Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з наведеним позовом до [PERSON] , мотивуючи тим, що з відповідачем вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12.10.2013 року, але подружнє життя не склалось, тому вона подала позов до суду про розірвання шлюбу та виплату аліментів. За час перебування у шлюбі в них народилась донька [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу ними було придбано за спільні кошти наступне майно: трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] вартістю 350499 грн., автомобіль марки «Opel Astra» 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 127 425 грн. 65 коп. Оскільки сторони не дійшли згоди щодо поділу майна, то позивачка просить в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частки квартири та 1/2 частки автомобіля. Відповідач надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Легковий автомобіль є його особистою власністю, оскільки придбаний за особисті кошти від підприємницької діяльності. Відповідач здійснював підприємницьку діяльність у період з 01.01.2015 року п 11.01.2017 року, зокрема надавав консультаційні послуги Компанії «Вінсі Констрюксьон Гран Проже» та компанії «Буйг Траво Пюблік» за місцезнаходженням клієнтів в м. Славутич або в м. Києві. Враховуючи суму доходу, отриманого від діяльності у період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року відповідач придбав автомобіль і використовував його в підприємницькій діяльності, не в інтересах сім`ї. Також дохід від підприємницької діяльності був основою для придбання квартири. Позивачка протягом 01.01.2015 року по 11.01.2017 року отримувала частку одержаних доходів від підприємницької діяльності відповідача. Тому відповідач вважає, що за позивачкою слід визнати право власності на 40% квартири, а за ним на 60% квартири, автомобіль залишити в особистій власності відповідача. Позивачка надала відповідь на відзив в якому зазначила, що згідно довідки ГУ ДФС у Миколаївській області відповідач за період з 01.01.2015-31.12.2015 отримав дохід в сумі 262 999 грн., з отриманого доходу нараховано до сплати єдиний внесок в розмірі 15 813,84 грн., залишок отриманого доходу становить 247 185,16 грн. Інших видатків не зазначено. В довідці відсутня інформація про отриманий дохід ФОП [PERSON] за період з 01.01.2015 року по 29.01.2015 року, тому вона не може бути доказом у справі. В договорі купівлі-продажу квартири відсутні твердження про те, що квартира придбана частково за особисті кошти [PERSON] . Кошти, які перераховувались на картковий рахунок не були частиною від доходу від підприємницької діяльності, а спільним доходом, які використовувались на потреби сім`ї. Доказів того, що автомобіль Opel Astra відповідач придбав за кошти від підприємницької діяльності і в період з 16.09.201 року по 10.01.2017 року та використовував його у своїй підприємницькій діяльності ним не надано. 10.01.2017 року відповідач припинив свою підприємницьку діяльність. Автомобіль Opel Astra придбаний під час шлюбу та за спільні кошти, тому є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між сторонами. Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив в яких заперечив доводи позивача викладені у запереченнях. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне Позивачка та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12.10.2013 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.5). На розгляді в Івано-Франківському міському суді знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, що підтверджується копією ухвали судді Івано-Франківського міського суду Домбровської Г.В. від 12.03.2020 року (а.с.12-13). Під час шлюбу у сторін народилась дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.6). Як вбачається із копії договору купівлі-продажу квартири від 29.01.2015 року під час шлюбу відповідачем придбано квартиру [ADDRESS] (а.с.7-10). Право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем 29.01.2015 року, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.01.2015 року (а.с.15-16). Також під час шлюбу відповідачем придбано автомобіль марки Opel Astra, 2006 року випуску, дата реєстрації 16.09.2016 року, що підтверджується довідкою з Єдиного державного реєстру МВС України (а.с.14). Позивач вважає вказане майно спільною сумісною власністю подружжя та просить поділити його, шляхом визнання права власності на 1/2 частину квартири та автомобіля. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року № 464/7011/16-ц. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, відповідач погодився на поділ квартири, але вважає що за ним слід визнати право власності на 60% квартири, а за позивачкою на 40%, оскільки він працював, отримував дохід та вніс більше коштів на придбання квартири. Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Враховуючи вказані норми, частка відповідача не може бути збільшена, оскільки відповідач не надала суду доказів того, що позивач не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилялась від участі в утриманні дитини, приховала, знищила чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідач стверджує, що він працював та отримував дохід від підприємницької діяльності, а позивачка не працювала, тому не могла придбати квартиру. Так, згідно довідок Головного управління ДФС у Миколаївській області від 21.02.2018 року, від 17.06.2020 року (а.с.79-95, 141-147), протягом 2013-2017 року відповідач отримував стабільний дохід від підприємницької діяльності. Як вбачається із карткового рахунку відповідача (а.с.96-99), частину свого доходу він перераховував своїй дружині [PERSON] , на утримання сім`ї, але не як найманому працівнику. Крім того, в п. 9 Договору купівлі-продажу квартири зазначено, що Покупець ( [PERSON] ) стверджує, що квартира купується ним за кошти, нажиті за час перебування в шлюбі з [PERSON] (а.с.8). Отже, вимога позивачки про визнання квартири спільною сумною власністю подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частини квартири підлягає до задоволення. Щодо вимоги позивачки про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя тв. Його поділу шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину автомобіля, то судом встановлено наступне. Автомобіль Opel Astra, 2006 року випуску, об`єм двигуна 1400, державний номерний знак [NUMBER] було придбано відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачкою, а саме, 16.09.2016 року. Відповідач стверджує, що автомобіль він придбав за кошти, які отримав від підприємницької діяльності як ФОП та використовував його виключно для підприємницької діяльності, що підтверджується договорами про надання консультаційних послуг Компанії «Вінсі Констрюксьон Гран Проже» та компанії «Буйг Траво Пюблік» за місцезнаходженням клієнтів в м. Славутич або в м. Києві в 2016 році (а.с.100-114). Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Згідно зі статтею 115 ЦК України господарське товариство є власником: майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Отже, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього товариства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості частки у майні товариства в разі поділу майна подружжя та право вимоги половини отриманого доходу від діяльності товариства. Придбаний під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя автомобіль є їх спільною власністю, відповідач не довів в установленому законом порядку, що цей автомобіль придбано ним за особисті кошти, а сам по собі факт використання відповідачем цього автомобіля для здійснення підприємницької діяльності, не дає підстав для висновку про те, що таке майно є його особистою власністю. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували набуття спірного рухомого майна за рахунок коштів відповідача як підприємця, тобто за його особисті кошти, презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно відповідач не спростував. Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб,фізичних осіб підприємців та громадський формувань, ФОП [PERSON] припинив свою підприємницьку діяльність 11.01.2017 року (а.с.121-123) автомобіля Opel Astra, 2006 року випуску, об`єм двигуна 1400, державний номерний знак [NUMBER] спільною сумісною власністю є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). В даному випадку ніхто із сторін не погодився на компенсацію своєї частки у спільному майні подружжя та не просив про таку компенсацію, а саме в автомобілі, який є неподільною річчю,тому автомобіль слід залишити у спільній сумісній власності сторін. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Виходячи з заявлених позовних вимог, пояснень сторін, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є частково обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 та ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачці присуджено майна на суму 238 962 грн. 32 коп., тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2389 гривні 61 копійок. За змістом ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У позовній заяві позивач попередньо визначила розмір витрат на правничу допомогу в сумі 5000 грн. Як вбачається із копій квитанцій від 21.01.2020 року та 30.06.2020 року (а.с.139), від 22.10.2020 року (за представництво в суді), позивачка фактично понесла витрати на правову допомогу в сумі 9000 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Із акту приймання-здачі виконаних робіт від 30.06.2020 року (а.с.152) вбачається, що консультація адвоката коштувала 600 грн., написання і подання позовної заяви 2000 грн., надання відповіді на відзив 700 грн., представництво в двох засідання 03.06.2020 року та 30.06.3020 року 4000 грн., із акту приймання-здачі виконаних робіт від 22.10.2020 року, вбачається, що представництво інтересів в суді 22.10.2020 року становило 2000 грн. За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 5 та 6 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У даному випадку відповідачем заявлено про необґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу. Із матеріалів справи вбачається, що адвокат допомагав позивачу готувати позовну заяву (які було залишено без руху через недоліки), відповідь на відзив, адвокат брав участь у підготовчому засіданні 03.06.2020 року, яке тривало 9 хвилин та у судових засідання 30.06.2020 року ( тривалість 30 хвилин) та 22.10.2020 року (тривалість 1.5 години). Із урахуванням наведеного, суд вважає, що вартість представництва інтересів позивача у суді в розмірі 9000 грн., зокрема представництво інтересів в судовому засіданні 6000 грн. є неспівмірним із складністю справи, витраченим адвокатом часом, а також обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Тому розмір витрат позивача на представництво в суді слід зменшити із 9000 грн. до 5000 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 60, 63, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 52, 115, 364, 368 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial