Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «СмілаЕнергоінвест» про стягнення заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він з 24 жовтня 2017 року по 15 лютого 2018 року працював в ТОВ «СмілаЕнергоінвест». Оскільки після звільнення повний розрахунок з ним проведено не було, [PERSON] просив стягнути з відповідача на його користь 2117 грн. 62 коп. невиплаченої заробітної плати та 2766 грн. 86 коп. компенсації за невикористану відпустку та 5000 грн. моральної шкоди. В судове засідання позивач не з`явився, в направленій на адресу суду заяві просив розглядати справу у його відсутності та позов задоволити в повному обсязі. Не заперечував проти винесення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про час і місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, відзиву на позов не направив. За таких обставин суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим розглянути справу в порядку, передбаченому гл. 11 ЦПК України, у відсутність відповідача, який згідно ст. 128 ЦПК України повідомлений про день та час розгляду справи належним чином і позов задоволити частково з наступних підстав. Як вбачається з трудової книжки серії [NUMBER] позивач 23 жовтня 2017 року був прийнятий на роботу оператором котельні 4 розряду в ТОВ «СмілаЕнергоінвест». 15 лютого 2018 року на підставі наказу № 16-к від цієї ж дати його було звільнено з займаної посади за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). За клопотанням позивача суд ухвалою від 03 червня 2020 року витребував у відповідача відомості про розмір невиплаченої позивачу компенсації за невикористану відпустку та заробітної плати, однак ухвала суду виконана не була. У відповідності з ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Враховуючи наведене, а також те, що відповідач ухилився від подання відповідного доказу без повідомлення причин його неподання, суд вважає за необхідне визнати факт невиплати відповідачем заробітної плати і компенсації за невикористану відпустку в тому розмірі, що просить позивач. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Як встановлено частиною першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у випадку звільнення працівника йому сплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Враховуючи наведене суд вважає, що вимоги позивача підлягають до задоволення. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»). Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення суми моральної шкоди у розмірі 5000 гривень, то суд виходить з наступного. Згідно ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом ст.23 ЦК України, особа має право навідшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; уприниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо визнає підставою для відшкодування,а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди,яка підлягає відшкодуванню,та непов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.1167ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу владиАвтономної РеспублікиКрим,органу місцевогосамоврядування,фізичної абоюридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Згідно п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду N 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В обґрунтування вимог позовної заяви про стягнення моральної шкоди на користь позивача, останній зазначив, що внаслідок не виплати заробітної плати, позивач змушений був економити, унеможливили забезпечення нормального існування його та членів сімї, що призвело до тяжкого психологічного стану. Суд вважає, що оскільки відповідачем було допущено порушення трудового законодавства, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи, суд вважає за необхідне визначити завдану позивачу моральну шкоду у розмірі 3000 грн., яку суд вважає розумною та справедливою. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються. Однак згідно цього ж закону позивач не звільняється від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, а тому ним під час подачі позову сплачено до суду судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно з відповідача підлягає стягненню як на користь позивача так і на користь держави судовий збір в сумі по 840 грн. кожному. На підставі наведеного,

Outcome: partial