Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 19 квітня 2016 року померла його мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина, що складається із житлового будинку №62, по вул. Центральній (Леніна) в с.Дубриничі Перечинського району Закарпатської області, та земельних ділянок загальною площею 0,22 га, призначених для обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства, розташованих на території Дубриницької сільської ради, що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САС № 539390 від 20 січня 2010 року та державним актом на право приватної власності на землю серії ЗК-008-0 від 30 грудня 1996 року. Згідно заповіту, посвідченого 17 лютого 2006 року секретарем виконкому Дубриницької сільської ради Перечинського району та зареєстрованого в реєстрі за № 21, [PERSON] вказаний житловий будинок, земельні ділянки та все своє майно, що належить їй на праві приватної власності, заповіла своєму сину [PERSON] На момент смерті матері він постійно проживав разом з нею у спадковому будинку, хоча у такому зареєстрованим не був. Факт його проживання з нею підтверджується і довідкою Дубриницької сільської ради №580 від 20 квітня 2016 року, якої також вбачається, що він дійсно проживав разом із своєю матірю [PERSON], яка померла 19 квітня 2016 року, вів з нею спільне господарство та доглядав її в останні дні життя. Маючи намір прийняти спадщину за покійною, він як єдиний спадкоємець як за законом, так і за заповітом, звернувся до нотаріуса, однак йому у прийнятті заяви про прийняття спадщини було усно відмовлено у звязку з пропуском шестимісячного строку. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину незалежно від того, де він був зареєстрований (прописаний). Оскільки він звернувся невчасно до нотаріальної контори для прийняття спадщини, так як вважав, що прийняв таку фактом постійного проживання з матірю, а нотаріус відмовив йому у оформленні спадщини у звязку з реєстрацією за іншою адресою (відмінною від адреси проживання [PERSON]В.), тому просив визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини, встановивши факт його постійного проживання з покійною матірю на момент її смерті. До початку судового розгляду позивач змінив позовні вимоги, з врахуванням яких просив встановити факт, що він на час відкриття спадщини за адресою с. Дубриничі, вул. Центральна, № 62 Перечинського району Закарпатської області постійно проживав із спадкодавцем [PERSON] У судовому засіданні позивач [PERSON] змінений позов підтримав у повному обсязі та просив такий задовольнити. Крім цього зазначив, що у 2014 році його матір [PERSON] зламала ногу, у звязку з чим він забрав таку в м. Ужгород, де їй зробили операцію. З цього часу за нею доглядав, а після повернення з лікарні постійно проживав з останньою в с. Дубриничі. 18 квітня 2016 року його матері стало погано, а 19 квітня 2016 року вона померла. Після здійснення ним поховання покійної він до осені ще проживав у вказаному будинку, а після збору урожаю повернувся у м. Ужгород. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що із [PERSON] перебувала у дружніх стосунках, проживала з нею по сусідству (через хату). Також зазначила, що [PERSON] постійно мамі допомагав по господарстві, доглядав за нею. У 2014 році позивач забрав останню в м. Ужгород (там їй робили операцію), а з 2015 року, після їх повернення в село, постійно проживав з нею у спадковому будинку до її смерті. Після поховання [PERSON] приблизно через півроку повернувся проживати в м. Ужгород. У судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що часто навідувалася до [PERSON], яка була її рідною сестрою, ночувала у неї, так як вона у 2014 році зламала ногу, а останній рік життя сильно хворіла. Її син, [PERSON], орієнтовно з 2015 року проживав разом з матірю та вів догляд за нею. Після смерті останньої (19 квітня 2016 року) він залишився проживати у будинку та вести господарство. Також зазначила, що у [PERSON], крім позивача, є ще одна дитина - донька [PERSON], яка проживає в м. Ужгород. Представник Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області [PERSON] у судове засідання не зявилася, однак подала заяву, у якій просить справу розглянути без її участі. [PERSON] на повідомлення суду про її право взяти участь у даній справі подала заяву, в якій зазначила, що їй відомо про таку, проти зміненого позову [PERSON] (брата) не заперечила та одночасно вказала, що участі у справі брати не буде. За таких обставин, відповідно до ч. 3 ст. 36 ЦПК України суд розглядає справу без неї. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що змінений позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно ч. 4 цієї статті суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду. Як розяснено в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов'язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Оскільки встановлення даного факту повязане з вирішенням спору про право, тому розгляд такого можливий виключно у позовному провадженні. У судовому засіданні встановлено, що 19 квітня 2016 року померла мати позивача [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФМ № 206667, виданим виконкомом Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області 20 квітня 2016 року (а. с. 7, 22-25). Також встановлено, що згідно заповіту від 17 лютого 2006 року, посвідченого секретарем виконкому Дубриницької сільської ради [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 21, [PERSON] заповіла своєму сину [PERSON], [INFO], житловий будинок в с. Дубриничі по вул.Центральній, 62, надвірні споруди, все своє майно, що належить їй на праві приватної власності, земельні ділянки, що належать їй на праві приватної власності згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ЗК-008-0 № 7 від 30 грудня 1996 року, виданого на її імя (а. с. 12). Крім цього встановлено, що з 2015 року і до смерті [PERSON] з нею постійно проживав [PERSON], що підтверджується допитаними у судовому засіданні свідками [PERSON] та [PERSON], а також наявними у матеріалах справи довідками виконкому Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області № 580 від 20 квітня 2016 року і №99 від 19 січня 2017 року (а. с. 13, 26). Частиною 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. У той же час, ЦК України не дає визначення постійного або тимчасового проживання. Натомість ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» оперує визначеннями місце перебування та місце проживання: місце перебування адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Аналізуючи вказані норми права можна дійти висновку, що проживання в певному місці буде постійним якщо особа проживала в ньому не менше шести місяців. При цьому, хоча вказаний Закон встановлює обов'язок особи зареєструвати своє місце проживання після прибуття до нового місця проживання, однак він не встановлює жодних правових наслідків у разі не дотримання вказаного обовязку. Таким чином, місце проживання особи та місце реєстрації не є тотожними поняттями. Реєстрація особи за певною адресою не є безперечним доказом проживання особи за такою адресою та не встановлює презумпцію проживання особи за цією адресою. Так, як розяснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. За таких обставин, беручи до уваги те, що позивачем належними та допустимим доказами доведено факт постійного проживання на час відкриття спадщини за адресою с. Дубриничі, вул. Центральна, № 62 Перечинського району із спадкодавцем [PERSON], яка померла 19 квітня 2016 року, проти чого не заперечено і відповідачем, тому суд приходить до висновку, що змінений позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved