Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до ТОВ «Аркапласт» у якому із урахуванням подальших збільшень та уточнень позовних вимог, просив змінити формулювання причини звільнення з ТОВ «Аркапласт» з п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України на ст.38 КЗпП України, дату звільнення на день набрання рішення законної сили, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, витрат на правову допомогу, а також відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог, [PERSON] посилався на те, що 05 серпня 2014 року його було прийнято на посаду менеджера зі збуту відділу маркетингу та продажу в ТОВ «Аркапласт» згідно наказу №67 від 05.08.2014року. У зв»язку з невиплатою в повному обсязі заробітної плати за жовтень та листопад 2014року, позивач вирішив звільнитись з даного підприємства 08 грудня 2014року, особисто надіславши на адресу відповідача заяву про звільнення у відповідності з п.1 ст.36 КЗпП України із повною виплатою заробітної плати цінним листом з повідомленням та описом. (а.с.15), про що повідомив керівництво ТОВ «Аркапласт», однак, після спливу 14 днів, як передумови звільнення по ст. 38 КЗпП України, ні власник вказаного товариства, ні будь яка уповноважена особа не виконали умови ст.ст. 47, 116 КЗпП України, не видано трудової книжки і письмового повідомлення про виплату належних сум при звільнення та не здійснено розрахунку при звільненні. Після цього, 29 грудня 2014 року позивач був повідомлений про те що, ТОВ «Аркапласт» звільнило його згідно п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин) і просить з»явитися позивача для отримання трудової книги та грошового розрахунку. 06 січня 2015 року позивачем було отримано трудову книгу в якій було зазначено підстави звільнення згідно Наказу №66 від 08 грудня 2014року з формулювання «прогул без поважних причин». Наказ про звільнення позивачем підписаний не був, оскільки він не погодився з підставою звільнення. Позивач [PERSON] отримав трудову книгу в якій не було поставлено печатки. Враховуючи викладене, вважає своє звільнення незаконним. Представник позивача та позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги із вказаних підстав і просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, надав письмові заперечення, посилаючись на те, що позивачем в односторонньому порядку було припинено трудові правовідносини, твердження позивача є бездоказовими і всупереч вимогам ч.1 ст.38 КЗпП України не попередив роботодавця про своє звільнення за 2 тижні, а тому не мав права без поважних причин самовільно залишати роботу, однак на роботу він не виходив, тому відповідач вправі був розірвати трудовий договір із власної ініціативи за прогул робітника без поважних причин, що і було ним зроблено з 08.12.2014року, тому [PERSON] правомірно звільнено з роботи (а.с 28-33). Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені наступні обставини і відповідні ним правовідносини. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 05 серпня 2014 року позивача [PERSON] було прийнято на посаду менеджера зі збуту відділу маркетингу та продажу в ТОВ «Аркапласт» згідно з наказом №67 від 05.08.2014року. З тексту наказу № 66 від 08 грудня 2014р. про звільнення вбачається, що [PERSON] звільнений у зв'язку з прогулом без поважних причин. Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмове пояснення. У судовому засіданні представником відповідача не надано будь-яких належних доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідачем перед застосуванням дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення відібрано від позивача [PERSON] письмові пояснення та виконано вимоги ст. 149 КЗпП України. Крім того, як пояснив позивач у судовому засіданні та зазначену обставину підтвердили допитані у ході розгляду справи свідки, посада менеджера зі збуту відділу маркетингу та продажу, яку обіймав позивач, не передбачала постійного знаходження в офісі відповідача. Особистого робочого місця в офісі у нього та інших менеджерів зі збуту не було. Його робота полягала в постійних поїздках для пошуку клієнтів, проведення з ними зустрічей, оформлення документів з продажу та інше. На підтвердження зазначених обставин, а також того, що він працював та виконував свої трудові обов»язки у період саме з 1 по 8.12.2014р. позивач надав суду інформацію по вхідній пошті за період 01 грудня по 08 грудня 2014року, яка підтверджує, що весь цей час він працював та отримував листи від [PERSON], свого колишнього керівника, який виступав свідком у судовому засіданні, а також є одним з членів комісії, що складала акт про відсутність позивача на робочому місті з 01.12.2014року по 05.12.2014року. Також, позивачем було отримано ряд листів від [PERSON] (оператора ТОВ «Аркапласт», який приймає замовлення та відсилає рахунки для оплати), акти звірки з клієнтами, рахунки на оплату, різного роду інформацію. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільненні у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю закону. В даному випадку слід змінити формулювання причин та дати звільнення позивача з роботи, оскільки він не просить поновлювати його на роботі. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що позовні вимоги у частині визнання звільнення незаконним, зміну формулювання при звільненні є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивача було звільнено у порушення чинного законодавства. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тобто, судом встановлено, що позовні вимоги у частині середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 4 372 грн. 18 коп. також є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Оскільки, за період 8.12.2014р. по 2.06.2015р. з дня звільнення позивача минуло 142 робочих дні то з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 4 372 грн. 18 коп. (142 дні Х 30 грн. 79 коп. середньоденна заробітна плата = 4 372 грн. 18 коп.) Крім цього, приймаючи до уваги, що в результаті неправомірних дій відповідача щодо порушення законних трудових прав позивача, тому спричинено моральну шкоду, виходячи зі змісту та суті позовних вимог, характеру та обсягу фізичних та моральних страждань позивача, комплексу негативних наслідків, а саме: неможливості здійснення свого конституційного права на працю, втрати нормальних життєвих зв'язків з оточуючими, рідними, наявності невпевненості в реалізації своїх життєвих планів та інтересів, що вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд на підставі ст.237-1 КЗпП України вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 1 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, задовольнивши в цій частині позовні вимоги частково. У частині вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу суд вважає за необхідне відмовити, оскільки вимогами ст.84 ЦПК України передбачені витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги представника у даному випадку не передбачені та суду не надано відповідного погодинного розрахунку даних витрат. Оскільки при подачі позову до суду позивач був звільнений від оплати судового збору, то відповідно до ст. 88 ЦПК України, їх слід стягнути з відповідача в дохід Держави України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial