Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу мотивуючи тим, що їхній шлюб був зареєстрований 09.10.2010р. відділом реєстрації актів цивільного стану Городоцького районного управління юстиції Львівської області, актовий запис №86, у шлюбі мають доньку [PERSON], 16.08.2011р.н., спільне життя між ними не склалося через різні погляди на сімейне життя, через що часто виникали непорозуміння, як наслідок з липня 2015 року разом не проживають, спільного господарства не ведуть, як подружжя стосунків не підтримують. Позивачка втратила до відповідача почуття любові і поваги, за таких обставин вважає, що шлюб розпався та примирення між ними неможливе. [PERSON] в суді позов підтримала, покликаючи на мотиви такого, пояснила, що шлюб з відповідачем є невдалим, останній зловживає алкогольними напоями, як наслідок часто виникають сварки, тому з липня 2015 року припинили подружні стосунки, з того часу разом не проживають, не ведуть спільного господарства. Просить позов задовольнити. [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи (а.с. 12, 16), причини неявки суду не повідомив, а тому, згідно з ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у його відсутності в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши позивачку, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити частково. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного\~Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. проголошена\~Конституцією України\~охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що сторони зареєстрували 09.10.2010р. шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Городоцького районного управління юстиції Львівської області, актовий запис №86, у шлюбі мають доньку [PERSON], 16.08.2011р.н. з липня 2015 року разом не проживають, спільного господарства не ведуть, як подружжя стосунків не підтримують. Причина розладу в сімї різні погляди подружжя на шлюб та сімю, внаслідок чого між ними виникали постійні непорозуміння. Сторони втратили один до одного почуття любові та поваги, тому збереження такого шлюбу є недоцільним. Враховуючи наведене, подальше проживання сторін та збереження їхньої сімї є неможливим, а тому шлюб між сторонами слід розірвати. Розриваючи шлюб між сторонами, суд також враховує інтереси їхньої неповнолітньої дитини, повноцінний розвиток та виховання якої у сімї, в якій існують постійні непорозуміння, є неможливим. За положеннями ст.ст. 79, 84, 88 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать в тому числі витрати на правову допомогу. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На це звертає увагу також Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи у Постанові №10 від 17.10.2014р., і зокрема в п.48 розяснює, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Так, із долучених до матеріалів справи квитанції № 0.0.892150440.1 від 14.11.2017р. та квитанції №8 від 14.11.2017р. убачається, що [PERSON] понесла 1\~073 грн. 60 коп. судових витрат по справі, з яких 400 грн. складають витрати на правову допомогу та 673 грн. 60 коп. судового збору (а.с. 1, 2). Між тим, відповідно до ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу справляється судовий збір 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 640 грн. У звязку з тим, що відповідно до квитанцій про сплату судового збору сума сплаченого судового збору складає 673 грн. 60 коп., то надмірно сплачений судовий збір складає 33 грн.\~60 коп. Отже, з огляду на вимоги ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача в користь позивачки 640 грн. судового збору та 400 грн. витрат на правову допомогу. Окрім цього, позивачці слід розяснити, що згідно положень ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» вона вправі звернутись до суду із клопотанням про повернення їй 33 грн. 60 коп. зайво сплаченого судового збору. З огляду на те, що законодавством при розгляді цивільних справ у позовному провадженні про розірвання шлюбу не передбачено вирішення питань, що стосується зміни прізвища особи, яка бере участь у справі, на її вимогу, окрім цивільних справ, що розглядаються у порядку окремого провадження, а право позивачки про залишення за нею прізвища [PERSON] ніким не оспорюється, то в цій частині у задоволенні позову суд відмовляє.

Outcome: partial