Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовною заявою до ПАТ «КБ «Надра» про стягнення коштів (повернення депозиту), в якій просить стягнути з відповідача суму вкладу у розмірі 4676,58 доларів США. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 26 листопада 2013 року між ним та ПАТ «КБ «Надра» було укладено договір №1763352 строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення, оформленого в рамках пакету послуг ПУ «Перший». Згідно пункту 2 Договору вкладу, ПАТ «КБ «Надра» прийняв від [PERSON] грошові кошти на строковий депозитний рахунок в сумах та на умовах дійсного договору, відповідно до якого [PERSON] вніс до ПАТ «КБ «Надра» вклад у сумі 4225 доларів США, а банк зобов'язався сплачувати процентну ставку розміром 10,5 % річних. Строк повернення депозиту сторонами визначений - 26 травня 2014 року. Після закінчення дії договору , такий був пролонгований до 26.11.2014 року. Однак, по закінченню строку вкладу, депозит позивачу повернуто не було, а тому він вимушений звернутися з даним позовом до суду. Позивач в судовому засіданні підтримав свої вимоги та просив їх задовольнити, а відповідач до суду не з'явився, про дату та час розгляду справи сповіщений належним чином, про що в матеріалах справи є повідомлення про отримання судових документів та повісток. Враховуючи неявку без поважних причин належним чином сповіщеного відповідача, суд, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення, згідно до ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 листопада 2013 року між [PERSON] та ПАТ «КБ «Надра», в особі начальника відділення №2414 [PERSON], що діє на підставі довіреності №13-11-16395 від 18.12.2012 року, було укладено договір №1763352 строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення, оформленого в рамках пакету послуг ПУ «Перший», відповідно до [PERSON] вніс до ПАТ «КБ «Надра» вклад у сумі 4225 доларів США, а банк зобов'язався сплачувати процентну ставку розміром 10,5% річних. Днем повернення вкладу є 26 травня 2014 року. Строк розміщення вкладу був пролонгований до 26.11.2014 року. Однак, по закінченню строку вкладу, депозит позивачу повернений не був, відсотки не сплачені. Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із ч.1 статті 1058 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ч. 2 ст. 1060 ЦК України, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Статтею 1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом. У постанові від 25 грудня 2013 року, Верховний Суд України прийняв наступну правову позицію: відповідно до змісту ст.ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України. Згідно статті 360 (7) ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Як вбачається із постанови Правління Національного банку України від 05 лютого 2015 року №83 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.02.2015 року №26 щодо запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «надра». Тимчасову адміністрацію запроваджено строком на 3 місяці з 06 лютого 2015 року по 05 травня 2015 року включно. Відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня призначення тимчасової адміністрації змінюється порядок функціонування та режим діяльності банку, його структурних підрозділів та статус органів управління, а також порядок проведення банківських операцій та обслуговування клієнтів. Проведення будь-яких видаткових операцій за укладеними правочинами заборонено. Згідно з п.1 ч.5 ст.36 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку не здійснюється. В той же час, обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про повернення коштів банком , які складаються із суми вкладу (депозиту) та відсотків в розмірі 4673,58 доларів США, що за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації становить 108102,62 грн. ( 4673,58 доларів США Х 23,13058 грн.). Що стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне: Відповідно до вимог ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини крім випадків, встановлених ч.2 даної статті. Саме ст.23 ЦК України визначає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та зазначає, що така полягає у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодження здоров'я, у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації фізичної особи або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого, або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. В той же час, відповідно до вимог ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Оскільки питання щодо заподіяння моральної шкоди окрім тверджень самого позивача, в матеріалах справи ніякими іншими доказами не підтверджується, суд вважає, що позивачем не доведені підстави позовних вимог і відповідно до ст.10 ЦПК України не надані докази на підтвердження доводів про заподіяння йому моральної шкоди таким невиконанням зобов'язання а тому вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди. Крім того суд вважає за необхідне вказати, що обставини визнання певних діянь кримінально-каранними не можуть розглядатися в порядку цивільного судочинства, оскільки законодавством передбачено інший порядок встановлення таких обставин. Згідно п.7. ч.1. ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються державні органи, підприємства, установи, організації, громадські організації та громадяни, які звернулися у випадках, передбачених законодавством, із заявами до суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб, а також споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав. Відповідно до п.17 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про відшкодування збитків, завданих внаслідок неповернення у строки, передбачені договорами або установчими документами, грошових та майнових внесків, залучених до акціонерних товариств, банків, кредитних установ, довірчих товариств та інших юридичних осіб, які залучають кошти та майно громадян. Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи вищевикладене та на підставі ст.ст. 526, 1058, 1060 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 213, 215, 226 ЦПК України, суд -

Outcome: partial