Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Талалаївського районного суду з позовом до Харківської сільської ради Талалаївського району Чернігівської області, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, в якому вказав, що 06 листопада 1998 року в с. Лавіркове Талалаївського району Чернігівської області померла рідна сестра його батька, тобто його тітка - [PERSON], [INFO]. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входила земельна ділянка площею 5,62 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Харківської сільської ради Талалаївського району Чернігівської області. Також відповідно до рішення Харківської сільської ради від 30 січня 1997 року [PERSON]А було безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку, надану їй у користування для обслуговування будівель та ведення присадибного господарства загальною площею 0, 45 га ( 0,25 га та 0,20 га). Спадщину після смерті [PERSON] прийняв її брат [PERSON] (батько позивача), який постійно проживав та був зареєстрований в одному господарстві разом із сестрою в с. Лавіркове, Талалаївського району Чернігівської області по вул. Гагаріна, 31. Спадщину після смерті сестри батько позивача не встиг оформити, так як помер 07 грудня 2001 року. [PERSON] прийняв спадщину після смерті батька [PERSON], але позбавлений можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно- земельні ділянки для обслуговування будівель та ведення присадибного господарства загальною площею 0,45 га, що були передані у приватну власність [PERSON]А через відсутність правовстановлюючих документів на земельні ділянки. Тому просить визнати за ним у судовому порядку право власності на вищевказані земельні ділянки. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений. Надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та задовольнити позов. Представник відповідача Харківської сільської ради Талалаївського району Чернігівської області в судове засідання не зявився, але сільський голова надала суду заяву, в якій просить розглянути справу без участі представника сільської ради, позов [PERSON] визнають та не заперечують щодо його задоволення. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Оскільки сторони в судове засідання не зявились, то, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши докази у справі вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно даних свідоцтва про смерть серія 1-ЕЛ № 309206, виданого повторно 17.11.2017 року [PERSON] померла 06 листопада 1998 року в с. Лавіркове Талалаївського району (а.с.6). Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для прийняття спадщини необхідно, що спадкоємець її прийняв, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР ( 1963) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, що повинно бути вчинено протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до довідки, виданої Харківською сільською радою Талалаївського району 30 березня 2016 року, [PERSON] була зареєстрована і проживала в [INFO] до дня смерті 06 листопада 1998 року, разом з нею був зареєстрований та проживав в одному господарстві її брат [PERSON] (а.с.12). 07 грудня 2001 року в с. Лавіркове Талалаївського району помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.7). Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 25.11.2016 року у справі № 747/1001/16-ц, яке набрало законної сили 06.12.2016 року встановлено наступні факти, що мають юридичне значення: встановлено факт, що [PERSON] був рідним братом [PERSON], померлої 06 листопада 1998 року; встановлено факт, що [PERSON], 23 травня 1949 року є рідним сином [PERSON], померлого 07 грудня 2001 року в с. Лавіркове Талалаївського району; встановлено факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті батька [PERSON], померлого 07 грудня 2001 року с. Лавіркове Талалаївського району (а.с.10-11). При оформленні спадщини на нерухоме майно [PERSON] державним нотаріусом Прилуцької районної державної нотаріальної контори листом від 25.01.2017 року за №94/01-16 розяснено йому про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті 07 грудня 2001 року [PERSON] на спадкове майно земельну ділянку, що належала рідній сестрі спадкодавця - [PERSON] і була успадкована [PERSON], який спадщину прийняв, але не оформив, в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельну ділянку (а.с.14). Згідно рішення восьмої сесії двадцять другого скликання Харківської сільської ради народних депутатів від 30.01.1997 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам» сільська рада вирішила передати безкоштовно у приватну власність громадянам земельні ділянки, надані їм для обслуговування будівель та ведення присадибного господарства у відповідності з додатком № 1, у якому під № 17 значиться [PERSON] та вказані розміри земельних ділянок, що передаються їй у приватну власність 0,25 га та 0,20 га (а.с.23-26). Згідно витягу з особового рахунку №158 з погосподарської книги Харківської сільської ради за 1996-2000 роки першим членом господарства записана [PERSON](голова). Також членом господарства крім [PERSON] записаний [PERSON] (брат). Адреса господарства с.Лавіркове, суспільна група робітнича, номер по земельно-кадастровій книзі 18. В розділі «Земля в приватній власності та користуванні громадян» вказана площа 0,45 га (а.с.17-20). Вказану земельну ділянку було передано у власність [PERSON] під час дії ЗК України від 18 грудня 1990 року (в редакції від 13 березня 1992 року), Закону України «Про власність», Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року № 15-92. Згідно ч. 1 ст. 22 Земельного кодексу України 1990 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 Земельного кодексу України 1990 року. Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 16.12.1993 року. Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею акта на право приватної власності на землю. Чинним на той час земельним законодавством, зокрема п. 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року № 563-ХІІ, а також п. 6 розділу X «Перехідних положень» ЗК України від 25 жовтня 2001 року передбачалося, що отримані громадянами у власність земельні ділянки до введення в дію ЗК України від 25 жовтня 2001 року після закінчення строку оформлення права власності, тобто отримання правовстановлюючого документу, втрачають відповідні права на землю. Зазначені положення на підставі рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 визнані такими, що не відповідають Конституції України та втратили чинність. Пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», який втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-У «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», але був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Згідно з п.7 Перехідних положень Земельного Кодексу України 2001 року, громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. З рішення восьмої сесії двадцять другого скликання Харківської сільської ради народних депутатів Талалаївського району Чернігівської області від 30.01.1997 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам» випливає, що сільська рада, розглянувши заяви громадян,

Outcome: approved