Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-06 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 вересня 2009 року Суворовським районним судом було прийнято рішення №2-3736/2009, згідно якого, за [PERSON], було визнано в порядку спадкування від батька ([PERSON]) та його батьків ([PERSON] та [PERSON]) право власності на 3/8 частини житлового будинку [ADDRESS], в м. Одесі. 27 жовтня 2013 року [PERSON] оскаржив вищезазначене рішення суду, подавши апеляційну скаргу до Апеляційного суду Одеської області. В доданих до апеляційної скарги документах міститься договір купівлі-продажу 1/8 житлового будинку [ADDRESS], в м. Одесі нібито укладений 19.07.1982 року ним, [PERSON] та дядею позивача [PERSON]. За твердженням позивача, він дізнався про вищевказаний договір в листопаді 2013р., та за його думкою, даний договір має певні ознаки недостовірності та підробки. Так, по-перше, його дядя, [PERSON], мав певні права на нерухоме майно по [ADDRESS] які були закріплені в договорі про порядок користування житловим будинком від 16.11.1956 року. Однак, це майно істотно відрізняється від майна, яке визначено в предметі договору купівлі-продажу від 19.07.1982 року. При цьому, [PERSON] ніколи нічого не добудовував та не перебудовував, що можуть підтвердити свідки. По-друге, від імені [PERSON], діяла якась [PERSON], яку ніхто з загальних родичів позивача не знає. В будь-якому разі належних доказів про те, що [PERSON] мала повноваження розпоряджатися майном [PERSON] у [PERSON] не має. По-третє, навіть якщо уявити, що у [PERSON] була належними чином оформлена довіреність від [PERSON], то майно за цим договором вона продавала, яке належало [PERSON] про що прямо зазначено у тексті договору. Позивач вважає, що вищевказаний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. 48 Цивільного кодексу Української PCP , яка угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Відповідно до приписів ст. 225 Цивільного кодексу Української PCP право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові, якими ані [PERSON], ані [PERSON] ніколи не були. Позивач є єдиним законним спадкоємцем спадщини своєї родини (до кола якої входить й [PERSON]), що підтверджується як вищезазначеним рішенням суду, так і свідоцтвом про право на спадщину по закону від [INFO] року. Таким чином, він має певні права на нерухоме майно, частиною з якого протиправно на підставі сфабрикованого договору користується його сусід - [PERSON]. На підставі викладеного, суд просить: 1.Визнати поважними причини пропуску позовної давності та поновити йому, [PERSON], строк на подачу позову до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/8 частини жилого будинку [ADDRESS] м. Одесі, укладеного 19 липня 1982 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Савіною К.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №2-2561. 2.За наслідком розгляду позову визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/8 частини жилого будинку [ADDRESS] м. Одесі, укладений 19 липня 1982 року, посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Савіною К.Ю., зареєстрований в реєстрі за N 2- 2561. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. В своєму запереченні на позовні вимоги вони пояснили, що 19.07.1982 року між відповідачем, [PERSON] та [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності від 20.11.1981 року, посвідченою Другою Одеською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером № 2-5182 був укладений договір купівлі-продажу 1\\8 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Одеса, [ADDRESS] загальною площею - 163, 28 кв. м. з надвірними спорудами, з яких [PERSON] належало на підставі договору дарування літ. А: 5-1 - жиле, 5 -2 - кухня, 1-3 - сарай, гараж «З», житлової площі -15,43 м. кв., які перейшли власність [PERSON]. При укладанні договору купівлі-продажу 1\\8 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Одеса, [ADDRESS] нотаріусом була у тексті ст.1 договору зроблена технічна помилка, а саме, 1\\8 частина житлового будинку належить продавцю [PERSON], замість того, що повинно було написати - [PERSON] ( по батькові нотаріус написала представника - [PERSON]). Згідно чинного законодавства зазначена помилка не робить правочин недійсним у повному обсязі. 21.07.1982 року право власності на 1\\8 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Одеса, [ADDRESS], була зареєстровано за [PERSON], КП « ОМБТІ та РОН» за номером 5003 стр.242 кн.12 доп, спр. № 4700. та яких-небудь заперечень чи перешкод для реєстрації права власності у МБТІ та РОН не виникло. У договорі, укладеному між, [PERSON] та [PERSON], яка діяла від імені [PERSON], зазначено, що 1\\8 частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: м.Одеса, [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі договору дарування від 14.11.1956 року, згідно якого його батько, [PERSON], подарував йому, [PERSON], 1\\8 частину зазначеного жилого будинку із належної йому, [PERSON] 1\\4 частини зазначеного будинку. Зазначений договір дарування був зареєстрований у Першій Одеській нотаріальній конторі, що підтверджується договором дарування. Зазначений договір дарування, укладений 14.11.1956 року, згідно якого [PERSON] подарував [PERSON] 1\\8 частину жилого будинку був зареєстрований ним 10.12.1956 року у міськжитлоуправлінні м. Одеси за реєстровим номером кн..2 стр.337, за № 1007, що підтверджується висновком про реєстрацію домоволодіння. Згідно плану схематичного від 29.11.1977 року зазначено, що гараж під літерою «З» перебудований із сараю. Згідно плану схематичного від 11.12.1981 року зазначено, що сарай під літерою «З» належить [PERSON] та збільшений ним на 5%. Згідно довідки - характеристики, виданої на ім'я [PERSON], від 03.02.1982 року, у п.2, зазначено, що по заяві власника відчужуються з літ « А» 5-1 жила, 5-2 кухня, 1-3 сарай, гараж « З», що підтверджується зазначеною довідкою. У свідоцтві про право на спадщину позивача від [INFO] року зазначено, що житловий будинок складається з одної кам'яної житлової будівлі, загальною площею-163,2 кв.м жилої площі, зазначеної у схематичному плані літери « А», з господарськими спорудами зазначеними літерами «Б,І» - сараї, « Л» - літня кухня, « К,Е» вбиральня, «З»-гараж, №1-4 огорожа. Самовільно побудовані будівлі «В»-гараж, «М»-л.кухня, «а3» -веранда, «аА» - тамбур, в зазначене свідоцтво не увійшло, гараж « 3» - збільшений . Право [PERSON] на спадщину виникло [INFO] року, після смерті його батька, [PERSON], який був сином [PERSON], як і [PERSON], якому [PERSON] при своєму житті подарував 1\\8 частину жилого будинку та господарських споруд, що знаходяться за адресою:[ADDRESS] . Таким чином продаж [PERSON] належної йому 1\\8 частини жилого будинку з господарськими спорудами ніяким чином не можуть порушити права [PERSON], навіть якщо він узнав про його існування 11.11.2013 року, проте знав, що [PERSON] , проживає разом з ним у одному жилому будинку з 1982 року по теперішній час, а саме, більше 32 років. На підставі викладеного, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлявся шляхом судового доручення відповідному суду р. Азербайджан. Однак згідно протоколу судового засідання від 22.10.2014р. суду Сабаільського району м. Баку р. Азербайджан вручити судову повістку [PERSON] не представилось можливим, оскільки судові повістки були повернути в зв'язку з тим, що відповідач не проживає за адресою, яка вказана в судовому дорученні. (а.с. 153-159). Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. Так судом встановлено, що позивач [PERSON], є спадкоємцем [PERSON]. [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 27.02.1992р. Четвертою Одеською державною нотаріальної конторою належало 3/8 частки жилого будинку по [ADDRESS], які належали [PERSON], яка померла [INFO]. та [PERSON], який помер [INFO] року на підставі рішення народного суду 2 діл. Ленінського району м. Одеси від 11.12.1945р.. Вищевказаний будинок складався з одного кам'яного жилого будинку, 163,2 кв.м жилої площі, що позначений на технічному плані під літ. «А», з надвірними спорудами, що позначені літерами «Б,И» - сараї, літ. «Л» - літня кухня, «К,Е» - вбиральні, «З-гараж», № 1-4 огородження. При цьому, в свідоцтві зазначено, що гараж літ. «З» збільшено. (а.с. 9) Право власності [PERSON] на 3/8 частин жилого будинку по [ADDRESS], зареєстровано Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 30 березня 1992р. (а.с. 10) Згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2009р. за [PERSON] було визнано право власності на 3/8 частин житлового будинку [ADDRESS] м. Одесі з побудованим гаражем літ. «Б», площею 24, 1 кв.м, сарай літ. «И», переобладнаний в кухню площею 22,4 кв.м., добудований до 1-го поверху хол, площею 14 кв.м. (а.с. 11-12) Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10.12.2013р. вищевказане рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2009р. в частині визнання права власності на гараж літ. «Б», площею 24,1 кв.м. було скасовано, та в цієї частині було відмовлено у задоволенні позовних вимог. (а.с. 49-51). Відповідно до договору купівлі-продажу від 25.12.2010р. [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] продала, а [PERSON] купив частину свого майна, а саме квартиру [ADDRESS] в м. Одесі. (а.с. 18-19) Судом також встановлено, що 19.07.1982р., між [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 2-ою Одеської державною нотаріальною конторою 20.11.1981 року за реєстром № 2-5182 та [PERSON] був укладений договір, відповідно до якого [PERSON], від імені [PERSON] продала, [PERSON] купив 1/8 частину жилого будинку [ADDRESS] Даний договір був посвідчений державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Савіною К.Ю., зареєстрований у реєстрі № 2-2561. Відповідно до умов договору у користування покупця перейшло у літ. «А»: 5-1 жила, 5-2 кухня, 1-3 сарай, гараж літ. «З», житлової площі -15,43 кв.м.. З договору також вбачається, що вищевказана частина будинку належала [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Першою Одеською державною нотаріальною конторою 14.11.1956р. за р. № 2-8898, зареєстрованому в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації № 869, стр. 35, кв. 137. (а.с. 87-88) При цьому, до укладення цього договору була додана довідка характеристика Одеського міжміського бюро технічної інвентаризації, з якого вбачається, що за [PERSON] зареєстровано 1/8 частка вищевказаного житлового будинку. (а.с. 50) В матеріалах, які були додані нотаріальною конторою також вбачається, що листом державного нотаріуса Четвертої Одеської державної нотаріальної контори № 128 за червень 1982р. (дата нерозбірливо) співвласниками будинку [ADDRESS] м. Одесі, а саме [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] направлялось повідомлення з копією листа про намір [PERSON] продати 1/8 частину будинку [ADDRESS] м. Одесі. (а.с. 96-зворот). Судом також встановлено, що дійсно Другою Одеською державною нотаріальною конторою 20.11.1981 р. оформилась довіреність від імені [PERSON] на [PERSON]. (а.с. 108). Необхідно відзначити, що із свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане 27.02.1992р. Четвертою Одеською державною нотаріальної конторою вбачається, [PERSON], померла [INFO]., а [PERSON], помер [INFO] року, спадкоємцем яких є [PERSON], який фактично прийняв спадщину, проте не оформив спадкових прав. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України в редакції 1963р., визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Таким чином, оскільки [PERSON] постійно проживав в [ADDRESS], то необхідно вважати, що повідомлення з Четвертої Одеської державної нотаріальної контори № 128 за червень 1982р. про намір здійснити продаж 1/8 частини будинку він повинен був отримати. Судом також встановлено, що 14.11.1956р. за договором дарування [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар 1/8 частку із належній [PERSON] 1/4 частки домоволодіння [ADDRESS] м. Одесі. Вищевказаний договір дарування був посвідчений Першою Одеською державною нотаріальною конторою, у реєстрі 2-8896. (а.с.99-104). З матеріалів справи також вбачається, що 16.11.1956р. між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про порядок користування будинком [ADDRESS] м. Одесі. (а.с. 6) Відповідно до листа Четвертої Одеської державної нотаріальної контори № 307/01-20 від 09.04.2014р. вбачається, що в реєстрі нотаріальних дій є інформація щодо посвідчення 16.11.1956 року договору користування, однак копія самого договору відсутня. (а.с. 68-73). Згідно цього договору в користування [PERSON] переходила одна кімната 15,43 кв.м., одна кухня площею 8,38 кв.м., що перебувають на другому поверсі, сарай 8,17 кв.м. та сарай площею 3,50 кв.м. (а.с. 6) Позивач, як на підставі порушення своїх прав посилається на те, що гараж літ. «З» ніколи не належав відповідачу, та він його незаконно використовує. При цьому, будь-яких претензій щодо порушення його прав на житлові та господарські споруди він не має. За договором купівлі-продажу від 19.07.1982р. відповідач придбав 1/8 частину жилого будинку [ADDRESS] Відповідно до умов договору у користування покупця перейшло у літ. «А»: 5-1 жила, 5-2 кухня, 1-3 сарай, гараж літ. «З». Наявність на території домоволодіння гаражу літ. «З» підтверджує також свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане 27.02.1992р. Четвертою Одеською державною нотаріальної конторою. В судовому засіданні відповідач пояснив, що він користується гаражем під літ. «З» з 1982 року по теперішній час, тобто більше 32 років. Факт користування відповідачем вищевказаним гаражем позивач на оспорював. В той же час, зі сторони позивача не надано жодних доказів того, що він будував та використовував вищевказаний гараж, або ним користувались його родичі. Позивач є спадкоємцем померлого [PERSON], а тому в силу ст.ст. 524,548,549, 556 ЦК України в редакції 1963р., ст. 1216 ЦК України до нього перейшли права та обов'язки від фізичної особи, яка померла. Позивач [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] та [PERSON]. За час користування відповідачем гаражем літ. «З», ніхто із померлих родичів позивача не звертався до суду з позовом про захист свого порушеного права щодо гаражу літ. «З», яким користується позивач, або інших будов, які належать відповідачу. Статтею 71 ЦК України в редакції 1963р. був встановлений загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Суд вважає, що оскільки померлий [PERSON] протягом свого життя не звертався до [PERSON] з позовними вимогами щодо усунення права користування, володіння та розпорядження гаражем під літ. «З» в межах строку позовної давності, то позивач, [PERSON] як спадкоємець прав померлого [PERSON] , втратив право на звернення з вищевказаним позовом, оскільки відповідне право втратив спадкодавець, який пропустив строк для звернення з відповідними позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає, що зі сторони позивача не надійшло достатніх доказів порушення його прав зі сторони відповідача, а також доказів належності йому гаражу літ. «З», доказів його будівництва, у зв'язку з чим, позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення. Крім тог, доказів недійсності договору купівлі-продажу продажу -1/8 частини жилого будинку [ADDRESS] в м. Одесі, укладеного 19 липня 1982 року, за ст. 48 ЦК України в редакції 1963р. судом не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed