Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

[PERSON] звернувся з заявою до суду та просить встановити факт проходження ним військової служби з 01.09.1991 року по 04.06.1994 року. Заявлену вимогу [PERSON] обґрунтовує тим, що 01.09.1991 року він прибув на навчання на денне відділення Одеського морехідного училища МФ «Одеська морська академія», що підтверджується архівною довідкою. Після закінчення денного факультету Одеського морехідного училища йому було присвоєно звання. На даний час факт проходження військової служби з 01.09.1991 року по 04.06.1994 року не встановлено і вислугу років не перераховано. Встановлення факту початку перебування на військовій службі необхідне для визначення кількості календарної вислуги років державної-військової служби. У судове засідання заявник не зявився, надав до суду заяву згідно з якою заявлені вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Представник заінтересованої особи у судове засідання не зявився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу без їх участі, зауважень та заперечень по справі не мають, проти задоволення не заперечують. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви з наступних причин. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з Архівної довідки № 79 виданої 11.05.2016 року начальником Морехідного училища ім.. [PERSON] Національного університету «Одеська морська академія», [PERSON] дійсно навчався в Одеському морехідному училищі МФ на денному відділені з 01.09.1991 року, наказ № 251 начальника Центра морської підготовки кадрів ЧМП від 29.08.1991 року, до 04 червня 1994 року, наказ № 72 начальника ОМУ МФ від 03.06.1994 року. Отримав кваліфікацію «техник-судноводій-механік» та одержав диплом встановленого зразка ЗЗ № 020672 від 03.06.1994 року. Під час навчання проживав в екіпажі Одеського морехідного училища МФ. У частині першій ст. 2 Закону України від 25.03.1992 року N 2232-XII «Про військовий обов'язок і військову службу» зазначено, що час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Статтею 4 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців, а також осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членів їх сімей встановлюються Законом України про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Їм надається також право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом, незалежно від місця проходження військової служби. При цьому всі види грошового забезпечення військовослужбовців, а також осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ враховуються нарівні із заробітною платою робітників і службовців. За змістом пункту «в» частини третьої статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується, зокрема, військова служба, незалежно від місця проходження служби. Відповідно до п.4 Тимчасового положення про проходження військової служби громадянами України, затвердженого Указом Президента України 13.05.1993 року № 174/93, початком перебування на військовій службі в Збройних силах України є день прибуття на навчання до військово-навчального закладу. Згідно додатку № 1 Постанови КМУ від 19.08.1992 року № 490 «Про реформу системи військової освіти» - до переліку вищих навчальних закладів в яких здійснювалась військова підготовка студентів відноситься Одеська морська академія яка входить до складу Одеського центру морської підготовки. Таким чином, з огляду на викладене, у суду не має сумніву щодо дійсності проходження заявником військової підготовки в період з 01.09.1991 року по 04.06.1994 року в закладі, який входить у перелік місць проходження військової служби. Одночасно, суд враховує позицію Пленуму Верховного Суду України викладену в постанові № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», згідно з якою не може розглядатися судами заява про встановлення факту проходження військової служби (п.2). Однак, положення вказаної постанови не зовсім зрозумілі для суду у звязку з застарілістю певних її норм порівняно з діючим національним законодавством, яке за 20 років потерпіло значних змін та спрямовано на європейські міжнародні стандарти. Так, в своєму Пленумі Верховний Суд України, як зазначалось вище, вказав про неможливість розгляду такого роду заяв в порядку окремого провадження та разом з тим, не розяснив в якому порядку повинна здійснювати захист своїх прав особа при таких обставинах. У відповідності до ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Вирішуючи питання про задоволення заяви суд враховує те, що встановлення заявленого факту необхідний [PERSON] для реалізації свого соціального права на отримання пенсії за вислугою років. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що заява [PERSON] повністю обґрунтована, її вимоги знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved