Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області, [PERSON] , за участю третьої особи - Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання незаконним та скасування рішення про визнання недійсним свідоцтво про право власності та виключення із Державного земельного кадастру відомостей про земельну ділянку, мотивуючи свої вимоги тим, що йому належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.06.2014 року зареєстрованих в реєстрі за номерами: 1) 1-1170 - земельна ділянка площею 0,2500 гектарів у межах згідно з планом, розташована за адресою: [ADDRESS] передана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий № 0520684003:02:001:0017; 2) 1-1173 - земельна ділянка площею 0,3300 гектарів у межах згідно з планом, розташована за адресою: [ADDRESS] передана для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №052684003: 02:001:0018; 3)1-1167- цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що під`їзд до належних йому вище вказаних земельних ділянок протягом десятків років здійснювався через ворота № 5 та хвіртку №6 дорогою через територію господарського двору. Інші варіанти під`їзду до належних йому земельних ділянок не було і на даний час вони відсутні. Згідно генерального плану населеного пункту через земельну ділянку колишнього господарського двору існує лише один заїзд із вулиці Яблунева (Кірова) - дорога (яка складається із двох гілок) загального користування для проїзду пожежного транспорту та під`їзду до його земельних ділянки для ОСГ та земельних ділянок інших громадян. Вказана дорога існувала із 1968 року, підтвердженням чого є акт, складений Мізяківсько-Хутірською сільською радою Вінницького району та області від 19 лютого 2016 року. Проте, в 2015 році гр. [PERSON] встановила на території господарського двору огорожу, перегородивши йому при цьому заїзд до належних земельних ділянок. Вказана обставина унеможливила обробіток його землі та використання її за цільовим призначенням. Позивач змушений був звертатися із численними заявами та скаргами до правоохоронних органів та органів влади і місцевого самоврядування. 02 жовтня 2015 року на адвокатський запит адвоката В.К. Ковганича, який діяв у інтересах позивача, надійшла із Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району, Вінницької області відповідь за № 208 з якої йому стало відомо, що рішенням Мізяківсько- Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області №673 31 сесії 6 скликання від 11 липня 2014 року гр. [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,8000 га, яка розташована в [ADDRESS] в межах населеного пункту. Одночасно, гр. [PERSON] було зобов`язано у місячний термін укласти із сільською радою договір сервітуту для надання проїзду через відведену останній земельну ділянку до земельних ділянок, що належать позивачу та іншим громадянам. Із вказаної відповіді також вбачалося, що гр. [PERSON] після затвердження їй проекту землеустрою, категорично відмовилась укладати із сільською радою договір сервітуту. Рішення 31 сесії 6 скликання Мізяківсько- Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області №673 від 11 липня 2014 року щодо затвердження гр. [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,8000 га, яка розташована в [ADDRESS] в межах населеного пункту - є незаконним та підлягає скасуванню, видане на підставі вказаного незаконного рішення свідоцтво про право власності на земельну ділянку [ADDRESS] . Так, затверджуючи вище вказаний проект землеустрою сільською радою не належним чином було враховано, що до складу земель, які передаються [PERSON] у власність увійшла й дорога загального користування. Не було враховано й те, що окрім нього, вказаною дорогою (другою гілкою дороги) користуються як єдиним проїздом до своїх городів й інші громадяни: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Сільська рада при затвердженні проекту землеустрою обмежилась лише зобов`язанням [PERSON] в майбутньому укласти договір сервітуту (яке та успішно не виконала), замість того, щоб відмовити їй в затвердженні проекту землеустрою, зобов`язавши виключити із зазначеного проекту дорогу. Крім цього, позивачем було встановлено, що в матеріалах із землеустрою по вказаних земельних ділянках міститься такий документ, як акт передачі встановлення меж земельної ділянки в натурі, що відводиться. В зазначеному акті міститься підпис колишнього власника належних йому земельних ділянок, а саме, його сина - [PERSON] , який помер [INFO] . Проте, підпис у вказаному документі під прізвищем його сина [PERSON] йому не належить, що дає підстави вважати зазначений акт підробленим. Про порушення його прав Мізяківсько - Хутірською сільською радою позивач дізнався лише 2 жовтня 2015 року, отримавши відповідь на запит адвоката Ковганича В.К. від 27.10.2015 року, у зв`язку із чим просить вважати пропущення ним процесуального строку на оскарження рішення Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області №673 31 сесії 6 скликання від 11 липня 2014 року таким, що відбулося з поважних причин та поновити його. Відповідно до заперечення Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, від 08.09.2017 року, вбачається, що позовні вимоги [PERSON] не визнаються з наступних підстав: Стаття 122 Земельного кодексу України визначає, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно матеріалів, доданих до матеріалів позовної заяви, рішення Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області №673 від 11.07.2014 року відповідає вимогам Земельного кодексу України щодо порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Відповідно до зазначеного рішення, укладення земельного сервітуту було умовою передачі земельної ділянки у власність, а лише зобов`язання [PERSON] до вчинення певних дій. Стаття 98 ЗК визначає, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Згідно ст.100 ЗК сервітут може бути встановлений договором, з заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній (особистий сервітут). Земельний сервітут підлягає державній реєстрації порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Враховуючи вищевикладене, Головне управління вважає, що вимоги позивача про скасування рішення № 673 від 11.07.2014 року і, відповідно визнання недійсним свідоцтва про право власності та виключення із Державного земельного кадастру відомостей про земельну ділянку є незаконним та безпідставними. Відповідно до заперечення поданого представником відповідача [PERSON] 22.02.2018 року, вбачається, що позовні вимоги не визнаються, в задоволені просять відмовити. Відповідно до заперечення вбачається, що фактично спірні відносини виникли навколо забезпечення проїзду до городу позивача через ділянку [PERSON] . При цьому позивач зазначає, що оскаржуваним рішенням зобов`язано [PERSON] укласти з сільською радою договір земельного сервітуту для надання проїзду до городів жителів села, серед яких і позивач. І в зв`язку з тим, що [PERSON] відмовилась від укладання даного договору таке рішення позивач вважає незаконним. При цьому, жодних аргументів чи доказів того, що рада порушила порядок затвердження проекту землеустрою чи перевищила свої повноваження при прийнятті оскаржуваного рішення позивач не наводить. В свою чергу, [PERSON] вважає рішення від 11 липня 2014 року таким, що не підлягає скасування, оскільки проект землеустрою розроблений до вимог чинного законодавства, пройшов усі етапи погодження, а відтак підстав для відмови у затверджені даного проекту у ради не було. Крім того, розробка даного проекту відбувалось на підставі рішення ради від 19.06.2012 року. Доказів того що у власність [PERSON] відійшла земельна ділянка на якій колись розміщувалась дорога загального користування у справі немає. Більш того, з висновку державної експертизи землевпорядної документації від її квітня 2014 року №319 вбачається, що землі для ведення особистого селянського господарства відведені із земель запасу - земель сільськогосподарського призначення під господарськими будівлями та спорудами, а тому ствердження, що на них проходила дорога загального користування безпідставне. Якщо позивач вважає, що спірні відносини виникли, саме в зв`язку з улаштуванням проїзду, то останній мав би обрати зовсім інший спосіб врегулювання цього питання, зокрема шляхом укладення договору земельного сервітуту чи шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Тут слід зазначити, що у Вінницькому районному суді Вінницької області вже перебуває справа №128/1312/16-4 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення земельного сервітуту, а тому саме в ній останній має доводити обґрунтованість своїх доводів щодо примусового встановлення сервітуту для проїзду до ділянки [PERSON] через ділянку [PERSON] . При цьому, якщо на думку позивача [PERSON] не виконує рішення суду в частині пункту 3 то це жодним чином не вказує на його незаконність в частині затвердження проекту землеустрою та передачі у власність земельної ділянки. Твердження позивача, що підпис в акті передачі встановлення меж земельної ділянки в натурі є підробленим є нічим іншим як припущенням, оскільки жодними належними та допустимими доказами цього не доведено. Без висновку судового експерта підтвердити в судовому засіданні твердження позивача про підроблення підпису неможливо. В той же час для проведення такої експертизи, позивач, як ініціатор спору з відповідним клопотанням не звертався. Як висновок зазначений акт вважати підробленим підстав немає. Щодо відсутності порушеного права позивача на безперешкодне користування земельною ділянкою, сторона відповідачка зазначила, що позивач вказує, що є власником двох земельних ділянок - площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та площею 0,33 га для ведення особистого селянського господарства. При цьому з позову не зрозуміло про яку з цих двох ділянок йде мова і якою з них він обмежений у користуванні. Якщо мова йде про ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку то остання взагалі не межує з ділянкою [PERSON] якщо мова йде про ділянку площею 0,33 га, то остання дійсно межує з ділянкою [PERSON] .. Однак треба врахувати, що серед документів проекту землеустрою міститься висновок Управління Держземагенства у Вінницькому районі Вінницької області від 07.03.2014 року №50-14.1849, яким погоджено даний проект, та яким встановлено відсутність земельних сервітутів. Крім того, у документації, що входить до проекту землеустрою міститься Акт прийомки- передачі межових знаків на зберігання від 09.08.2012р. Даний акт погоджений власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок: зокрема спадкодавцем позивача - [PERSON]. Останній жодних претензій до меж земельної ділянки [PERSON] не висловив. Відповідно до заперечення Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницької області наданого 23.03.2018 року, вбачається, що позовні вимоги [PERSON] визнають, позов просять задовільнити. Відповідач підтримує позов [PERSON] , так як він вважає, що рада мала б відмовити в затвердженні [PERSON] проекту землеустрою, оскільки радою не враховано, що до складу земель які передаються у власність увійшла дорога загального користування, а також даний проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки був виготовлений без погодження з сільською радою. Зазначили, що в той час викопіювання з кадастрового плану було надано і погоджено [PERSON] начальником управління Держкомзему у Вінницькому р-ні [PERSON] , яка вийшла за межі своїх повноважень і надала вказане викопіювання. Дійсно через вказаний господарський двір відповідно генерального плану був проїзд, який в тому числі використовувавсь для проїзду до городів громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно з ст. 83 земельного кодексу України, де говориться про право власності територіальних громад на землю, зазначено у п. 4, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність: а) землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, знешкодження та утилізації відходів, тощо). 01.03.2011 року [PERSON] звернулась до сесії Мізяківсько-Хутірської сільської ради із заявою де просила надати її в довгострокову оренду з правом приватизації або викупу земельну ділянку, яка на її погляд на той час орієнтовно мала площу 0,9 га. 18 березня 2011 року вказану ділянку було обстежено та зроблено схему обмірів даної ділянки про що було складено відповідний акт. На схемі було вказано проїзд до городів громадян, а також під`їзд до двору [PERSON] 22.03.2011 року між [PERSON] та Мізяківсько-Хутірською сільською радою було укладено тимчасовий договір оренди земельної ділянки, яка знаходилася під приміщенням конюшні «Тарасівка» і представляла собою викуплене майно. Рішенням №106 7 сесії 6-го скликання від 08.06.2011 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою для обслуговування нежитлових приміщень (конюшні, стельмашні, криниці) та їзду до них орієнтовною площею 0,72 га та заключено договір оренди на земельну ділянку, яка знаходиться під вищевказаними приміщеннями площею 687,8 м. Пізніше при виготовленні проекту землеустрою вказаної земельної ділянки [PERSON] , використала викопіювання і погодження надане їй відділом районного управління земельних ресурсів, що дало їй можливість замовити розробку проекту без відома сільської ради, тому сесія на протязі кількох місяців не затверджувала даний робочий проект. Тоді [PERSON] звернулася до сесії повторно і погодилася надати громадянам проїзд до їх земельних ділянок шляхом укладення з ними договору сервітуту, після чого сесія пішла їй на зустріч і затвердила проект. Після затвердження проекту [PERSON] закрила проїзд громадянам позбавивши їх права обробляти свої земельні ділянки, що спонукало [PERSON] звернутися до суду. В судовому засіданні представник позивача адвокат Чубенко С.В. та позивач [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, за обставин та на підставах визначених у позову. Суду [PERSON] показав, що [PERSON] використала викопіювання земельної ділянки, з яким не погоджувалася сільська рада, тому виготовлений нею проект відведення земельної ділянки, був погоджений сільською радою без законних на те підстав, так як включав землі загального використання. В результаті погодження такої технічної документації, та подальшої видачі державного акту на земельну ділянку, позивач був позбавлений під`їзду до своєї земельної ділянки, та таким чином був обмежений у використанні свого права власності на землю. Підпис у протоколі встановлення меж земельної ділянки [PERSON] міститься не підпис його сина, а іншої особи, приватизація землі проведена з порушенням вимог закону, тому просять позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області в особі голови позовні вимоги визнав, так як вважає, що [PERSON] не виконала взяті на себе зобов`язання по укладанню земельного сервітуту, в зв`язку з чим частина власників суміжних земельних ділянок втратили право на проїзд до своєї землі. Позов просили задовільнити, згідно наданих письмових заперечень. Справу просять слухати у їх відсутність, про що надали відповідні заяви. Відповідач [PERSON] та її представники в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю. Представник відповідача [PERSON] адвокат Байдак В.Г. суду показав, що доказ незаконності проведення приватизації позивачем не доведений. Згідно генерального плану населеного пункту, оглянутого у судовому засіданні дорога через земельну ділянку [PERSON] не проходить. Підроблення підпису попереднього власника суміжної земельної ділянки [PERSON] не підтверджена належними та допустимим доказами. Вважає, що судовий спір повинен вирішуватися в порядку визначення відсутності чи наявності підстав для укладення земельного сервітуту. В задоволенні позову просить відмовити, стягнувши з позивача понесені стороною відповідача витрати на послуги адвоката. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно положень статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до роз`яснень, викладених у абзаці 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 ГПК України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. При цьому, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.06.2014 року зареєстрованих в реєстрі за номерами: 1) 1-1170 - земельна ділянка площею 0,2500 гектарів у межах згідно з ланом, розташована за адресою: [ADDRESS] передана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий № 0520684003:02:001:0017 (а.с.11,12); 2) 1-1173 - земельна ділянка площею 0,3300 гектарів у межах згідно з ланом, розташована за адресою: [ADDRESS] передана для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №052684003:02:001:0018 (а.с.13,14); 3)1-1167- цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.15,16). Згідно технічного паспорту від 21.05.2014 року, вбачається, що під`їзд до належних [PERSON] вище вказаних земельних ділянок здійснювався через ворота № 5 та хвіртку №6 дорогою через територію господарського двору (а.с. 17-21). Рішенням Мізяківсько- Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області №673 31 сесії 6 скликання від 11 липня 2014 року гр. [PERSON] , суміжному землекористовачу було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,8000 га, яка розташована в [ADDRESS] в межах населеного пункту. Одночасно, гр. [PERSON] було зобов`язано у місячний термін укласти із сільською радою договір сервітуту для надання проїзду через відведену останній земельну ділянку до земельних ділянок, що належать позивачу та іншим громадянам. (а.с.24). Рішенням 14 сесії 6 скликання від 19.06.2012 року Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області, було вирішено надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення та передачі земельної ділянки безоплатно у власність, для ведення особистого селянського господарства в межах господарського двору конюшня «Тарасівка» за адресою: [ADDRESS] , орієнтованою площею 0,80 га [PERSON] (а.с.23). Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію прав від 28.12.2010 року за [PERSON] було зареєстровано право власності (САС 753750 від 07.10.2010 року) видане виконавчим комітетом Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області на підставі рішення № 69 від 24.09.2010 року (а.с. 26). Згідно зі свідоцтвом про право власності від 06.08.2014 року за індексним номером 25221563, [PERSON] належить земельна ділянка, для ведення особистого селянського господарства площею 0,8000 га, яка розташована в [ADDRESS] в межах населеного пункту, за кадастровим номером 0520684000:02:001:0218 (а.с.27). Відповідно до Акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 09.08.2012 року, вбачається, що [PERSON] передано на зберігання межові знаки до земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,8000 га, яка розташована в [ADDRESS] в межах населеного пункту, за кадастровим номером 0520684000:02:001:0218 (а.с.30,31). 01.07.2014 року [PERSON] зверталася із заявою до Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області із заявою про затвердження проекту землеустрою для відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,8000 га, яка розташована в [ADDRESS] в межах населеного пункту, за кадастровим номером 0520684000:02:001:0218 (а.с.61). 18 березня 2011 року ділянку бувшого господарського двору по [ADDRESS] , було обстежено де було зроблено схему обмірів даної ділянки про що було складено акт, на дані схемі було вказано проїзд до городів громадян, а також під`їзд до [PERSON] 22.03.2011 року між [PERSON] та Мізяківсько-Хутірською сільською радою було укладено тимчасовий договір оренди земельної ділянки яка знаходилася під приміщенням конюшні «Тарасівка» і представляла собою викуплене майно (а.с.105). 16.07.2012 року між [PERSON] , та ПП «Анкор» було укладено договір на розробку плану, розміщень земельної ділянки відповідно до містобудівної документації (а.с.135-142), де існування проїзду через земельну ділянку [PERSON] не встановлено. Як підставу для визнання незаконним та скасування рішення Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області № 673 від 11.07.2014 року, та визнання недійсним Державного земельного кадастру відомості про земельну ділянку кадастровий номер 0520684000:02:001:0218 на ім`я [PERSON] позивач зазначає ту обставину, що схему земельної ділянки, яка відводиться [PERSON] підписав не власник суміжної ділянки - син позивача - [PERSON] , а інша особа, а також ту обставину, що через земельну ділянку [PERSON] , передану їй у власність проходить дорога суспільного користування к городу мешканців села, в тому числі [PERSON] . За вимогами ст. ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з зазначених позивачем підстав для задоволення заявлених ним вимог, суд вважає, що належні та допустимі докази того, що факт того, що підпис під схемою земельної ділянки, в акті встановлення меж земельної ділянки (а.с.31) виконано не [PERSON] , а іншою особою, суду не доведений і ґрунтується виключно на показах самого позивача. Щодо порушення допущеного на думку позивача Мізяківсько-Хутірською сільською радою № 673 від 11.07.2014 року земельного законодавства, суд виходить з того, що дорога, яка проходила через земельну ділянку на генеральний план населеного пункту с. Мізяківські-Хутора, не внесена. Генеральний план був оглянутий в оригіналі в судовому засіданні. Існування земельної дороги, було обумовлено необхідністю обслуговування конюшен у 1968 р., які в подальшому увійшли в склад земель приватизованих [PERSON] , перебувають в занедбаному аварійному стані та не використовуються, в зв`язку з ліквідацією господарства. Огляд земельно ділянки було проведено на місцевості та виявлено стежину, яке веде через браму на земельній ділянці належній [PERSON] Земельна ділянка огороджена парканом. Факт існування дороги позивач підтверджує технічним паспортом на належне йому домоволодіння по [ADDRESS] , однак вказана технічна документація не може враховуватися належним доказом, оскільки не відноситься до землевпорядної документації. При цьому, в документації, яка входить до проекту землеустрою на ім`я [PERSON] включено висновок Управління Держземагенства у Вінницькому районі Вінницької області від 07.03.2014 року за №50-14.1849, за яким встановлено відсутність будь яких земельних-сервітутів та обмежень. Акт прийомки-передачі межових знаків від 09.08.2012 року, містить погодження з суміжними землевласниками, землекористувачами без застережень. Є наявним також і підпис землевласника [PERSON] , спадкоємцем якого є позивач по справі. Таким чином, суд вважає встановленою ту обставину, що при виготовлені проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] , вимоги закону були дотримані. Не встановлено порушень і при його подальшому затвердженні Мізяківсько-Хутірською сільською радою та при видачі державних актів на право власності на земельні ділянки. Права суміжних землевласників та землекористувачів забезпечені шляхом зобов`язання [PERSON] укласти земельний сервітут. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Захист права власності здійснюється на підставі ст.ст.321,391 ЦК України. Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7«Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Факт чинення таких перешкод та порушень повинен бути доведеним суду належними та допустимим доказами. Враховуючи вищевикладене, ґрунтуючись на вимогах чинного законодавства, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що порушення прав та законних інтересів позивача відповідачами не доведене, тому позов до задоволення не підлягає. Окрім цього, вирішуючи питання щодо можливості визнання поважними причин пропуску позивачем строку звернення до суду, суд виходить з того, що сам по собі інститут строку на звернення до місцевого суду в порядку цивільного судочинства має на меті полегшення надання учасниками процесу доказів, підвищує їх достовірність, а також забезпечує правову визначеність учасників спірних правовідносин. Іншими словами, обмеження строку реалізації права на судовий захист покликане передусім дисциплінувати учасників цивільних правовідносин. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема з п. 30 рішення від 25 жовтня 2007 року у справі Балацький проти України, неможливо припустити, щоб п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод детально описував процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не гарантував сторонам, що спір щодо їх прав та обов`язків цивільного буде остаточно вирішено. Тому, суд вважає за можливе поновити строк на звернення до суду, разом з цим у задоволенні позову відмовляє, в зв`язку з його недоведеністю. Підстав для стягнення судових витрат з відповідачів не має. На підставі викладеного,

Outcome: approved