Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом в суд про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] та скасування обтяження з вказаної квартири. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він являється власником вказаної квартири на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 26.08.2004 року, який зареєстровано Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 20.09.2004 року. Дарувальником в даному правочині виступала його бабуся - [PERSON], яка придбала квартиру згідно договору купівлі-продажу від 02.05.2003 року, укладеного з [PERSON], від імені якого діяв [PERSON] В 2014 році у нього виникла необхідність у реалізації свого права власності на вказане майно, проте в нотаріальній конторі йому повідомили, що належна йому квартира внесена в Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на підставі листа старшого слідчого в особливо важливих справах спеціалізованого слідчого підрозділу СУ УМВС України у Львівській області Пономаренка В.П. від 22.10.2004 року в рамках розслідування кримінальної справи № 142-3104 відносно [PERSON] та інших. Так, Личаківським районним судом м.Львова у вказаній кримінальній справі 26.03.2007 року постановлено вирок, який набрав законної сили. При цьому зазначає, що ні він, ні [PERSON] ніякого відношення до злочинної діяльності не мали, арешт на дану квартиру не накладався, цивільний позов заявлено не було, натомість він на законних підставах володіє цим майном, а накладена заборона порушує його право власності на таке, тому просить відновити його порушене право власності на зазначений об'єкт нерухомого майна шляхом зняття заборони на його відчуження. Суд ухвалив справу розглядати без участі представника позивача, який подав заяву, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить слухати справу за його відсутності та проти заочного розгляду справи не заперечує (заява в матеріалах справи), що відповідає вимогам ст.158 ЦПК України. Відповідач - ГУ МВС України у Львівській області, яке належним чином було повідомлене про час, день та місце розгляду, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, що знаходиться в матеріалах справи, не направило у судове засідання свого представника, заяви про розгляд справи за відсутності такого не подало, причин неявки представника суду не повідомило. При цьому, представник ГУ МВС України у Львівській області Мисак О.В. подала письмові заперечення проти позову, вважає, що підстави для задоволення такого відсутні, оскільки жодних процесуальних рішень з приводу спірної квартири слідчим УМВС не приймалось, а лист слідчого на адресу ЛОКБТІ та ЕО не є підставою для внесення обтяження, тому ГУ МВС України у Львівській області не допускало порушень прав позивача. Відповідач - Перша Львівська державна нотаріальна контора, будучи належним чином повідомленою про час, день та місце розгляду справи, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, у судове засідання свого представника не направила, при цьому подала заяву, в якій просить розглядати справу за відсутності їх представника. Третя особа - Реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, яка належним чином була повідомлена про час, день та місце розгляду справи, що стверджуєтьсяповідомленням про вручення поштового відправлення, яке знаходиться в матеріалах справи, не направила в судове засідання свого представника, заяви про розгляд справи за відсутності такого не подала, причин неявки свого представника суду не повідомила. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], що підтверджується договором дарування від 26.08.2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 953 (а.с.6), та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4788081 від 20.09.2004 року (а.с. 8). Дану квартину позивачу подарувала його бабуся [PERSON], яка набула право власності на таку на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.05.2003 року, укладеного між нею та [PERSON], від імені якого за нотаріально посвідченою довіреністю діяв [PERSON] Згідно довідки ЛКП «Граніт» №1674 від 01.11.2014 року (а.с.35) у вказаній квартирі зареєстровано троє осіб: позивач, його батько - [PERSON] і мати - [PERSON] З листа старшого слідчого в особливо важливих справах спеціалізованого слідчого підрозділу СУ УМВС України у Львівській області Пономаренка В.П. № 2/995 від 22.10.2004 року адресованого начальнику ЛОДК БТІ та ЕО Кравцю П.М. вбачається, що він просить до закінчення розслідування кримінальної справи № 142-3104, порушеної відносно [PERSON], [PERSON] за ч.4 ст.190 КК України, не вчиняти ніяких дій та не видавати ніяких документів без відома слідства на цілий ряд квартир, в тому числі на квартиру по [ADDRESS] (а.с.9). Листом начальника ЛОДКБТІ та ЕО № 1957 від 26.10.2004 року (а.с.10) підтверджується, що лист-застереження не вчиняти ніяких дій щодо певних квартир, в тому числі щодо квартири по [ADDRESS] був прийнятий бюро до відома 26.10.2004 року. Саме листом № 126/01-16 від 01.08.2014 року Першої Львівської державної нотаріальної контори підтверджується, що нотаріальною конторою було виконано вимогу органу слідства відповідно до листа № 2/995 від 22.10.2004 р. та внесено інформацію про квартиру [ADDRESS] в Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Розглянувши заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 20.08.2014 року за реєстраційним номером 7859810, державним реєстратором прав на нерухоме майно Гриб О.Б. прийнято рішення № 15282318 від 20.08.2014 року про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на квартиру, що розташована по [ADDRESS], оскільки не подано документу щодо припинення обтяження (а.с.12). Між тим, звертаючись з позовом до суду, позивач зазначає, що оскільки на сьогоднішній день вказані договори купівлі-продажу від 02.05.2003 року і дарування від 26.08.2004 року не є розірваними та не визнавалися недійсним, а також враховуючи те, що позивач не є учасником кримінального провадження, останній просить припинити дію обтяження, накладеного на квартиру, яка належить позивачу на праві власності та яка обтяжена на підставі листа слідчого від 22.10.2004 року в рамках розслідування кримінальної справи № 142-3104 із застереженням про невчинення ніяких дій щодо спірної квартири. Відповідно до ст. 125 КПК України (в редакції 1960 року) слідчий за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи зобов'язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову. В справах про злочини, за які кримінальним законом передбачена конфіскація майна, слідчий зобов'язаний вжити необхідних заходів до забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, склавши про це постанову. Крім того, ст.126 КПК України (в редакції 1960 року) визначено, що забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. При цьому, згідно п.9 Розділ XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна застосований під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до моменту його скасування у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що Личаківським районним судом м.Львова 26.03.2007 року постановлено вирок у вказаній кримінальній справі про обвинувачення [PERSON] за ст.ст. 143 ч.2 ( в ред. 1960 р.), 15, 190 ч.4, 190 ч.4 КК України, [PERSON] за ст. ст. 143 ч.2 ( в ред. 1960 р.), 15, 190 ч.4, 90 ч.4 КК України, [PERSON] за ст.190 ч.4 КК України та [PERSON] за ст. 143 ч.2 (в ред. 1960р.) КК України, який набрав законної сили (а.с. 13-29), однак питання про зняття заборони на відчуження зі спірної квартири вирішено не було. При цьому, як встановлено судом, договір дарування від 26.08.2004 року, згідно якого позивач набув право власності на спірну квартиру, на час розгляду на час розгляду даної справи недійсним не визнавався, а тому, виходячи із презумпції правомірності правочину, позивач є власником спірної квартири. Відповідно до ст.41 Конституції України та ч.ч. 1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності з положеннями ч.1 ст.316 та ч.1 ст.319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.4 постанови «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року № 6 (з наступними змінами) за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Разом з тим, неправомірності дій позивача щодо спірної квартири не встановлено, він також не був учасником кримінальної справи, у зв'язку з розслідуванням якої було накладено обтяження, а тому наявність не знятої заборони щодо спірної квартирипорушує право власності позивача на цю квартиру. Крім цього, згідно листа від 12.08.2014 року заступник начальника відділу СУ ГУМВС України у Львівській області Войтович А.С. звернався до завідуючого Першої Львівської державної нотаріальної контори та повідомив, що розслідування у кримінальній справі № 142-3104 про обвинувачення [PERSON], [PERSON] за ч.4 ст. 190 КК України завершено, судом винесено вирок, який вступив в законну силу, та що ГУ МВС України у Львівській області немає жодних заперечень щодо зняття заборони на квартиру за адресою: [ADDRESS], яка була накладена згідно листа слідчого Пономаренка В.П. до завершення розслідування у справі (а.с.11). При цьому, для визначення належності способу судового захисту порушених прав позивача, судом беруться до уваги висновки, котрі містяться в Аналізі практики застосування судами ст.16 ЦК України (лист Верховного Суду України від 01 квітня 2014 року), згідно яких, застосовуючи передбачений п. 1 ст. 2, ст. 16 ЦК України спосіб захисту цивільного права чи інтересу у справах за позовом про зняття арешту з майна деякі суди не враховують положень ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» і роз'яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (зі змінами), що ці вимоги мають ґрунтуватися на праві власності або володіння, і тому задовольняють їх без визнання права власності на спірне майно або за позовами не власників або володільців (кредиторів, що не є заставодержателями, в інших зобов'язаннях). У таких випадках повинні застосовуватись інші відповідні способи судового захисту (наприклад, оскарження постанови державного виконавця про арешт майна згідно зі ст. 383 ЦПК України, припинення дії, яка порушує право, на підставі п.3 ч.2 ст.16 ЦК України). Враховуючи вищевказане та те, що підстави для накладення обтяження у межах кримінальної справи відпали, а також відсутність необхідності визнання права власності на квартиру, суд вважає, що порушенні права підлягають судовому захисту саме у спосіб скасування обтяження, накладеного згідно листа слідчого. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є підставним, таким, що грунтується на законі, а відтак підлягає задоволенню.

Outcome: approved