Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» відокремлений підрозділ «Моторвагонного ДЕПО Королево», третя особа Сідаш В.Г., у якій просить суд визнати наказ про звільнення протиправним та скасувати його, поновити позивача на роботі, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу. Доводи позивача полягають у тому, що 17.04.2014 року о 15-54 годині він, машиніст дизель-поїзда, разом із помічником [PERSON], отримавши маршрутний лист, пройшовши інструктаж, медогляд, прийняли дизель-поїзд. О 16-15 годині відправилися на дизель-поїзді із ст.Королево до ст.Солотвино. Із ст.Солотвино вони прибули до ст.Королево о 22-12 годині. Після висадки пасажирів та виконання технічних процедур він відправив поїзд на відстій і попрямував до своєї машини. До нього раптово підбігли працівники міліції і почали звинувачувати його у крадіжці паливо-мастильних матеріалів, що не відповідало дійсності. Те ж саме вчинено щодо [PERSON] Згодом їх відвели до лінійного відділу міліції на ст.Королево, де їх тримали із 00-40 години до 13-00 години 18 квітня 2014 року. Під психологічним тиском він під диктовку о 04-13 годині 18 квітня 2014 року написав заяву на звільнення, датовану 18.04.2014 року, яку забрав у нього начальник ДЕПО - Сідаш В.Г. Приблизно о 07-00 годині 18 квітня 2014 року до нього та [PERSON] підійшов заступник начальника [PERSON], який повідомив, що написані заяви на звільнення треба переписати. Він із [PERSON] на капоті автомобіля працівників міліції під диктовку [PERSON] в присутності працівників міліції написали нові заяви про звільнення, датовані 17.04.2014 року. На підставі вказаної заяви про звільнення, датованої 17.04.2014 року, 18 квітня 2014 року було видано Наказ №46/ОС, датований 17 квітня 2014 року, про припинення трудового договору - звільнення [PERSON] з 18.04.2014 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП Україниза угодою сторін. В судовому засіданні [PERSON] підтримав обставини, зазначені у позовній заяві, та просив суд вимоги позову задовольнити. Дав показання про те, що заяву про звільнення вперше писав приблизно о 04 :15 год 18.04.2014 року, а вдруге - приблизно о 07:00 год. 18.04.2014 року, причому перша заява була датована 18.04.2014 р., а друга - 17.04.2014 р. Обидва рази заяву писав не із власної волі, а під психологічним тиском під диктовку. Вперше - по наполяганню начальника ВГТ «Моторвагонне ДЕПО Королево» Сідаш В.Г. та працівника міліції Ківешлегеті, а вдруге - під диктовку заступника начальника по експлуатації ДЕПО - [PERSON] Із наказом його ознайомлено 22.04.2014 року, коли й подав заяву про відкликання заяви про звільнення. Вважає своє звільнення незаконним, тому просить суд поновити його на роботі, стягнути заробіток за час вимушеного прогулу. Представники відповідача в судовому засіданні заперечили обставини позову та наполягали на тому, що [PERSON] добровільно з власної волі написав заяву на звільнення, на підставі якої було видано наказ про його звільнення, а згодом ознайомившись із наказом про його звільнення, не висловив щодо наказу заперечень. Тому вважають, що підстави для задоволення позову відсутні. Третя особа Сідаш В.Г., начальник по експлуатації ДЕПО, в судовому засіданні розповів, що [PERSON] власноручно написав заяву на звільнення у лінійному відділі міліції вночі 18.04.2014 року. Разом із тим Сідаш В.Г. підтвердив, що [PERSON] разом із його помічником [PERSON] працівники міліції тієї ночі доправили до лінійного відділу міліції як таких, що підозрювалися у крадіжці паливо-мастильних матеріалів. У приміщенні в ході з'ясування обставин, за яких виникла підозра, він казав [PERSON], щоб той писав заяву на звільнення за власним бажанням, інакше буде звільнений «по статті». 18 квітня 2014 року близько 04-00 години він взяв від [PERSON] заяву про звільнення. 18 квітня 2014 року був вихідним днем, тому він викликав на роботу працівника, відповідального за кадрову роботу, [PERSON], для підготовки наказів про звільнення. Заяву він передав кадровику 18.04.2014 року, а наказ про звільнення датовано 17.04.2014 року. [PERSON] 18.04.2014 року підготувала накази про звільнення, які він підписав. Заява [PERSON] про звільнення не була зареєстрована у журналі вхідної кореспонденції. Свідок [PERSON], заступник начальника по експлуатації ДЕПО, дав показання про те, що [PERSON] писав заяву про звільнення у його присутності біля чергового відділу лінійної міліції на ст.Королево на капоті автомобіля 18.04.2014 року близько 07 чи 08 години ранку. Він взяв цю заяву і передав начальнику ДЕПО Сідашу В.Г. Свідок [PERSON], начальник відділу кадрів ДЕПО, дала показання про те, що 18.04.2014 року у вихідний день начальник ДЕПО викликав її на робоче місце. Там за вказівкою начальника вона підготувала Наказ про звільнення [PERSON] за згодою сторін, датований 17.04.2014 року, на підставі наданої їй письмової заяви від імені [PERSON], датованої 17.04.2014 року. [PERSON] особисто вона не бачила, із наказом його не ознайомлювала. Свідок [PERSON], помічник машиніста, дав показання, якими повністю підтвердив усі обставини, які зазначені у позовній заяві та повідомлені позивачем на обгрунтування позовних вимог, в тому числі обставини щодо причин, дати, часу та місця написання заяви про звільнення. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, свідків, дослідивши письмові докази, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, що мають значення для вирішення спору по суті, та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов наступних висновків. Встановлено, що згідно із Наказом №1-ос/152 від 01.02.2008 року [PERSON] було прийнято на роботу за основним місцем на посаді машиніста дизель-поїзда цеху експлуатації Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» відокремлений підрозділ «Локомотивне ДЕПО Королево». Трудовий договір укладено на невизначений строк.(а.с.10). Наказом №46/ОС, датованим 17 квітня 2014 року «про припинення трудового договору» (далі-наказ про звільнення) [PERSON] було звільнено із 18.04.2014 року за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України) на підставі заяви [PERSON], датованої 17.04.2014 року.(а.с.11). Суду представлено письмову заяву, датовану 17.04.2014 року, від імені [PERSON] із проханням звільнити його з роботи «за згодою двох сторін» із 18.04.2014 року.(а.с.14). Перевіривши доводи позивача, які він наводить на обгрунтування позовних вимог, суд встановив наступне. В ході судового розгляду справи встановлено, що 17.04.2014 р. [PERSON] із 15:30 по 23:30 год. знаходився на роботі (маршрут ст.Королево-ст.Солотвино), що підтверджується маршрутним листом.(а.с.44-47) Після закінчення робочого часу близько опівночі машиніста [PERSON] та його помічника [PERSON] на ст.Королево працівники міліції примусово доправили до лінійного відділу міліції на ст.Королево, як таких, що підозрюються у крадіжці паливо-мастильних матеріалів. Суду представлено матеріали інвентаризації паливо-мастильних матеріалів (а.с.48-54) - протокол №80 від 18 квітня, розпорядження про інвентаризацію №4 від 18 квітня 2014 року, Акт інвентаризації від 18.04.2014 року, відомість результатів контрольної інвентаризації станом на 18.04.2014 року, Акт вимірювання нафтопродуктів у резервуарах станом на 15-00 годину 18.04.2014 року, відомість наявності нафтопродуктів у технічних нафтотрубопроводах станом на 18.04.2014 року, довідка про книжкові залишки нафтопродуктів. Зі змісту досліджених матеріалів встановлено, що за результатами інвентаризації паливо-мастильних матеріалів, проведеної 18.04.2014 року за розпорядженням начальника ДЕПО Сідаша В.Г. від 18.04.2014 року, порушень, надлишків та нестач не виявлено. Встановлено також, що у приміщенні лінійного відділу міліції [PERSON] та [PERSON] тримали із 00-40 години до 13-00 години 18 квітня 2014 року, де вони перебували у присутності працівників міліції, в тому числі Ківешлегеті В.В., а також начальника ДЕПО Сідаша В.Г. Протягом тривалого часу вночі їм заявляли, що вони викриті у крадіжці паливо-мастильних матеріалів, та вимагали писати заяви на звільнення за власним бажанням. Вночі, у приміщенні лінійного відділу міліції, близько 04-00 години 18.04.2014 року [PERSON] написав заяву про звільнення, датовану 18.04.2014 року, у присутності Ківешлегеті В.В. та начальника ДЕПО Сідаша В.Г. Поясненнями Сідаша В.Г. підтверджено ту обставину, що заява була написана під тиском Сідаша В.Г., під його диктовку, у присутності працівників міліції. Підписану заяву у [PERSON] забрав Сідаш В.Г. Встановлено також, що близько 07-00 години ранку 18 квітня 2014 року заступник начальника [PERSON] підійшов до лінійного відділу міліції ст.Королево та заявив, що заяви оформлені неправильно, і під його диктовку [PERSON] на капоті автомобіля працівника міліції написав другу заяву, яку необхідно було датувати 17.04.2014 року. Дані обставини, якими обгрунтовує свої вимоги позивач, стверджені начальником по експлуатації ДЕПО Сідаш В.Г. та знайшли підтвердження показаннями свідків [PERSON], [PERSON], які повністю узгоджуються між собою. Проаналізувавши встановлені обставини суд переконався у тому, що письмово оформлене клопотання [PERSON] звільнити його з 18.04.2014 року за «згодою двох сторін» не відповідало його внутрішній волі; таке волевиявлення не було вільним, оскільки було зумовлене особливим психо-емоційним станом [PERSON] внаслідок застосування до нього психологічного тиску працівниками міліції та начальника ДЕПО з приводу підозри у крадіжці паливо-мастильних матеріалів, станом фізичного та психологічного виснаження. Про це свідчить також і письмова заява [PERSON], подана ним відповідачу 22.04.2014 року і зареєстрована у встановленому порядку, про відкликання свої заяви про звільнення(а.с.15). До такого висновку суд дійшов врахувавши також і ту обставину, що у [PERSON] були відсутні причини, за яких було б неможливо продовжувати роботу принаймні протягом двох тижнів, як цього вимагає ст.38 КЗпП України, за трудовим договором, укладеним на невизначений строк (хвороба, переїзд на інше місце проживання, інші поважні причини). Крім того, встановлено, що для підготовки Наказу про звільнення відповідальний за кадрову роботу працівник - [PERSON] - була викликана на робоче місце у вихідний день - 18 квітня 2014 року, коли й підготувала наказ. Виклик було здійснено заступником начальника по експлуатації ДЕПО [PERSON], при цьому наказ про відкликання працівника у вихідний день відсутній. [PERSON] було представлено заяву від імені [PERSON] про звільнення, датовану 17.04.2014 року, та дано вказівку підготувати Наказ про звільнення, датований 17.04.2014 року. У день звільнення [PERSON] не було ознайомлено із наказом, [PERSON] не було видано трудову книжку. Вказані обставини, якими позивач обгрунтував вимоги позову, підтверджені показаннями свідків [PERSON], [PERSON], начальником ДЕПО Сідаш В.Г., письмовими доказами, зокрема Наказом №123 від 09.04.2014 року про режим роботи працівників депо у квітні 2014 року, де п'ятницю 18 квітня для працівників із п'ятиденним робочим тижнем залишено неробочим днем (а.с.42), Маршрутним листом від 17.04.2014 року (а.с.44-47). Вказані обставини свідчать про те, що оформлення звільнення здійснено із грубим порушенням порядку звільнення працівників та правил діловодства. Суд констатує, що правовідносини, яким відповідають фактичні обставини справи, врегульовані нормами Кодексу законів про працю України. Відповідно до ч.1 ст.36 КЗпП України, однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін. Звільнення [PERSON] оформлене як таке, що вчинене за угодою сторін (п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України), на підставі його заяви про звільнення його з 18.04.2014 року. Під угодою сторін розуміють домовленість між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору. Суд вважає, що в угоді сторін про припинення трудового договору (п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України), де дія працівника з однієї сторони є спрямованою на припинення трудового договору, волевиявлення працівника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Інакше дійсність вказаної угоди є сумнівною. Угода сторін про припинення трудового договору, вчинена працівником проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку роботодавця не може створювати юридичних наслідків. Тому, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності та відповідні їм норми матеріального права, суд вирішив, що так звана угода про припинення трудового договору між сторонами даного спору не є дійсною, а відтак звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України здійснено незаконно і оформлено з грубим порушенням порядку звільнення, правил діловодства, а права позивача є порушеними та підлягають судовому захисту у обраний ним спосіб. Вирішуючи питання про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд бере до уваги, що згідно довідки про доходи №43 від 10.07.2014 року середньомісячний заробіток [PERSON] за два місяці роботи, що передували звільненню (лютий, березень 2014 року) становив 6913,11 грн., а з врахуванням середньої кількості робочих днів у ці два місяці середньоденний заробіток становив 345,66 грн. Суду представлена довідка про середньомісячну заробітну плату [PERSON] у 2014 році, розмір якої становить 6597,61 грн. (№266 від 24.04.2014 року). Отже, за час вимушеного прогулу - із 18.04.2014 року по день ухвалення рішення на користь позивача слід стягнути 17628,66 грн. (сімнадцять тисяч шістсот двадцять вісім гривень 66 коп.). Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем понесено витрати на правову допомогу у розмірі трьох тисяч гривень, що підтверджено корінцем угоди, виданим адвокатом [PERSON] від 22.04.2014 року (а.с.20). З відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 243,60 грн. на підставі ч.3 ст.88 ЦПК України. Отже, розглянувши цивільну справу за позовом [PERSON] у межах заявлених вимог та на підставі поданих сторонами доказів, суд вирішив, що позовні вимоги слід задовольнити повністю.

Outcome: approved