Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 18 серпня 2020 року надав відповідачу позику у розмірі 63000 (шістдесят три тисячі) гривень, про що останній власноручно, в присутності свідка [PERSON] , склав розписку від 18.08.2020 року. Відповідач зобов`язувався повернути вказані кошти до 31.12.2020 року. Станом на день подачі позову до суду, а саме 26.01.2021 року, відповідач борг не повернув та на неодноразові звернення повернути кошти не реагує, чим порушує виконання свого зобов`язання та ухиляється від вирішення спору. Просить задовольнити позовні вимоги і стягнути з [PERSON] вищевказаний борг і судові витрати. Позивач в судове засідання не з`явився, 30.04.2021 року подав до суду письмову заяву про слухання справи за його відсутності. Позов підтримує в повному обсязі з підстав викладених у ньому, в разі неявки відповідача проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання призначене на 12.05.2021 року не з`явився, хоча про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення №2480000636729. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого порядку вирішення справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванню обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що відповідно до розписки від 18.08.2020 року, написаної власноручно [PERSON] , в присутності свідка [PERSON] , [PERSON] отримав у [PERSON] кошти у розмірі 63000 (шістдесят три тисячі) гривень на власні потреби, які зобов`язався повернути, без відсотків, в тому самому розмірі до 31.12.2020 року. Станом на день подачі позову до суду, а саме 26.01.2021 року, відповідач борг не повернув та на неодноразові звернення позивача повернути кошти не реагує, чим порушує виконання свого зобов`язання. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Норми ст.ст. 509, 623, 625 ЦК України зазначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки, і він не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Також, ст.ст. 526, 530, 629 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором позики. Даний договір містить умови про отримання відповідачем коштів у позивача із зобов`язанням їх повернення, визначення строку повернення та дати отримання коштів, що підтверджується підписом [PERSON] .. При цьому, зважаючи на реальний характер договору позики, вказаний договір підтверджує факт передачі грошової суми позичальнику, що додатково підтверджується розпискою наданою позичальником. До такого висновку суд дійшов з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до якого зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Враховуючи вищевикладене, а також те, що право позивача порушено невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, тому підлягає захисту, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача боргу у розмірі 63000 (шістдесят три тисячі) гривень. При зверненні з позовом до суду, позивачем сплочено судовий збір згідно квитанції ПриватБанку №0.0.2076222599.1 від 04.04.2021 року в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок, який відповідно до ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved