Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

[PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням в [ADDRESS]. В ході судового розгляду [PERSON] доповнив свої вимоги, і просив суд визнати за ним право особистої власності на 14/100 частин невідокремлених поліпшень, проведених в період з 2005 року по даний час у вищевказаному житловому будинку, визнати право особистої власності на ідеальну частку, що складає 64/100 із нерухомого вищевказаного майна. Визнати право особистої приватної власності на спірне домогосподарство, шляхом стягнення коштів, як компенсації від загальної вартості майна. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що йому на праві власності належить спірний жилий будинок, в якому зареєстрована, але фактично не проживає з 2005 року його колишня дружина - [PERSON] Вважає, що вона, відповідно до вимог ч.2 ст. 405 ЦК України, втратила право на користування спірним житлом . Крім цього, враховуючи те, що будинок належить до колгоспного двору, головою якого є [PERSON], а [PERSON] почала проживати в ньому лише з вересня 1984 року, вважає що остання має право на кошти, які вкладались при проведенні поліпшень в зв*язку з частковим ремонтом будинку і будівництвом деяких господарських споруд, під час шлюбу з 1984 року по 2004 рік . В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] первісний позов підтримали, з підстав, зазначених вище. В задоволенні позовних вимог [PERSON] просили відмовити в тому числі в зв*язку із спливом строків позовної давності. [PERSON] звернулась із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/4 частину колгоспного двору за адресою [ADDRESS], посилаючись на те, що цей будинок належав колгоспному двору, до складу якого на час його припинення (15.04.1991 р. у зв*язку з набранням чинності Закону «Про власність») входило чотири особи. Після припинення колгоспного двору в господарстві проживали вона, її колишній чоловік та їх діти, що були членами колгоспного двору, а тому, з урахуванням вимог чинного на той час законодавства та тієї обставини, що [PERSON] постійно проживала за вказаною адресою, вона не втратила права на долю в майні колгоспного двору. В судовому засіданні позивачка та її представник зустрічний позов підтримали і просили його задовольнити з підстав, зазначених вище. В задоволенні первісного позову [PERSON] просили відмовити. До участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, було залучено [PERSON] та [PERSON], які в судове засідання не з*явились, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, зазначивши, що позов [PERSON] не визнають, а з позовом [PERSON] згодні.. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків та дослідивши матеріали справи, встановив. [PERSON] та [PERSON] з 15.09.1984 р. перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 20.01.1993 р. Під час шлюбу народилось двоє дітей - [INFO] донька [PERSON] та [INFO] - син [PERSON]. Після реєстрації шлюбу сторони почали проживати за адресою [ADDRESS]. Згідно Свідоцтва про право особистої власності на будинок від 23.09.1989 р., виданого на підставі рішення виконкому Чутівської районної ради народних депутатів № 252 від 20.09.1989 р. в цілому житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами в [ADDRESS] належить колгоспному двору - головою якого зазначений [PERSON] (а.с. 78). Законодавством, яке діяло на той час, було визначено особливий правовий режим майна колгоспного двору. Так за статтею 123 ЦК 1963 р., частки кожного з членів двору, незалежно від віку та працездатності, вважалися рівними. [PERSON] у зв'язку зі шлюбом з [PERSON] стала членом колгоспного двору, головою якого є [PERSON] . Членами сім*ї станом на 15.04.1991 р. - дату набранням чинності Закону «Про власність» були також діти [PERSON] та [PERSON] . Спільною власністю двору був будинок, господарські приміщення, за адресою [ADDRESS] . З огляду на те, що 15 квітня 1991 р. набув чинності Закон «Про власність» , його дія не поширилася на майно, яке було придбане раніше. Це означає, що на таке майно і далі поширюється правовий режим майна колгоспного двору - спільна сумісна власність усіх його членів. Враховуючи викладене, при поділі майна, яке є спільною власністю колгоспного двору, суд виходить з принципу рівності часток усіх колишніх його членів ( в тому числі непрацездатних і неповнолітніх), які не втратили право на частку в майні колгоспного двору на час припинення останнього - 15.04.1991 р. - дату набрання чинності Закону «Про власність». З урахуванням вимог чинного на той час законодавства та тієї обставини, що позивачка постійно проживала за вказаною адресою, вона не втратила права на долю в майні колгоспного двору, а тому підлягають задоволенню вимоги позивачки [PERSON] про визнання права власності на 1/4 частину колгоспного двору за адресою [ADDRESS], з урахуванням усіх будівель, що існували станом на 2005 рік. Суд вважає, що позивачка [PERSON] звернулась з позовом до суду в межах строку позовної давності оскільки, як встановлено в суді, про порушення свого права вона дізналась після звернення [PERSON] до суду із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування житлом. З наведених вище підстав підлягають задоволенню частково позовні вимоги [PERSON] про визнання право власності на вищевказане господарство. Суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину колгоспного двору за адресою [ADDRESS], з урахуванням усіх будівель, що існували станом на 2005 рік. Судом встановлено, що з 2005 року позивачка не проживає в спірному будинку та не проводила поліпшення за цей період, що відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 74-14 від 25.09.20014 р. складає 7/50 частин нерухомого майна (10248 грн.). Дане майно, відповідно до ч.6 ст. 57 СК України визнається особистою приватною власності [PERSON], оскільки набуто ним за час їх окремого проживання у зв*язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Дані факти [PERSON] в судовому засіданні не оспорювались. Враховуючи ту обставину, що судом визнано за [PERSON] право власності на 1/4 частину колгоспного двору, в [ADDRESS], позовні вимоги [PERSON] щодо визнання її такою, що втратила права користування жилим приміщенням задоволенню не підлягають. Витрати по проведенню судової експертизи документально не підтверджені, а тому відшкодуванню не підлягають. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Адвокат [PERSON] приймала участь в судових засіданнях по розгляду зазначеної цивільної справи протягом 5 годин годин 44 хвилин. Враховуючи викладене, витрати на правову допомогу [PERSON] в розмірі 2 000 грн. заявлені в межах вищевказаної норми закону, документально підтверджені, а тому підлягають стягненню з [PERSON]

Outcome: partial