Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-27 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до ЖБК «Приморськи-20» та просив визнати заборгованість у вигляді додаткових зборів за спожиті послуги водопостачання та водовідведення холодної води, яка нарахована поверх плати за показниками лічильників станом на теперішній час у розмірі 809,29 грн. неправомірною та такою, що підлягає скасуванню та зобов`язати відповідача списати дану заборгованість з особового рахунку. В обгрунтування вимог позивач вказав на те, що відповідачем було повідомлено про заборгованість у вигляді додаткових зборів за спожиті послуги у сфері водопостачання та водовідведення, яка нарахована поверх плати за показниками двох лічильників холодної води, що встановлені в його квартирі та прийняті в експлуатацію у розмірі 809,29 грн. з якою він категорично не згоден та вважає її неправомірною. Після звернення до голови ЖБК для скасування заборгованості отримав відповідь , що показання лічильників не є дійсними, оскільки строк служби лічильників закінчився . Однак відповідач не має повноважень щодо встановлення додаткових нарахувань, дане питання відноситься до компетенції загальних зборів членів ЖБК 18.06.2021 р. у справі відкрито провадження та визначено її розгляд в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. 10.08.2021 р. відповідач отримав позовну заяву з додатками, відзив до суду не надходив. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] , особовий рахунок № [NUMBER] . Будинок знаходиться у власності житлово-будівельного кооперативу «Приморський -20». Згідно з випискою з електронного обліку плати за житлово-комунальні послуги виданою 28.01.2019 р. позивачу нараховано, крім оплати рахунку за показниками лічильника холодної води, зазначено додатковий збір за послугу водопостачання та водовідведення у розмірі 809,29 грн. Згідно з листом ЖБК «Приморський -20» від 11.02.2019 р. відповідачем у відповідь на звернення позивача було вказано, що строк служби водоміру згідно паспорту 12 років і він підлягає заміні. Показники водоміру з закінченим строком служби і які відповідно підлягають заміні, є недійсними. На підставі постанови КМУ №630 від 21.07.2005 р. розрахунок здійснюється як зі споживачами у яких немає вузлів обліку води, а різниця між показниками будинкових водомірів і сумою показників квартирних водомірів по всьому ЖБК буде розподілятися між споживачами, які не надали показників до 20 числа кожного місяця. Відповідно до листа ДП «Одеський регіональний центр стандартизації, метрології та сертифікації» від 05.02.2019 р. №265-27/28-51 наданого на звернення позивача, надано відповідь розяснення, за яким вказано, що тривалість терміну служби (ЗВТ) ніяк не впливає на справність приладу та міжповірочні інтервали. Поняття «середній повний термін служби» щодо лічильників води надається в ДСТУ 3580-97 «Лічильники холодної та гарячої води крильчасті. Загальні технічні вимоги» та відноситься до понять надійності технічних приладів технічних приладів. У розділі 5 основні характеристики» цього стандарту пункті 5.14 «Вимоги надійності» підпункті 5.14.2 сформульовано визначення: середній повний термін служби -12 років . Критерій граничного стану економічна недоцільність і відновлення працездатності лічильників ремонтом. Пункт 5.14 цього стандарту є рекомендований. Термін служби лічильників води встановлюється виробником цих засобів вимірювальної техніки (ЗВТ) за результатами випробувань. Тривалість терміну служби (ЗВТ) ніяк не впливає на справність приладу та міжповірочні інтервали. Як вбачається з листа ЖБК від 24.04.2019 р. нарахування здійснено у відповідності до ст.10 (ч.3 п.2,4,ст.11 ч.2,3,4) Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та постанови КМУ №630 від 21.07.2005 р. п.11 розділ «Порядок обліку та оплати послуг» Відповідно до п.11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ №630 від 21.07.2005 р., у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загально будинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку. За нормами п.2 ч.3 ст.10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» у разі якщо приміщення всіх споживачів у будівлі оснащені вузлами розподільного обліку гарячої, питної води, загальний обсяг спожитої у будівлі відповідно гарячої, питної води (крім обсягу, витраченого на загальнобудинкові потреби) розподіляється між споживачами відповідно до обсягу споживання за показаннями вузлів розподільного обліку. Згідно з п.4 ч.3 вказаної статті у разі якщо частина приміщень у будівлі оснащена вузлами розподільного обліку гарячої, питної води, а частина - не оснащена, обсяг відповідної комунальної послуги, спожитий споживачами у приміщеннях, оснащених вузлами розподільного обліку, встановлюється у розмірі, визначеному за допомогою таких вузлів, а загальний обсяг спожитої у будівлі відповідно гарячої, питної води (крім обсягу, витраченого на загальнобудинкові потреби та споживачами у приміщеннях, оснащених вузлами розподільного обліку) розподіляється між споживачами, приміщення яких не оснащені вузлами розподільного обліку, пропорційно до кількості осіб, які фактично користуються такими послугами. За нормами ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В силу частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, предбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За правилами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згіднозістаттею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушуютьце право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зорустатті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведенного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальнее поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 28.05.2020р. по справі №910/7164/19. Отже, оцінивши надані докази в сукупності, враховуючи норми, які регулюють виниклі правовідносини, суд дійшов висновку, що вказані нарахування є безпідставними, тому вимоги є обгрунтованими. Як видно з вказаних норм, на які посилався відповідач в своїх листах, не передбачено нарахування у зв`язку через закінчення строку служби лічильника. Разом з тим належним способом захисту буде визнання заборгованості у вигляді додаткових зборів за спожиті послуги водопостачання та водовідведення холодної води, яка нарахована поверх плати за показниками лічильників станом на теперішній час у розмірі 809,29 грн. неправомірною та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок нарахувань по особовому рахунку позивача. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн. \~ \~ \~ \~ \~

Outcome: approved