Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства «Мрія» про стягнення заборгованості по заробітній платі, у розмірі 13 072,46 гривень, заборгованості за авансовими звітами у розмірі 1 139,80 гривень, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку на день подання позовної заяви у розмірі 18 556,68 гривень (а.с. 1-2). В обґрунтування зазначеної позовної заяви позивач посилався на те, що з 10 червня 2011 року він працював в Приватному сільськогосподарському підприємстві «Мрія» на посаді директора. Наказом №7 від 13 грудня 2013 року [PERSON] був звільнений за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. При звільненні з позивачем не були проведені розрахунки. Відповідачем не було виплачено заборгованість по заробітній платі за жовтень-грудень 2013 року та компенсацію за невикористану щорічну відпустку на загальну суму 13 072,42 гривень, а також заборгованість за авансовими звітами в розмірі 1 139,80 гривень. Позивач неодноразово звертався до посадових осіб відповідача, однак заборгованість погашено не було. У зв'язку з цим, позивач просить суд стягнути на його користь з ПСП «Мрія» вищезазначену заборгованість. 13 травня 2014 року представником відповідача через канцелярію Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було надано письмові заперечення, відповідно до яких відповідач позов не визнає. В обґрунтування заперечень представник відповідача посилається на те, що [PERSON] не працював у день звільнення та не пред'являв вимоги про розрахунок, провести виплату заборгованості по заробітній платі ПСП «Мрія» не мало можливості. При цьому вина власника, чи уповноваженого органу ПСП Мрія у затримці виплати заборгованості по заробітній платі відсутня, адже здійснити виплату особі, яка цього не вимагає, і не з'являється і не пред'являє вимог про розрахунок неможливо. Крім того, розмір сум, заявлених до стягнення [PERSON], не відповідають даним щодо заборгованості, які містяться у бухгалтерському обліку підприємства, зокрема, заборгованість за авансовими звітами [PERSON] становить 1 139,79 гривень, а не 1 139,80 гривень, як зазначено у позовній заяві. Також при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку [PERSON] допущено помилку, адже згідно абз. 3 п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Так, у позовній заяві [PERSON] зазначено, що середня заробітна плата складає 157,26 гривень. Однак, відповідно до довідки №МСП00000003 від 13 грудня 2013 року (розрахунок при у звільненні), заробітна плата позивача у жовтні та листопаді 2013 року становила 4500,00 гривень (за 61 календарних днів), тому середньоденна заробітна плата становить 4500,00+4500,00=9000,00:61= 147,54 гривень. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 02 вересня 2013 року по 01 листопада 2013 року складає 17 409,72 гривень, яка розраховується за вищевказаною у Порядку формулою, а саме середньоденна заробітна плата в розмірі 147,54 гривень помножена на 118 днів затримки фактичної виплати заробітної плати з часу звільнення. Враховуючи те, що у [PERSON] не було перешкод щодо працевлаштуванню, оскільки він без затримок отримав трудову книжку, позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не підлягають задоволенню. Позивач у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, на підставі документів, наявних в матеріалах справи, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать заяви про відкладення розгляду справи, які надійшли на адресу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 13 травня 2014 року (а.с. 12) та 04 червня 2014 року (а.с. 19), відповідно до яких відповідачу було відомо про призначення судових засідань на 14 травня 2014 року та на 04 червня 2014 року відповідно. При цьому, в заяві від 13 травня 2014 року причиною відкладання судового засідання вказано участь представника відповідача в іншому судовому процесі, однак будь яких документів на підтвердження зазначеної обставини суду не надано. В заяві ж від 04 червня 2014 року зазначено представник відповідача просить суд порушити питання щодо відкладення розгляду справи для забезпечення можливості прийняття участі у судовому засіданні, а також врахувати, що позивач погодився добровільно відшкодувати відповідачу матеріальну шкоду у розмірі 3 600,00 гривень, завдану підприємству у зв'язку із втратою ноутбука «HP-630», яку просив утримати з заробітної плати, однак знову ж будь-яких доказів вищевказаної обставини та поважності неявки представника відповідача до заяви не долучено. Таким чином, у зв'язку з викладеними обставинами, суд визнає неповажними причини неявки відповідача в судові засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 157 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, письмові заперечення представника відповідача, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, [PERSON] з 10 червня 2011 року працював в Приватному сільськогосподарському підприємстві «Мрія» на посаді директора. Наказом №7 від 13 грудня 2013 року [PERSON] був звільнений за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням (а.с. 5). При звільненні з позивачем не були проведені розрахунки. Відповідачем не було виплачено заборгованість по заробітній платі за жовтень-грудень 2013 року та компенсацію за невикористану щорічну відпустку на загальну суму 13 072,42 гривень, а також заборгованість за авансовими звітами в розмірі 1 139,79 гривень. Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно вимог ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільнені, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Середня заробітна плата позивача, згідно до довідки №МСП00000003 від 13 грудня 2013 року (розрахунок при у звільненні), заробітна плата позивача у жовтні та листопаді 2013 року становила 4500,00 гривень (за 61 календарних днів), тому середньоденна заробітна плата становить 4500,00+4500,00=9000,00:61= 147,54 гривень. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 02 вересня 2013 року по 01 листопада 2013 року складає 17 409,72 гривень, а саме: за грудень 2013 року - 18 днів; за січень 2014 року - 31 день; за лютий 2014 року - 28 днів; за березень 2014 року - 31 день; за квітень 2014 року - 10 днів. Таким чином, з урахуванням наданих позивачем доказів та заперечень відповідача, а також того, що відповідачем не сплачено заборгованість по заробітній платі перед позивачем, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за жовтень-грудень 2013 року та компенсацію за невикористану щорічну відпустку на загальну суму 13 072,46 гривень, заборгованість за авансовими звітами в розмірі 1 139,79 гривень, а також суму середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 02 вересня 2013 року по 01 листопада 2013 року, що складає 17 409,72 гривень. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір у сумі 243,60 гривень в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial