Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовною заявою до [PERSON] , ФОП [PERSON] , третя особа\~без самостійних\~вимог [PERSON] \~в якій просить визнати недійсними договір суборенди б/н від 01 жовтня 2015 року, 01 січня 2017 року ,01 січня 2018 року укладений між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] про передачу в суборенду за плату на певний строк у користування житловий будинок загальною площею 54 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що договори субаренди укладені не в той строк не в ті дати що вказані в договорі, відповідачкою не сплачені кошти за суборенду. А звернення з позовом відповідачки про стягнення шкоди з [PERSON] за час проживання [PERSON] по [ADDRESS] до Ленінського райсуду м. Кіровоград порушує інтереси позивача [PERSON] . Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначивши, що позивач в позовній заяві не обґрунтував позовні вимоги, не зазначив які саме права порушені договорами субаренди де він не є стороною. Ухвалою судді від 04.06 2020 року задоволено самовідвід самовідвід Іванової Н.Ю. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ, справу передано судді Павелко І.Л. Ухвалою судді від 24.06.2020 року відкрито спрощене провадження та призначено до розгляду. Ухвалою суду від 09.02.2021 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 09.02.2021 року відмовлено в задоволенні клопотання про призначення єкспертизи. Ухвалою суду від 09.02.2021 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача про перехід до розгляду справи в порядку позовного провадження. Ухвалою суду від 09.02.2021 року відмовлено в задоволенні заяви про відвід. Заслухавши пояснення представників сторін ,дослідивши матеріали справи суд находить позов який задоволенню не підлягає. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.11.2010 року по 25.05.2015 року. Після розлучення [PERSON] винайшла житло та уклала договір оренди між нею та [PERSON] та договори субаренди між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] про передачу в суборенду за плату на певний строк у користування житловий будинок загальною площею 54 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] від 01 жовтня 2015 року, 01 січня 2017 року, 01 січня 2018 року. Представником позивача зазначено, що 29.01.2019 року представником [PERSON] було подано позов ,вважаючи, що позивач завдав їй збитків, до Ленінського районного суду м. Кіровограда про стягнення збитків з [PERSON] на суму 68\~500 грн. (справа 405/625/19). Рішення суду про розгляд вказаного спору яке вступило в законну силу представником позивача адвокатом Суліменко Т.А. не надано. В судовому засіданні представник позивача адвокат Суліменко Т.А. зазначила, що права позивача можуть бути порушені в разі задоволення позову та стягнення з її довірителя коштів зазначених в позовній заяві. Статтею 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист с цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має і на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому, згідно з ч.ч.1,2 ст.234ЦК`України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1 та ч.5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України має по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. Враховуючи приписи статті 217 Цивільного кодексу України, умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною не може бути істотною умовою договору, оскільки, в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку намагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України тлумачиться наступним чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого звернулася сторона до суду. Враховуючи Постанову Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчиненні і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторі правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторі суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнані недійсним. За приписами ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільне законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникненням цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. За загальним правилом, викладеним в ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших аі цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд та погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до і цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України право чин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом якщо він не визнаний судом недійсним. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує ви: судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Вимоги позивача, викладені у позовній заяві від 20.05.2020 року містять виключно наступні припущення: нібито договір оренди від 01.10.2015 року, який укладений між ФОП [PERSON] та [PERSON] та питання щодо недійсності якого не ставиться позивачем у позовній заяві, є нібито таким, що нотаріально не посвідчений; в договорах від 01.10.2015 року, від 01.01.2017року та від 01.01.2018 року між сторонами нібито не досягнуто згоди з істотних умов договору; передача в суборенду майна згідно договорів від 10.2015 року, від 01.01.2017 року та від 01.01.2018 року відбувалась нібито без згоди наймодавця позивачем не доведена. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що значені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Оскільки позивач та його представник адвокат Суліменко Т.А. не надала доказів порушених прав позивача та в чому саме вони полягають суд відмовляє в задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 7 500,00 гривень відповідно до заяви (а.с.69). На підставі ч.5 ст. 203 ЦК України, ст. 215 ЦК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» ,

Outcome: approved