Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Надра», в якому просить суд визнати недійсним кредитного договору №804/06/02/2008840к/39 від 12.02.2008 року про надання грошових коштів в розмірі 50391 доларів США та договору іпотеки від 12.02.2008 року, укладених між ним та ПАТ КБ «Надра». Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12 лютого 2008 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 804/06/02/2008/840к/39 про надання коштів в розмірі 50391 доларів США строком до 12 лютого 2033 року зі сплатою відсотків в розмірі 12,99 % річних. Кредит надано для придбання житлового будинку. Вважає, що зазначений кредитний договір не відповідає вимогам закону, умови цього договору є несправедливими щодо споживача. Зокрема, кредитний договір взагалі не містить графіку платежів та йому його не вручали, докладно не розписана сукупна вартість кредиту та вартість супутніх послуг за кожним періодом, що призвело до того, що хоч відповідно до кредитного договору банк повинен надати йому кредит у розмірі 50 391 долар США, але згідно із заявкою на видачу готівки від 12 лютого 2008 року йому надано лише 49500 доларів США. Куди банк спрямував решту коштів, зазначених в кредитному договорі - 891 долар США, йому не відомо, так як детальний графік та розписання супутніх послуг йому не надавались. Крім того, згідно п.3.3.2 договору, щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 574,97 долара США. При цьому банком не зазначено, яка сума спрямовується на погашення кредиту, а яка на відсотки (через відсутність графіку платежів). Якщо помножити щомісячний платіж на строк кредиту 574,97 х 300 місяців (25 років з 2008 до 2033 року) = 172 491 долар США, таким чином, має місце подорожчання кредиту в 3,42 рази, що є несправедливим. Крім того, п.3.3.2 та 3.4 суперечать один одному та при відсутності графіку платежів вводять його в оману, так як в п.3.4 вказується, що відсотки нараховуються на залишок заборгованості за кредитом, що повинно обумовлювати щомісячне зменшення місячного платежу, однак, фіксований щомісячний платіж вказує, що в договорі прихована інша система нарахування відсотків, про що він при укладенні договору не був попереджений, фактично відбулося замовчування цієї обставини, чим з ознаками шахрайства його введено в оману щодо істотної умови договору - ціни. Вважає, що викладене свідчить про те, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків, що суттєво погіршує становище споживача та вважає це є підставою для визнання кредитної угоди недійсною в цілому. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, підлягає визнанню недійсним і договір іпотеки від 12 лютого 2008 року, укладений між ним та ПАТ КБ «Надра». Представник відповідача [PERSON] на початку розгляду справи проти позовних вимог заперечив. В судове засідання 23.06.2015р. не прибув, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини не явки суду не повідомив. На підставі ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів та зі згоди представника позивача постановити заочне рішення. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні правовідносини. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 10 листопаду 2011 року, на спірні правовідносини поширюється дія Закону «Про захист прав споживачів». Конституційний Суд України у рішенні від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 роз'яснив, що положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 12 лютого 2008р. між ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») та [PERSON] було укладено кредитний договір №804/06/02/2008/840к/39. Згідно умов вказаного договору, позичальник отримав у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 50391 доларів США 00 центів, що за офіційним курсом НБУ на день укладення даного договору складає 254474,55 грн. Цільове використання кредиту направлене на проведення розрахунку по договору від 12.02.2008р. купівлі-продажу житлового будинку, розташованого по вул.. Пушкіна, 62, в м. Генічеську, Херсонської області. З метою забезпечення виконання зобовязань, щодо погашення кредиту та інших платежів, передбачених кредитним договором між [PERSON] та банком, було укладено договір іпотеки від 12 лютого 2008р., де предметом іпотеки став житловий будинок, що знаходиться за адресою: Херсонська обл., м. Генічеськ, вул. Пушкіна, 62. Згідно частини 2 статті 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Статтею 42 Конституції України передбачено, що Держава захищає права споживачів. Відповідно пункту 4 частини 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Судом встановлено, що при укладанні спірного кредитного договору та визначення зобовязання в доларах США банк не попередив позивача та не розяснив, що валютні ризики покладаються на нього, також позивачеві не було розяснено, та письмово не повідомлено про наявні інші форми кредитування, чим одна форма відрізняється від іншої, орієнтовну сукупну вартість кредиту, перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту його обслуговуванням та поверненням, про адміністративні витрати, витрати на страхування та юридичне оформлення та інші обставини, зокрема, переваги та недоліки різних схем кредитування. Відповідно до пункту 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2014 року «Про практику застосування судами законодавства, при вирішені спорів, що випливають з кредитних відносин», само по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач позичальник. Судом, встановлено, що зазначені обовязки відповідач не виконав, не попередив позичальника не тільки про те , що валютні ризики під час виконання своїх зобовязань за договором несе позичальник. Наявні заходи щодо складання кредитного договору направлені на фактичне отримання позичальником кредиту в гривні із зазначенням в деяких місцях договору Доларів США. Згідно пояснень в судовому засіданні представника позивача [PERSON], динаміка знецінення національної валюти України дуже повільна, крім того, на час підписання договору гривня зміцнилась на 10% порівняно з попередніми роками. Додатково представник зазначив, що навіть якщо б [PERSON] і врахував динаміку знецінення курсу гривні, то так як він не є фахівцем економістом, у будь-якому разі він не зміг би спрогнозувати, що з моменту введення в 1996 році до моменту укладення кредитного договору в 2008 році гривня знецінилась в 2,5 рази за 12 років, а у подальші 6 років знеціниться в 4 рази, але якщо б банк попередив споживача про те, що валютні ризики покладаються на нього, він би не уклав цей кредитний договір, але відповідач цю обставину замовчив. Крім того, пояснив, що кредит в доларах позивачу взагалі не був потрібен, так як з продавцем житлового будинку вони домовлялись про ціну в гривні та розраховувались в гривні і саме в гривні вказано ціну в договорі купівлі-продажу житлового будинку від 12 лютого 2008 року, але відповідач фактично навязав позичальнику оформлення кредиту в доларах США. Відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); є) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, (їх частоту та обсяги); можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідачем доказів щодо виконання зазначених вимог закону суду не надано. Пунктами 1 та 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в кредитному договорі повинно зазначатися сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Згідно п.3.4 розділу 3 Правил, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. При аналізі положення п.3.2. розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, судом встановлено, що кредитний договір має містити графік платежів з вказанням сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за попередній з платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Відсутність графіку платежів в кредитному договорі, який, відповідно до пояснень представника позивача, позичальнику не вручався, призводить до неможливості встановлення сукупної вартість кредиту та вартості супутніх послуг за кожним періодом, що призвело до неможливості встановити, яка сума коштів спрямовується на погашення тіла кредиту, а яка на відсотки. З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що щомісячний платіж на строк кредиту 574,97 х 300 місяців (25 років з 2008 до 2033 року) = 172 491 долар США, таким чином, подорожчання кредиту відбувається в 3,42 рази, що є несправедливим. Крім того, п.3.3.2 та 3.4 договору суперечать один одному та при відсутності графіку платежів вводять позичальника в оману, так як в п.3.4 вказується, що відсотки нараховуються на залишок заборгованості за кредитом, що повинно обумовлювати щомісячне зменшення щомісячного платежу, а фіксований щомісячний платіж вказує, що в договорі прихована інша система нарахування відсотків, про що позичальника при укладенні договору не попереджено, тобто вбачається фактичне замовчування цієї обставини. Факт навмисного ненадання банком позичальнику важливої інформації, згідно з вимогами п.2 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» суд розцінює як такий, що вводить відповідача в оману щодо істотної умови кредитного договору його ціни. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, що мають істотне значення (частина перша ст..229 ЦК України ) такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити укладанню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Таким чином, замовчування банком тієї обставини, що валютні ризики покладаються на позичальника, та введення його в оману щодо валюти кредиту, способу нарахування та зарахування відсотків, істотно вплинуло на ціну кредитного договору. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину (договору) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами або однією із сторін, зокрема вимоги про те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Крім цього, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Судом в судовому засіданні встановлено, що після звернення позивача до банку щодо реструктуризації кредиту, він отримав вимогу з якої дізнався, що з 574, 97 доларів США щомісячного платежу, банк зараховує на погашення тіла кредиту лише близько 50 доларів США, а решту щомісячного платежу близько 520 доларів США - на відсотки. Про такий розподіл щомісячного платежу позичальник з кредитодавцем не домовлявся. Не надання вчасно відповідної та належної інформації з боку відповідача ввело позивача в оману щодо істотних умов. Крім того, навмисне введення споживача в оману при застосуванні системи нарахування відсотків та зарахування щомісячного платежу до тіла кредиту та відсотків, призвело до того, що з дня укладення кредитного договору до моменту звернення до суду, згідно наданих квитанцій про сплату кредиту, позивачем сплачено банку 43090 доларів США, оригінали яких оглянуті судом в судовому засіданні та їх копії долучені до матеріалів справи. Згідно ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів, укладених із споживачами про надання споживчого кредиту, застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до п. 3.6 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Також, суд вважає, несправедливим, відповідно до п.3.5 кредитного договору порядок прийняття банком виконання позичальником свого зобовязання, де сума кредиту зазначена на останньому місці, та визначений в п.5.2 штраф в розмірі 10% відсотків від суми кредиту за кожний випадок затримки щомісячного платежу. Таким чином, аналізуючи зазначені обставини, вбачається, що умови кредитного договору є несправедливими щодо споживача, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків і спрямовані на погіршення становища споживача. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Пункт 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснює, що суди при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України). Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України, якими сформульовані загальні вимоги до правочинів. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи наведене, а також оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що умови кредитного договору №804/06/02/2008840к/39 від 12.02.2008 року, укладеного між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON], є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків, які спрямовані на погіршення становища споживача, та вважає, що є правові підстави для визнання зазначеної кредитної угоди недійсною в цілому. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір іпотеки від 12 лютого 2008 року, де предметом іпотеки став житловий будинок, що знаходиться за адресою: Херсонська обл., м. Генічеськ, вул. Пушкіна, 62, також підлягає визнанню недійсним. Відповідно до положень ч.1 ст. 88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved