Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Український промисловий банк», просив визнати недійсними кредитний договір № 25П/2007 від 30 січня 2007 року, а також договір іпотеки № 43 від 05 лютого 2007 року, укладені між ним та відповідачем. Свої вимоги мотивував невідповідністю цих договорів вимогам закону щодо валюти кредитування, ліцензування діяльності, положенням ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо неповідомлення у письмовій формі споживача про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а також про валютні ризики. Позивач також послався на несправедливість умов договору з перевагою на сторону банку, що у сукупності, як на його думку, свідчить про недійсність оспорюваних правочинів. Одночасно позивач просив про покладення на приватного нотаріуса зобов'язання виключити запис про реєстрацію обтяження нерухомого майна з відповідного реєстру. Правовими підставами позову позивач указав ст. 3, 4, 13, 203, 236, 524, 548 ЦК України. 32Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 вересня 2011 року проведено заміну відповідача на Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк». Разом з цим, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2013 року ТОВ «Український промисловий зв'язок» пригнуте до участі в справі в якості співвідповідача. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, підтвердив викладені в позовній заяві обставини. Наполягав на тому, що на час укладення спірних договорів ТОВ «Український промисловий банк» не мав повноважень на розміщення іноземної валюти на валютному ринку України і відповідної ліцензії суду не представлено. Відповідачі в судове засідання своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляд справи повідомлялись належним чином. Відомостей про ґрунтовність причин неявки цих учасників процесу матеріали справи не містять. Суд ухвалив про заочний розгляд справи в порядку ст. 224, 225 ЦПК України на підставі наявних в ній даних та доказів. Вислухавши представника позивача, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 30 січня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та [PERSON] укладений кредитний договір № 25П/2007 згідно умов якого товариство зобов'язалось надати позивачу 25000 доларів США на споживчі потреби на умовах повернення, строковості (до 29 січня 2010 року) та платності, а позивач зобов'язався повернути такі кошти шляхом внесення щомісячних платежів, розмір яких, порядок погашення, а також нарахування та сплата штрафних санкцій передбачені умовами договору. На забезпечення виконання умов кредитного договору, між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON], 05 лютого 2007 року укладений договір іпотеки, предметом якого є нежитлові приміщення [ADDRESS]. Договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 43. На виконання умов кредитного договору ТОВ «Український промисловий банк» передав у власність [PERSON] визначену договором грошову суму. Відомостей про належність виконання умов кредитного договору позивачем матеріали справи не містять. Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмеження приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це грошові кошти у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст. 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Відповідно до п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 року за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на час укладення спірного правочину законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. За відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаної операції, єдиною правовою підставою для здійснення Банком кредитування в іноземній валюті згідно вимогами ст. 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії для здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Суд зажадав від учасників процесу представити всі наявні в них докази на підтвердження своїх вимог та заперечень проти позову, проте у встановленому цивільним процесуальним законом порядку відповідачами не було представлено суду ліцензії на право здійснення товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» станом на 30 січня 2010 року такої операції як залучення та розміщення на валютному ринку України іноземної валюти. З викладеного суд робить висновок про те, що кредитний договір, укладений юридичною особою, яка не була наділена у встановленому законом порядку повноваженнями на вчинення дій з валютними цінностями, та фізичною особою - споживачем суперечить закону, наслідком чого є визнання його недійсним в порядку ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України. У зв'язку з недійсністю основного зобов'язання підлягає визнанню недійсним похідний договір, укладений на його забезпечення - договір іпотеки № 43 від 05 лютого 2010 року. Решта обставин, викладених позивачем в позовній заяві на підтвердження заявлених вимог, не доводять недійсності кредитного договору, що не змінює рішення суду по суті. При цьому, суд також не вбачає підстав для задоволення вимог з частині покладення зобов'язань на приватного нотаріуса, оскільки вони заявлені не у спосіб, установлений законом для захисту порушеного права. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути по 60 грн. 00 коп. судових витрат з кожного.

Outcome: partial