Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Харківський котельно-механічний завод», в якому просив стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату на день звільнення 16.04.2020 року у розмірі 24375,09 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 22.07.2008 року його було прийнято на роботу в Публічне акціонерне товариство «Харківський котельно-механічний завод» в МСЦ слюсарно-збирального участку учнем електрозварника на автоматичних та напівавтоматичних машинах. Згідно Закону України «Про акціонерні товариства» та рішенням зборів акціонерів від 25.04.2019 року Публічне акціонерне товариство «Харківський котельно-механічний завод» перейменовано в Приватне акціонерне товариство «Харківський котельно-механічний завод». Державна реєстрації проведена 01.05.2019 року. З початку 2020 року адміністрація підприємства, всупереч вимог норм КЗпП України, не сплачувала заробітну плату, у зв`язку із чим утворилась заборгованість, яку підприємство обіцяло сплатити найближчим часом. Через невиплату заробітної плати позивач був змушений звільнитись. 16.04.2020 року наказом №69, [PERSON] був звільнений на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України - за згодою сторін, про що свідчить запис у трудовій книжці. При звільненні позивачу була видана трудова книжка і розрахункові листи, в яких зазначено, що у лютому 2020 року нарахована заробітна плата у розмірі 7151,93 грн, у березні 2020 року - 8191,52 грн., у квітні 2020 року - 9031,64 грн. В день звільнення адміністрація підприємства остаточного розрахунку із позивачем не провела, у зв`язку із чим останній змушений звернутись до суду із позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової прави між суддями від 10.07.2020 року визначеного головуючого суддю по даній справі - Горпинич О.В. Ухвалою суду від 14.07.2020 року було відкрито спрощене позовне провадження із викликом сторін у судове засідання. 09.09.2020 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання, у зв`язку із його зайнятістю в іншому судовому процесі. 05.10.2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, в якому вона зазначила, що 29.07.2020 року відповідачем було отримано ухвалу суду про відкриття провадження у справі, якою було встановлено п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву з моменту отримання такої ухвали. Враховуючи той факт, що через карантинні обмеження у представника відповідача виникли певні труднощі в отриманні від підприємства документів, які необхідно було долучити до відзиву, строк для подачі відзиву був пропущений. На підставі вищевикладеного просила поновити строк для його подачі. Крім того, у відзиві представником відповідача зазначено, що у підприємства дійсно виникла заборгованість по виплаті заробітної плати [PERSON] при звільненні у розмірі 24375,09 грн., однак станом на 23.09.2020 року її було сплачено у повному обсязі на рахунок [PERSON] . У судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву, в якій проси справу розглядати без його участі. Представник відповідача у судове засідання з`явилась, надала пояснення з приводу обставин справи, посилаючись на мотиви, викладені у відзиві на позову заяву. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. За ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ст. 16 ЦК України). За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі Наказу №179 к від 22.07.2008 року [PERSON] було прийнято на роботу в Публічне акціонерне товариство «Харківський котельно-механічний завод» в МСЦ слюсарно-збирального участку учнем електрозварника на автоматичних та напівавтоматичних машинах. 16.04.2020 року наказом №69, [PERSON] був звільнений із займаної посади на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України - за згодою сторін, про що свідчить запис у трудовій книжці. Згідно зведених відомостей, нарахована [PERSON] заробітна плата за лютий-квітень 2020 року становить: за лютий- 7151,93 грн., за березень - 8191,52 грн., за квітень - 9031,64 грн, що в загальному розмірі становить 24375,09 грн. Зазначена сума заборгованості згідно довідці №10-249 від 25.09.2020 року була сплачена позивачу 23.09.2020 року, у урахуванням суми компенсації за затримку виплати заробітної плати за лютий 2020 року в розмірі 92,98 грн. та за березень 2020 року у розмірі 40,96 грн. У відповідності до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП, підставами припинення трудового договору є угода сторін. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації,, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Враховуючи, що відповідачем проведено повний розрахунок з [PERSON] , суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed