справи також немає будь-якого рішення цих органів щодо залишення цієї заяви без розгляду. А також відсутні підтвердження надіслання та отримання такої заяви від 17.02.2019 цими органами. В матеріалах справи наявний лист-відповідь Ужгородської районної державної адміністрації №04-14/Г-223 від 28.03.2019. Зі змісту якого вбачається, що позивач звертався до Ужгородської районної державної адміністрації 14.03.2019 із заявою про передачу у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва. В матеріалах справи наявний лист-відповідь Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області №Г-989/0-1919/0/18-19 від 03.05.2019. Зі змісту якого вбачається, що позивач звертався 07.04.2019 року із метою розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва, на що управлінням позивачу відмовлено у зв`язку із тим, що вказана земельна ділянка на графічних матеріалах землі відносяться до земель рекреаційного призначення. При цьому, заява про безоплатну передачу із земель державної власності у приватну власність земельну ділянку розміром 144 м. кв. для індивідуального дачного будівництва, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Оноківської сільської ради кооперативу «Ветеран» Ужгородського району Закарпатської області датована 17.02.2019 року. З огляду на наявні в матеріалах справи відповіді на подані позивачем заяви, такий звертався з заявою про передачу у приватну власність земельної ділянки для індивідуального садівництва. Отже з матеріалів справи слідує, що наразі підстав для застосування судової процедури вирішення питання про передачу у приватну власність земельну ділянку розміром 144 м. кв. для індивідуального дачного будівництва, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Оноківської сільської ради кооперативу «Ветеран» Ужгородського району Закарпатської області позивачу, про що він просив у позовній заяві, відповідно до вимог ст. 118 ЗК України немає. Крім того, позивачем не було надано до суду жодних доказів на підтвердження того, що ним, подано відповідно до вказаних вище норм закону пакет документів, з відповідною заявою про передачу у власність земельної ділянки, та графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Додані до матеріалів позову заяви від 11.01.2019 року та 17.02.2019 року, вказані відомості в додатках не містять, як і не містять підтвердження про надіслання або отримання таких адресатами. Відомостей про звернення в порядку передбаченому ч.3 ст. 122 ЗК України, а саме для ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва до матеріалів позову не надано. Отже позивач не вичерпав всіх передбачених чинним законодавством процедур. При цьому позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання права власності на земельну ділянку та зобов`язання провести державну реєстрацію такої. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом відновлення визнання права власності на земельну ділянку та зобов`язання провести державну реєстрацію такої не відповідає вимогам ст.16ЦК України та ст. ст. 118, 121, 122 ЗК України, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Законодавством чітко врегульовано порядок приватизації земельної ділянки. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень визначених цим Кодексом. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. При розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов`язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Виходячи із наведеного, підстави для задоволення позову відсутні. Позивачу в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху від 11.10.2019 було запропоновано визначитися із позовними вимогами до кожного відповідача, яких останній вказав в позовній заяві, та відповідно обґрунтування своїх позовних вимог щодо кожного з них, проте позивач вказує, що саме з таким обґрунтуванням та вимогами він звертається до суду. Таким чином, аналізуючи наведені докази та даючи їм оцінку, з урахуванням принципів законності, суспільного і загального інтересу, пропорційності, справедливого балансу, меж дозволеного втручання, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed