Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Головного Територіального управління юстиції у Львівській області, в якому просив суд скасувати заборону у вигляді накладеного 17.01.2000 р. державним виконавцем Шевченківського ВДВС арешту на квартиру [ADDRESS] та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер обтяження 4259984 від 21.12.2006 року. В обгрунтування поданого позову покликається на те, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 03 серпня 2017 року, виданого юридичним департаментом Львівської міської ради. У державній реєстрації права власності на вказану квартиру позивачу відмовлено через наявність встановленого обтяження на квартиру. Відповідно до довідки, наданої центром надання адміністративних послуг, 21.12.2006 року було зареєстровано обтяження № 4259984, підставою якого стала постанова державного виконавця відділу ДВС Шевченківського районного управління юстиції у м. Львові 838/с від 17.01.2000 року про арешт квартири. Зазначає, що брат позивача, [PERSON], який був засуджений до 2 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, не був прописаний за адресою [ADDRESS]. Більше того, вказана квартира на період винесення вироку суду не належала [PERSON] на праві приватної власності, а належала міській раді. У зв'язку з накладеним арештом не може вільо володіти та розпоряджатись належним йому майном. У даній справі заходи забезпечення доказів та забезпечення позову судом не застосовувалися. Провадження у справі ухвалою суду не зупинялося, а тому не було підстав для його поновлення. Позивач та представник позивача в судове засідання не прибули. Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Через канцелярію суду поступила заява [PERSON] та його представника [PERSON] про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги просили задовольнити повністю. Відповідач в судове засідання не з'явився. Належним чином повідомлялась про час, дату та місце слухання справи. Через канцелярію суду поступила заява начальника Шевченківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Савойник Р.П. про розгляд справи без участі представника відповідача. Згідно автоматизованої системи виконавчих проваджень, відомості щодо проведення виконавчих дій при примусовому виконанні рішень стосовно боржника [PERSON] відсутні. Відповідно до наявного в матеріалах справи відзиву на позов, представник відповідача зазначив, що матеріали виконавчих проваджень, що передані до архіву за 2000 рік знищені. У державного виконавця відсутні правові підстави для припинення обтяження за реєстраційним номером 4259984, проте такий арешт може бути знятий за рішенням суду. Суд вважає, що справу можливо слухати у відсутності позивача, представника позивача та відповідача, які належним чином повідомлені про судове засідання. В матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 3 ч. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно усталеної судової практики Верховного Суду України, висловленої у постанові від 15 травня 2013 року, прийнятій за наслідками розгляду справи №6-26 цс-13, предметом якої був спір за позовом власника про звільнення майна з під арешту, накладеного в процесі кримінального провадження, при розгляді якої Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Відповідно до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 03 серпня 2017 року, виданого на підставі наказу юридичного департаменту Львівської міської ради від 03 серпня 2017 року № 158-Ж-Г (а.с.10). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON], Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради №36662440 від 17 серпня 2017 року позивачеві відмовлено у державній реєстрації права власності на вищевказану квартиру (а.с. 11). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №95580579 від 28.08.2017 року встановлено, що на квартиру [ADDRESS] накладено обтяження - арешт за реєстраційним номером № 4259984. Підстава обтяження - «постанова , 838/С, 17.01.200, ВДВС Шевченківського рай. упр. юст., вх. 116» (а.с.12). У відповіді Шевченківського ВДВС ГТУЮ у Львівській області зазначено, що «26.10.2017 року на адресу виконавчої служби надійшла копія належним чином завіреної постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження №838/с від 17.01.2000 р., якою накладено арешт на все майно, що належить [PERSON], [INFO] який проживає за адресою [ADDRESS]. Винесена вищезгадана постанова на підставі виконавчого листа №1-138/99 від 22.10.1999 року видана Шевченківським районним судом м. Лвьова про конфіскацію всього приналежного майна засудженого [PERSON] в дохід держави» (а.с.14). Судом встановлено, що [PERSON] засуджений вироком Шевченківського районного суду м. Лвьова від 05.11.1999 року за ч. 2 ст. 141 КК України до двох років та шести місяців позбавлення волі з конфіскацією всього особисто належного йому майна з відбуттям покарання у ВТК суворого режиму. (а.с. 7-8). Проте, з архівної довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописки №7967 від 31.05.2018 року не вбачаться, що станом на 1999 рік [PERSON] проживав за адресою [ADDRESS]. У довідці зазначено, що власником будинку є міська рада.А власником квартири є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру б/н від 03.08.2017 р., виданого згідно наказу юридичного департаменту Львівської міської ради №158-Ж-Г від 03.08.2017 р. Доказів того, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] у суду відсутні. [PERSON] засуджений вироком Шевченківського районного суду м. Лвьова від 05.11.1999 року. Як зазначив у письмовому відзиві на позов представник відповідача, згідно автоматизованої системи виконавчих проваджень, відомості щодо проведення виконавчих дій при примусовому виконанні рішень стосовно боржника [PERSON] відсутні. Судом встановлено, що у 1999 році дана квартира перебувала у комунальній власності, а приватизована [PERSON] у 2017 році. Власник [PERSON] не був підозрюваним чи обвинуваченим у будь-якій кримінальній справі. Відсутні також докази визнання майна речовими доказами у кримінальному провадженні. Відтак, накладення заборони на належне [PERSON] майно є протиправним та порушує право власності. Нормою статті 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності на вище вказану квартиру набуто позивачем у спосіб визначений законом. правовий режим власності, відповідно до ст. 92 Конституції України визначається виключно законами України. Аналіз правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону. Нормами ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Такі правові регулювання містяться і в ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод». В даному випадку в діях власника майна не встановлено неправомірної поведінки при набутті майна; майно належним чином оформлено та отримані правовстановлюючі документи. Таким чином, з огляду на наведені доводи, суд вважає, що позов є обґрунтованим і підлягає до задоволення.

Outcome: approved