Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ про стягнення коштів , сплачених за договором фінансового лізингу в розмірі 23 500 грн. та визнання договору фінансового лізингу від 30 березня 2018 року нікчемним, відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. та відшкодування понесених судових витрат . Позивач посилається на те, що 30 березня 2018 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу № 01916 (далі-договір), відповідно до якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати йому у користування автомобіль LADA GRANTA за 110 000 грн. Позивач заповнив бланк акту обраного автомобілю до договору N 01916 від 30.03.2018 р. , де було зазначено його модель та комплектацію, вартість 110 тис. грн., авансовий платіж 23 500 грн., а також зазначено про безвідсоткове погашення суми вартості автомобілю 110 тис. грн. протягом 36 місяців. У той же день 30.03.2018 р. відповідно до акту обраного автомобілю та Додатку до договору, позивач перерахував на банківський рахунок відповідача, авансовий платіж 23 500 грн. 13 квітня 2018 року співробітник відповідача повідомила, що обраний автомобіль вже продано, було запропоновано придбати автомобіль значно дорожчий, з відповідним перерахунком авансового платежу та сум лізингових платежів. Позивач одразу ж відмовився від виконання договору на інших умовах та відмовився від послуг ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» щодо фінансового лізингу та запропонував повернути сплачений авансовий платіж у сумі 23 500 грн. Але, в письмовій відповіді ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» від 16.05.2018 р. за вих. №150, яку він отримав 29.05.2018 р. було запропоновано отримати тільки 56 грн. Вважає, що договір фінансового лізингу укладений внаслідок введення його в оману, містить низку несправедливих умов, які суперечать законодавству та порушує його права як споживача. У зв'язку з наведеним просить застосувати наслідки недійсного та нікчемного правочину і стягнути з ТОВ в його користь сплачені за договором лізингу платіж в розмірі 23 500 грн. , відшкодувати моральну шкоду та судові витрати. Ухвалою суду від 02.07.2018 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвала про відкриття провадження по справі, копія позовної заяви з додатками були направлені відповідачу. Вказаний конверт повернувся до суду через невручення, за спливом строку зберігання. Відповідач, у встановлений судом строк, на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надав. У відповідності до ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України «Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За таких обставин , суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів, заочно у відповідності до вимог ст.ст. 280-281 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з таким підстав. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що 30 березня 2018 року між [PERSON] та ТОВ « Максус Лізинг» укладено договір фінансового лізингу, відповідно до якого товариство зобов'язалось придбати у свою власність та передати у користування позивачу автомобіль LADA GRANTA ( п.1.1 ) Позивач заповнив бланк акту обраного автомобілю до договору N 01916 від 30.03.2018 р. , де було зазначено його модель та комплектацію, вартість 110 тис. грн., авансовий платіж 23 500 грн., а також зазначено про безвідсоткове погашення суми вартості автомобілю 110 тис. грн. протягом 36 місяців (а.с.27-28). Згідно пункту 9.1 договору комісія за організацію Договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості Предмету Лізингу у розмірі 10 відсотків, який Лізингоодержувач сплачує на користь Лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу в квитанції на сплату. Розмір Комісії за організацію Договору зазначено у Додатку до даного Договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які Лізингоодержувач зобов'язаний сплатити після укладання Договору Лізингу за організацію Договору до моменту отримання Предмету Лізингу. 30 березня 2018 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив ТОВ авансовий внесок в розмірі 23 500 грн. Договір купівлі-продажу укладений не був, його організація не здійснена. Договір фінансового лізингу від 30 березня 2018 року між [PERSON] та ТОВ нотаріально посвідчено не було, в зв'язку з чим його слід визнати нікчемним і відповідно стягнути з ТОВ в користь позивача 23 500 грн., які воно отримало на виконання цього договору. Дані про відповідача до Державного реєстру фінансових установ та Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, що веде Нацкомфінпослуг, не вносились. Товариство статусу фінансової установи не набувало, ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг не отримувало. Договір фінансового лізингу від 30 березня 2018 року, укладений між сторонами нотаріально посвідчено не було. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про те, що в разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч.3 ст. 18 Закону). Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 30 березня 2018 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця та одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15. Крім того, відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Згідно з п.4 ч.1 статті 34 цього Закону діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Згідно п. 2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності як надання фінансових послуг. Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо укладення договору фінансового лізингу, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Крім цього , позивач просить відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. та стягнути з відповідача понесені судові витрати. Розрахунку судових витрат позивачем не надано, розмір витрат, що підлягає стягненню не зазначено. Позивачем було сплачено 352 грн. 40 коп. за заяву про забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти у банківських установах . Ухвалою суду від 02.07.2018 року у задоволенні зазначеної заяви відмовлено, тому ці витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України не підлягають стягненню. Що до будь-яких інших судових витрат суду не відомо, тому в цій частині позову слід відмовити. Статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» роз'яснено, що при вирішення вимог споживачів про відшкодування на підставі статті 24 Закону України «Про захист прав споживачів» моральної шкоди суди повинні виходити з роз'яснень, які Пленум Верховного Суду України дав у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Зокрема, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, яких споживач зазнав унаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні винні дії продавця, виготівника, виконавця або через їх бездіяльність. Розмір відшкодування моральної шкоди встановлюється судом і визначення його не ставиться в залежність від наявності матеріальної шкоди, вартості товару (робіт, послуг), суми неустойки, а має ґрунтуватися на характері й обсязі моральних і фізичних страждань, заподіяних споживачеві у кожному конкретному випадку. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що ТОВ « Максус Лізинг » порушив права [PERSON] як споживача послуг, чим спричинив останньому шкоду. Суд вважає, що позивачем доведено, що він, як споживач, зазнав унаслідок моральних та фізичних страждань, що настали через незаконні винні дії та бездіяльність відповідача, моральну шкоду. При визначенні розміру моральної шкоди суд приймає до уваги вид послуг, виходячи з принципу розумності та справедливості визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу 2 000 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги про стягнення грошової суми сплаченої за послуги та моральної шкоди в частині, з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати - судовий збір у сумі 2 043 грн.92 коп., пропорційно розміру задоволених позовних вимог (за кожну вимогу окремо).

Outcome: partial