Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «Білтранс» про стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі, компенсацію за невикористані дні відпустки та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на наступне. Позивача 01.11.2012 року було прийнято на роботу до підприємства ТОВ «Білтранс», згідно наказу № 203 від 31.10.2013 року та звільнений за власним бажанням з підприємства 12.04.2013 року, згідно наказу № 64 від 02 квітня 2013 року. При звільненні відповідач не провів з [PERSON] повний розрахунок, а саме не виплатив компенсацію за невикористану щорічну відпустку та не виплатив нараховану заробітну плату за січень, лютий, березень та квітень місяці 2013 року. Таким чином, позивач звернувся до суду з відповідним позовом та просить суд стягнути з ТОВ «Білтранс» на його користь 6016,24 грн., з них: 1565,59 грн. заборгованість по невиплаченій заробітній платі; 243,45 грн. заборгованості по компенсації за невикористані дні відпустки; середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні, що станом на 17.02.2014 року становить 4207,20 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, представив до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Суд у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з'явився, у порядку заочного розгляду справи. У відповідності з ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участі у справі,чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 01 листопада 2012 року [PERSON], відповідно до приказу № 203 від 31.10.2012 року, був прийнятий на посаду водія категорії «Д» в ТОВ «Білтранс». З трудової книжки позивача також вбачається, що 12 квітня 2013 року за власним бажанням його було звільнено з займаної посади відповідно до приказу № 64 від 02.04.2013 року. Відповідно до ст.. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Однак, відповідач грубим чином порушив вимоги зазначеної вище вимоги законодавства та не виплатив позивачу при звільненні заборгованість по заробітній платі. Так, відповідач не отримував заробітну плату за фактично відпрацьовані, але на виплачені лютий, березень місяці та 12 днів квітня місяця 2013 року. Згідно з довідкою ТОВ «Білтранс» № 162 від 24.04.2013 року [PERSON] працював на посаді водія з 01.11.2012 року та звільнений з 12.04.2013 року, його дохід становить 3348,46 гривень, що з врахуванням утриманих коштів становить 3123,58 гривень, з них: листопад 2012 року - 616,82 грн., грудень 2012 року - 440,68 грн., січень 2013 року - 1022,49 грн., лютий 2013 року - 534,24 грн., березень 2013 року - 307,20 грн., квітень 2013 року - 202,15 гривень. По сьогоднішній день відповідач не виплатив позивачу нараховану заробітну плату за січень, лютий, березень та квітень місяць 2013 року, що становить 1565,59 гривень. Тому, суд вважає за необхідне задовольнити дану вимогу позивача та стягнути з відповідача на користь позивача 1565,59 гривень невиплаченої заробітної плати. Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних днів за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. У відповідності до ч.1 ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей, а також ч.4 цієї ж статті передбачено, що за бажанням працівника частина щорічної відпустки змінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних днів. Однак, позивач не надав суду достовірних та безперечних доказів того, що він дійсно не використав дні щорічної відпустки, передбачені йому законодавством, суду не відомо, чи брав відповідач, за час роботи, відгули за свій рахунок. Тому, суд не може задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правомірною та обґрунтованою суд вважає позовну вимогу [PERSON] про стягнення на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати сум, що належать йому та повинні бути виплачені в день звільнення. В ч. 1 ст. 116 КЗпП України законодавець надав чітке роз'яснення про обов'язок роботодавця, провести повний розрахунок з працівником в день його звільнення, але не пізніше наступного дня. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, затримка розрахунку з працівником за відсутності спору про розмір належних працівникові сум тягне обов'язок власника провести на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Пред'являючи таку вимогу до власника, працівник не зобов'язаний доводити наявність будь-яких шкідливих наслідків затримки розрахунку при звільненні. Очевидно, досить, щоб працівник пред'явив у суді тільки трудову книжку з записом про звільнення. Хоча в цивільному процесі кожна сторона зобов'язана доводити ті обставини, на які вона посилається (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), працівник об'єктивно не зможе довести навіть факт затримки, тому що те, чого не було (розрахунку при звільненні) довести дуже важко або взагалі неможливо. За аналогією із ст. 614 Цивільного кодексу обов'язок доведення її відсутності лежить на власникові. Середня заробітна плата позивача складає (з розрахунку за два повних останніх місяців 534,24 + 307,20 = 841,44 : 2) 420,72 гривень. В позовній заяві позивач вказав період за який він просить стягнути розмір середнього заробітку, з 15.04.2013 року по 15.02.2014 року, що становить 10 місяців та складає 4207,20 гривень (10 х 420,72). Таким чином, оскільки відповідач проігнорував положення ст. 116 КЗпП України, неоднарозові звернення позивача, щодо виплати передбачених компенсацій, не дали ніяких результатів, суд вважає правомірними вимоги позивача про необхідність стягнення з відповідача на його користь середній заробіток позивача за весь час затримки, який складає 4207,20 гривень. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Outcome: partial