Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користуватись житловим приміщенням, в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтований наступними обставинами. Відповідно до Договору купівлі-продажу від 27 червня 2018 року позивач та його дружина - [PERSON] є власниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі, які є дітьми колишнього власника квартири - [PERSON] . Позивач вказує, що відповідачі, як і їх батьки, виселились з придбаної квартири у червня 2018 року, забрали свої речі та майно, спроб до вселення у квартиру не вчиняли. Наразі їхнє місце проживання позивачу невідоме. Позивач зазначає, що реєстрація відповідачів у належній йому квартирі, порушує його права користування, володіння та розпорядження як власника квартири, тому вимушений звернутись до суду. Позивач у відкрите судове засідання не з`явився, представник позивача подав до суду заяву, в якій позов підтримав, просив розгляд справи проводити у відсутність позивача та його представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі у відкрите судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, згідно до ст. 128 ЦПК України, про причини неявки не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутність та відзив на позовну заяву не подавали. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У зв`язку з тим, що відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, та відповідачами не подано відзив у встановлений судом термін, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, викладеної в заяві, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач та його дружина - [PERSON] , на підставі договору купівлі продажу від 27 червня 2018 року є власниками квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-10). Право власності позивача та [PERSON] на вказану квартиру, також підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 129235760 від 27 червня 2018 року (а.с. 11), № 129235779 від 27 червня 2018 року (а.с. 12). Згідно з Відомостей Департаменту надання адміністративних послуг ОМР №З1-46765-ф/л вбачається, що у спірній квартирі зареєстровано відповідачів - [PERSON] [INFO] з 21 червня 2004 року, та [PERSON] , [INFO] з 13 листопада 2006 року (а.с. 14). Реєстрація відповідачів за вказаною адресою також підтверджується відповіддю Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с. 23-24). Із акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 07 травня 2021 року, складеного сусідами [PERSON] , [PERSON] , та завірено головою правління ОСББ «Двір-12» Холявко С.І. вбачається, що [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] не проживають в квартирі [ADDRESS] з червня 2018 року (а.с. 21). З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до Департаменту надання адміністративних послуг ОМР з приводу внесення змін в реєстр територіальної громади стосовно помилкового зареєстрованих дітей колишніх власників, однак 30 квітня 2021 року отримав лист № 124/01-20, відповідно до якого останньому було рекомендовано звернутися до суду (а.с. 19-20). Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд вважає, що вони виникли в зв`язку із припиненням права користуванням чужим майном, а тому регулюються Главою 32 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Ч. 1 ст. 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , набули право користування спірною квартирою, та були зареєстровані в ній, як член сім`ї колишнього власника житла - свого батька [PERSON] . Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України правом вільно обирати собі місце проживання, наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше. Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Суд вважає, що неповнолітня дочка колишнього власника - [PERSON] [INFO] , не набула повної цивільної дієздатності, тому не може самостійно визначати своє місце проживання, таким чином сам по собі факт її не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом, матеріали справи не містять. Таким чином, враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволенню не підлягають. Разом з цим, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню, адже [PERSON] набув право користування квартирою позивача, та був зареєстрованим в ній, як член сім`ї колишнього власника житла, а тому його непроживання в квартирі з червня 2018 року позбавляє його права користування квартирі, який належить на праві власності позивачу та його дружині. Задовольняючи позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд зауважує на тому, що зняття з реєстрації місця проживання, в силу ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» проводиться відповідними органами реєстрації на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання є дискреційними повноваженнями відповідних органів реєстрації, а рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є безумовною підставою для цих органів щодо зняття відповідача з реєстрації місця проживання. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи процент задоволенні позовних вимог, на користь позивача з [PERSON] належить стягнути судовий збір у розмірі 908,00 гривень.

Outcome: partial