Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з цивільним позовом до [PERSON] про визнання права власності на землю. Позов мотивовано тим, що 06.08.1993 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку, що розташований по [ADDRESS]. Даний договір посвідчено нотаріусом Хмільницької районної державної нотаріальної контори. Проте земельна ділянка, на якій розташований вищевказаний будинок, до цього часу зареєстрована на праві власності за попереднім власником будинку [PERSON] Зважаючи на те, що до особи, яка придбала жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені або яка необхідна для обслуговування цих об'єктів та яка належить відчужувачу майна, позивач просить визнати його власником вищевказаної земельної ділянки площею 600 кв.м., яка розташована по [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не відомі. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлена завчасно та належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані не поважними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки наявних у справі доказів достатньо для вирішення справи по суті та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, а відповідач, яка належним чином повідомлена і від якої не надійшло заяви про розгляд справи за її відсутності не з'явилась, суд, у відповідності до ст. 224 ЦПК України, ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. Відповідно до договору купівлі-продажу від 06.08.1993 року (а.с. 4-5), позивач придбав у відповідача незакінчений будівництвом житловий будинок що розташований по [ADDRESS]. Даний договір посвідчено нотаріусом Хмільницької районної державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 1661. Копією державного акта на право приватної власності на землю серії ВН (а.с. 6) підтверджено, що власником земельної ділянки, площею 600 кв.м., яка розташована по [ADDRESS], цільове призначення якої будівництво житлового будинку є [PERSON]. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставіКонституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у ч.1ст. 79 ЗК Українияк частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до ст. 30 ЗК України 1990 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Згідно п. п. ґ п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно яких при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Таким чином, враховуючи вищевикладене, положення ст. 30 ЗК України 1990 року, які в імперативній формі передбачали автоматичний перехід права власності на земельну ділянку в разі переходу права власності на будівлю і споруду, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, а його право, відповідно до ст. 16 ЦК України, ст. 152 ЗК України підлягає захисту шляхом визнання його власником спірного майна.

Outcome: approved