Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~ [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до ТОВ «Атон.ЛТД» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника. В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 23.08.2013 року він працював у ТОВ «Атон.ЛТД» на посаді директора. Наказом № 18 від 19.11.218 року він був звільнений з посади директора за згодою сторін. При звільнені позивачу не було виплачено заробітну плату за невідбуту відпустку в сумі 18500,00 грн. За зверненням до керівництва підприємства з приводу виплати заборгованості по заробітній платі йому було повідомлено, що заборгованість по заробітній платі найближчим часом буде погашено, але до теперішнього часу заборгованість не погашена. Просить суд стягнути з ТОВ «Атон.ЛТД» на свою користь заробітну плату за невідбуту відпустку у розмірі 18500,00 грн. В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягав, 03.02.2020 року надав заяву про збільшення позовних вимог, у відповідності до якої просив стягнути з ТОВ «Атон.ЛТД» на користь позивача [PERSON] середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 72926,14 грн. У відповідності до наданого представником позивача розрахунку середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати, просить стягнути з відповідача на користь позивача 125076,85 грн. Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, надали відзив на позовну заяву, у відповідності до якого просили відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення затримки заробітної плати при звільненні працівника, зазначили, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем погашена, залишилася заборгованість за невикористану відпустку. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 23.08.2013 року працював у ТОВ «Атон.ЛТД» на посаді директора. Наказом № 18 від 19.11.218 року він був звільнений з посади директора за згодою сторін (а.с. 6, 7, 12-14). При звільнені позивачу не було виплачено заробітну плату за невідбуту відпустку в сумі 18500,00 грн. Доказів здійснення відповідачем виплати позивачу зазначених коштів в день звільнення та станом на день розгляду справи до суду не надано. Згідно з\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, з наданих до суду матеріалів вбачається, що позивачу в день звільнення не було проведено виплату всіх сум, що належать йому до виплати. Так, положеннями\~ст.43 Конституції України\~гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 94 КЗпПУ\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. \~\~\~\~\~\~ За положеннями\~ст. 2 Закону України «Про оплату праці»\~заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно із ч. 1\~ст. 21 Закону України «Про оплату праці»\~працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Ч. 5\~ст. 97 КЗпП\~передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Як закріплено\~ст. 24 Закону України «Про оплату праці», а також\~ст. 115 КЗпП України, - заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до\~ст.116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимог про розрахунок. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. \~ \~ \~ \~. За змістом\~статті 117 КЗпП України\~у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-788цс16. Відповідно до ч. 1\~ст. 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток завесь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~статті 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження здійснення розрахунку з позивачем та погашення заборгованості по заробітній платі. Представником позивача в свою чергу надано суду розрахунок середнього заробітку за час затримки, у відповідності до якого взята сума нарахувань за останні два місяці, яка становить 12960,00 грн. (6480,00 грн.х2) грн. Ця сума нарахування заробітної плати до утримання з неї податків 18% ЄСВ і 1,5% військовий збір. Відповідно до розрахунку два останні місяця до дати звільнення вересень (6480,00 грн.) (20 робочих днів)+жовтень 6480,00 грн.) (23 робочих дня)=12960,00 грн.:43 (робочі дні), середній заробіток позивача складає 301,39 грн. Згідно наданого розрахунку середнього заробітку, заборгованість позивача за 2018 рік складає 9041,70 грн., за 2019 рік 75347,50 грн., за 2020 рік 40687,65 грн., всього 125076,85 грн. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем повністю доведені позовні вимоги, а відповідачем ці доводи не спростовані, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими. Отже, на підстав викладено, суд приходить до переконання, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 125076,85 грн. Відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, оскільки при зверненні до суду з позовом позивач на підставі положення п.1 ч.1\~ст.5 Закону України «Про судовий збір»\~звільнений від його сплати.

Outcome: approved