Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

[PERSON] звернулась в Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розписками в сумі 990918,94 грн., що складається з: 307738,80 грн. основна сума боргу за розписками та 683180,14 грн. відсотки за користування позиченими коштами за період з 07.03.2011 року по 01.06.2017 року. Позовні вимоги позивачка обгрунтовує тим, що 07.03.2011 року відповідач отримала від неї у позику грошові кошти за двома розписками в сумі 4355,0 Доларів США та 7355,0 Доларів США під 3% в місяць. У звязку з невиконанням відповідачем своїх зобовязань 15.06.2017 року їй було направлено претензію-вимогу з проханням повернути кошти за двома розписками на загальну суму 11710,0 Доларів США та сплатити 3% місячних за користування коштами. Однак, відповідач дану вимогу не виконала у звязку, з чим допустила заборгованість за борговими розписками від 07.03.2011 року, що в еквіваленті до курсу гривні становить 990918,94 грн. та складається з: 307738,80 грн. (11710 доларів США) основна сума боргу за розписками; 683180,14 грн. (25996,20 Доларів США) відсотки за користування позиченими коштами за період з 07.03.2011 року по 01.06.2017 року. 08.08.2017 року ухвалою судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області Татарінової О.А. цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за розписками передано за підсудністю для розгляду Тлумацькому районному суду Івано-Франківської області, оскільки з адресної довідки Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області було встановлено, що [PERSON], [INFO], 25.07.2012 року була знята з реєстрації по вул. Богунська, 17А/11, м. Івано-Франківськ та вибула в с. Буківна Тлумацького району Івано-Франківської області. Відповідно до ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. А тому, ухвалою судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області Лущак Н.І. цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за розписками було прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 05.04.2018 року уточнено анкетні дані позивача по цивільній справі № 344/9510/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за розписками, змінивши прізвище [PERSON], а саме: з «Кузьменко» на «Лангпап». В судовому засіданні 05.04.2018 року, до початку розгляду справи по суті, представник відповідача [PERSON] [PERSON] подав до суду відзив на позов, в якому просив в задоволенні позову відмовити, з тих підстав, що відповідач з 2011 року перебуває за межами України. 23.10.2017 року в телефонному режимі її повідомили знайомі про наявність даної цивільної справи. Зі змісту позовних вимог їй стало відомо про наявність боргу по розписках. Жодної претензії вона не отримувала, оскільки перебуває за кордоном. Факт того, що вона не проживає [INFO] встановлено ухвалою Івано-Франківського міського суду від 08.08.2017 року. Кошти відповідач не позичала у позивача, а відносини з приводу розписок виникли внаслідок знищення їх спільного майна під час пожежі. Зазначена сума в розписках є компенсацією за це майно. Ці розписки на протязі багатьох років переписувались без надання коштів. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі. Позивач [PERSON] додатково зазначила, що її подруга [PERSON] позичала у неї гроші під розписки. В свою чергу [PERSON] повідомила її, що їде до Італії до іншої подруги, щоб перепозичити кошти та погасити перед нею борг. Проте вказана подруга з Італії померла. А тому по приїзду до України відповідач не віддала їй позичені кошти. Зазначила, що вона хворіє онкологією та їй необхідні кошти на лікування. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засідання також вказала, що відповідач обіцяла позивачу повернути кошти частинами, однак свого обовязку не виконала, на телефонні дзвінки не відповідала та не відчиняла двері по місцю свого проживання. У звязку з цим на адресу відповідача була направлена письмова претензія з вимогою повернути позичені кошти, однак жодної відповіді не надходило та борг не погашено. Вказані кошти були позичені відповідачу під 3% на місяць. Позивач та відповідач спільним бізнесом не займались. Відповідач знає про розгляд справи, оскільки була повідомлена в телефонному режимі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, причин неявки суду не повідомила, однак її представники [PERSON] та адвокат [PERSON]Я, які прибули в судове засідання, проти задоволення позову заперечили частково. Зокрема представник позивача - [PERSON] зазначив, що відповідач [PERSON] являється його матірю. Так, позивач та відповідач мали спільний бізнес та позичали один одному кошти. Стосовно наяності боргу по боргових розписках, які просить стягнути позивач, йому не було відомо. Жодних документів на адресу відповідача не приходило. Вказав, що він по вул. Богунській в м. Івано-Франківську не проживає протягом трьох років, а там проживає тільки його батько, якому також не надходило жодних документів. Його мати проживає в Італії та в листопаді 2017 року приїжджала на 4 дні до України. В жовтні місяці йому стало відомо про вказану цивільну справу. Він та відповідач мали намір віддати позивачу суму по розписках, проте позивач хотіла також нараховані відсотки. На даний час можливості повернути борг немає. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засіданні також зазначив, що 23.10.2017 року з сайту суду йому стало відомо про наявність даної цивільної справи, а відповідачу стало відомо 26.10.2017 року. Вказав, що у позивача та відповідача був спільний бізнес. Жодної претензії відповідач не отримувала, оскільки вона перебуває за межами України. Відповідач [PERSON] повідомляла йому, що вона готова частково погасити борг перед позивачем, зокрема готова повернути на протязі року основну суму без відсотків по одній розписці, а саме 7355,0 доларів США. 15.12.2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України та згідно п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції 15.12.2017 року, встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Оскільки провадження по даній справі було відкрито до набрання чинності ЦПК України у редакції Закону № 2147, розгляд справи повинен відбуватися у відповідності до правил, які почали діяти після набрання чинності даної редакції ЦПК України, тобто з 15 грудня 2017 року. Суд, дослідивши та оцінивши дані, що містяться в письмових доказах по справі, заслухавши думку учасників справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав. Судом встановлено, що 07.03.2011 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені два договори позики, що підтверджується оригіналами розписок від 07.03.2011 року, згідно яких [PERSON] одержала у вигляді позики від [PERSON] грошові кошти в сумі 4355,0 доларів США та 7355 Доларів США, які зобов'язалась повернути без визначеного строку та сплатити 3 % в місяць за користування позиченими грошима (а.с. 125, 126). 23.08.2017 року [PERSON] (позивач) та [PERSON] зареєстрували шлюб у Івано-Франківському міському відділі ДРАЦС ГТУЮ в Івано-Франківській області та після державної реєстрації шлюбу їй було присвоєно шлюбне прізвище «Лангпап», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 46). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд України при розгляді справи № 6-63 цс 13 від 18.09.2013 року, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Приймаючи рішення по справі, суд виходить з того, що згідно вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України зазначена розписка є належним та допустимим доказом на підтвердження укладання договору позики та його умов. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визнані родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцеві) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.ст. 526, 625 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 02.09.2015 року по справі № 6-369цс15, позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідач прийняті на себе зобов'язання за договорами позики щодо своєчасного повернення коштів не виконувала та відповідно до розрахунку позивачки допустила виникнення заборгованості в розмірі 37706,20 Доларів США, що в еквіваленті згідно курсу НБУ від 06.06.2017 року (а.с. 4) становить 990918,94 грн., та складається з: 307738,80 грн. (11710 доларів США) основної суми боргу за розписками; 683180,14 грн. (25996,20 Доларів США) відсотків за користування позиченими коштами за період з 07.03.2011 року по 01.06.2017 року (а.с. 1 зворот). Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості [PERSON] за вказаними договорами позики, відповідачем та її предстаниками по справі суду не представлено. За змістом ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за договорами позики, 15.06.2017 року позивачем було надіслано на адресу відповідача претензію-вимогу від 15.06.2017 року з проханням повернути позичені грошові кошти за договорами позики та сплатити 3% місячних від кожної простроченої суми за період з 07.03.2011 року по 01.06.2017 року (а.с. 5). Однак, боржником заборгованість по договорах позики не була погашена у вказаний у вимозі строк, у звязку з чим 26.07.2017 року позивач звернулась до суду. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договорами позики (розписками) є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно копій пенсійного посвідчення позивача [PERSON], остання на момент подачі позову була звільнена від сплати судового збору, у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки вона являлась інвалідом ІІ-ої групи (а.с. 6, 127). Отже посилання представника відповідача адвоката [PERSON] на те, що позивач при поданні позову не сплатила судовий збір, не приймаються судом до уваги, оскільки на момент подачі позову термін дії пенсійних посвідчень позивача становив до 11.11.2017 року та 31.03.2018 року, а з позовом вона звернулась до суду 26.07.2017 року. При такому вирішенні позову з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у встановленому законом розмірі, що у даному випадку становить 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме в розмірі 8810,0 грн. Виходячи із викладеного на підставі ст.ст. 525, 526, 527, 530, 533, 610, 611, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України та

Outcome: approved