Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Одеської обласної дирекції АБ «Укргазбанк», у якому просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 листопада 2013 року по 28 січня 2014 року у розмірі 13470,60 грн. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що з 15 жовтня 2009 року він був прийнятий на посаду головного юриста Другої Одеської філії АБ «Укргазбанк». 25.07.2011 року його було переміщено на посаду заступника начальника відділу забезпечення діяльності дирекції юридичного управління Одеської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» (адреса робочого місця - 65026, м. Одеса, Приморський р-н., вул. Пушкінська 7). 14.08.2013 року позивача було звільнено із зазначеної посади на підставі наказу № 262-П від 09.08.2013 року згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, начебто в зв'язку з реорганізацією та скороченням штату працівників. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.11.2013 року, залишеним ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.01.2013 року без змін, наказ № 262-П від 09.08.2013 року в частині звільнення [PERSON] скасований; [PERSON] поновлено на посаді заступника начальника відділу забезпечення діяльності дирекції юридичного управління Одеської обласної дирекції АБ «Укргазбанк»; стягнуто з Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 серпня 2013 року по 13 листопада 2013 року у розмірі 16838,25 грн. без врахування податків та обов'язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати, та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Згідно з наказом № 32-П від 28.01.2014 року позивача було поновлено на посаді та виплачена заробітна плата за час вимушеного прогулу по 13.11.2013 року у розмірі 16838,25 грн. Таким чином, позивач звернувся до відповідача з вимогою також виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.11.2013 року по 28.01.2014 року у розмірі 13470,60 грн., на що отримав відмову, що і змусило його звернутися до суду за захистом своїх прав. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила суд відмовити у його задоволенні. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.11.2013 року наказ № 262-П від 09.08.2013 року в частині звільнення [PERSON] скасований; [PERSON] поновлено на посаді заступника начальника відділу забезпечення діяльності дирекції юридичного управління Одеської обласної дирекції АБ «Укргазбанк»; стягнуто з Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 серпня 2013 року по 13 листопада 2013 року у розмірі 16838,25 грн. без врахування податків та обов'язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати, та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. (а.с.7-11) Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.01.2013 року апеляційну скаргу ПАТ «Укргазбанк» було відхилено та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.11.2013 року залишено без змін. (а.с.12-14) Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2014 року Публічному акціонерному товариству акціонерному банку «Укргазбанк» відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.11.2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24.01.2013 року.(а.с.30-32) Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання звільнення з роботи незаконним, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Одночасно з цим повинно бути вирішене питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Так, згідно з наказом № 32-П від 28.01.2014 року позивача було поновлено на посаді заступника начальника відділу забезпечення діяльності дирекції юридичного управління Одеської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» з дати звільнення 14 серпня 2013 року та виплачена заробітна плата за час вимушеного прогулу по 13.11.2013 року у розмірі 16838,25 грн. (а.с.3) При цьому, позивач звернувся до відповідача з вимогою також виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.11.2013 року по 28.01.2014 року, тобто саме по дату поновлення на посаді, у розмірі 13470,60 грн., на що отримав відмову. Відповідно до п. 4 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права» №10-1389/0/4-12 від 27.09.2012 відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Для таких питань судових спорів, як обчислення суми вимушеного прогулу при поновленні на роботі чи відшкодування затримки розрахунку при звільненні у розмірі середнього заробітку, належним і оптимальним доказом є довідка про середню заробітну плату встановленої форми, яка містить всі необхідні дані. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на викладене суд оцінює наявні в матеріалах докази в їх сукупності, а також з урахуванням обставин, що вже були встановлені відносно сторін даного спору рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.11.2013 року та повторному доказуванню не підлягають. Таким чином, враховуючи положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України, при розрахунку розміру належного позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що позивача було звільнено з 14.08.2013 року та його середньоденний заробіток за останні два місяці перед звільненням складав 259,05 грн., отже належний позивачу середній заробіток за 52 робочі дні вимушеного прогулу з 13 листопада 2013 року по 28 січня 2014 року складатиме 13470,60 грн. (259,05 грн.*52 р.д. = 13470,60 грн.) Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до ст.ст. 57-60 ЦПК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Оскільки відповідачем не надано доказів на спростування доводів позивача, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved