Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, в якому просив постановити окрему ухвалу про злочинну недбалість відповідача. Стягнути з Майченка Анатолія Миколайовича моральну шкоду в розмірі 200000 грн. через Державну казначейську службу України. Стислий виклад позиції позивача. [PERSON] був засуджений вироком від 04.10.2017. Основною підставою для засудження з`явилась реєстрація потерпілої за його адресою. Відповідач в постанові від 30.06.2017 стверджує, що потерпіла [PERSON] надала йому талон про зняття її з реєстрації за його адресою. Потерпіла в протоколі від 09.12.2018 це заперечує. Докази в додатку. Суму шкоди обґрунтовує отриманням на 8-му десятку першої судимості. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі відзив на позов не подали. Процесуальні дії, заяви та клопотання. 27.11.2019 ухвалою судді Жмеринського міськрайонного суду Верніка В.М. відкрито провадження у цій справі та призначено розглядати її за правилами загального позовного провадження. 18.03.2020 на підставі протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями, справа після самовідводу попереднього судді надійшла для розгляду судді Заярному А.М., який 23.03.20120 постановив ухвалу про прийняття справи до свого провадження. Справа знімалась з розгляду через введення на території України урядом країни карантинних обмежень. 11.08.2020 ухвалою суду підготовче провадження закрито, а справа призначена до судового розгляду на 24.09.2020. Представники відповідача Державної казначейської служби та відповідач Майченко А.М. належним чином повідомлені про судове засідання судовою повісткою, що підтверджується поштовими повідомленнями наявними в матеріалах справи, в судове засідання не з`явились без повідомлення причин, відзив не подали. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд не вбачає. Відповідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, за умов існування усіх підставі, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача суд виніс ухвалу про заочний розгляд справи. Також суд на підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України, закінчив розгляд справи за відсутності позивача, який про це заявив клопотання після проголошення вступної промови. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Як вбачається з копії вироку Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04.10.2017, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 510 грн., стягнуто судові витрати (а.с. 2-5). 09.12.2018 слідчим Майченко А.М. допитано [PERSON] як свідка у кримінальному провадженні (а.с.6). 30.06.2017 постановою слідчого Майченка А.М. закрито кримінальне провадження № 42016021130000021 від 12.06.2017 зв`язку з відсутністю складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (а.с.7). Ці докази суд бере до уваги, адже вони стосуються суті спору. Мотив суду. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (на аналогічні норми закону посилався і позивач). Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Конституційним Судом України у рішенні від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Здійснюючи функції досудового слідства, слідчий є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску, втручання і керується у своїй діяльності лише Конституцією та Законами України. У відповідності до ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. А тому притягнення слідчого та/або керівника слідчого органу до цивільної відповідальності за кожне прийняте процесуальне рішення, з якими не погоджується сторона кримінального провадження, може свідчити про тиск на органи досудового слідства задля прийняття вигідного для сторони кримінального провадження рішення в будь-який спосіб. Під час досудового розслідування слідчий та прокурор виконує процесуальні функції, які не можна охарактеризувати як управлінські, і для оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності визначений спеціальний порядок. Тому суд має зберігати баланс (рівновагу), між інтересами конкретної сторони кримінального провадження (яка скаржиться) і іншими його учасниками, дотримуючись принципу законності. Також суд звертає увагу на те, що відшкодування моральної шкоди не має перетворюватись у спосіб заробітку (наживи), а має носити виключно компенсаційний характер при наявності підстав, передбачених ст. 23 ЦК України, яких судом у цій справі не встановлено. Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує незгодою із обставинами встановленими вироком суду та наявності інших обставин, які встановлені постановою слідчого. Загальне правило щодо розподілу функцій сторін та суду у доказовій діяльності випливає із системного тлумачення положень ЦПК. Так, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК). Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно з частинами 5 та 6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, які беруть участь у справі. Доказуванню не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Суд оцінивши у відповідності до ст. 89 ЦПК України докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог до держави та слідчого, оскільки вирок суду, яким [PERSON] був засуджений за ч. 1 ст. 125 КК України, згідно ЄРСР набрав законної сили, а тому спростування обставин, встановлених вироком суду можливе тільки за наявності нововиявлених або виключних обставинами за правилами Глави 34 КПК України. Таким чином, правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні. Зазначене узгоджується з правовими висновками викладеними в постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 641/2328/17-ц), від 13 червня 2019 року (справа №554/1870/18-ц), що згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами інших інстанцій. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судові витрати слід компенсувати за рахунок держави, оскільки [PERSON] звільнений при подачі позову від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed