Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , вказавши, що [INFO] померла його мати [PERSON] . У 2018 році при оформленні спадщини він дізнався, що 01.07.1996 року [PERSON] , яка діяла за довіреністю від імені [PERSON] , укладений договір дарування, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Вказуючи. що договір був укладений під впливом помилки [PERSON] , яка через похилий вік та стан здоров`я не усвідомлювала наслідків укладення такого договору, позивач просив визнати недійсним договору дарування житлового будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , яка діяла за довіреністю від імені [PERSON] , та [PERSON] . Ухвалою суду від 26.03.2019 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04.07.2019 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 01.12.2020 року представником відповідача подано відзив на позов. 22.02.2021 року представником позивача подано відповідь на відзив на позовну заяву. Судом вирішувались клопотання сторін про виклик та допит свідків. Інші заяви чи клопотання учасниками справи не подавались, а судом не вирішувались. В судовому засіданні позивач та представник позивача на позові наполягали, вказуючи, що [PERSON] не мала та не висловлювала наміру дарувати будинок, який був її єдиним житлом. Позивач вважає, що через похилий вік та стан здоров`я [PERSON] не усвідомлювала сутність договору та не розуміла, що, надаючи довіреність на укладення договору, вона уповноважує [PERSON] на укладення договору дарування. Відповідач та його представник проти позову заперечували, вказуючи, що [PERSON] є племінником [PERSON] , постійно з нею проживав та піклувався про неї, тому [PERSON] вирішила подарувати йому будинок. Реєстрація договору здійснена у 2018 році, оскільки до цього часу потреби у ній не було, а відповідач певний час не мав паспорту, який втратив. Судом допитані свідки за клопотанням сторін. Свідок [PERSON] пояснив, що є сином [PERSON] . Пригадує, що приблизно за рік або два до смерті [PERSON] батько забирав її до себе, оскільки в будинку для неї створювали умови, за яких неможливо було мешкати, зокрема гучно вмикали музику. Потім [PERSON] повернулась жити до будинку та батько навідувався до неї приблизно раз на місяць. Про укладення договору дарування [PERSON] не знав, після смерті [PERSON] [PERSON] приїздив до будинку, але його туди не пускали. Свідок [PERSON] повідомила, що була сусідкою [PERSON] , мешкає у будинку [ADDRESS] . Якось [PERSON] попросила її поїхати до нотаріуса та оформити договір дарування. Пояснити, чому саме [PERSON] не підписала договір дарування самостійно, а надала довіреність, свідок не пригадує. Відповідач [PERSON] постійно мешкав у будинку, піклувався про [PERSON] , доглядав за нею, піклувався. Після смерті [PERSON] [PERSON] продовжував мешкати у будинку із родиною, позивач в будинку не мешкав. Судом досліджувались письмові докази, надані учасниками справи. За договором дарування 01.07.1996 року [PERSON] , від імені якої за довіреністю діяла [PERSON] , подарувала [PERSON] житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 995 кв.м. 30.08.2018 року право власності на вказаний будинок зі спорудами зареєстроване за [PERSON] [INFO] [PERSON] померла, що підтверджено копією свідоцтва про смерть. Відповідно до заповіту від 03.08.1984 року [PERSON] заповіла усе належне їй майно [PERSON] 18.05.2018 року [PERSON] , який на момент смерті [PERSON] був зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою, звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, вказавши, що має право на обов?язкову частку. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно положень ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. За правилом частини третьої статті 203 ЦК України, яка встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті\~203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України). Як вказує ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно роз`яснень, викладених у\~п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини,\~є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати\~саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін\~не є підставою для визнання правочину недійсним. Позивачем суду не надано доказів того, що внаслідок свого віку чи стану здоров`я [PERSON] не була здатна в повній мірі усвідомлювати значення правочину дарування, який був укладений від її імені [PERSON] . Сама свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] мала намір саме подарувати домоволодіння [PERSON] , який був її племінником, постійно з нею проживав та піклувався про неї. Після укладення договору дарування [PERSON] будь-яких вимог до [PERSON] , зокрема, щодо виконання зобов`язань з довічного утримання, не пред`являла. Посилання позивача на виданий [PERSON] раніше заповіт вищевказаних висновків суду не спростовує, адже заповіт [PERSON] видала у 1984 році, натомість як житловим будинком розпорядилась лише у 1996 році. За таких обставин, суд вважає, що будь-яких належних та достатніх доказів, які б свідчили про те, що договір дарування укладений внаслідок помилки дарувальника, суду не надано, отже підстав для задоволення позову суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed