Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, яким просе виселити [PERSON] , 1986 року народження та [PERSON] , [INFO] , з квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилається на те, що він є власником вищевказаної квартири, де і зареєстрований. Дану квартиру він надав для проживання своїй донці [PERSON] , за умови утримання квартири, ремонті, оплати комунальних послуг. З часом, відповідачка стала мешкати у спірній квартирі з [PERSON] , на що він згоди не надавав. З 2016 року між [PERSON] та [PERSON] відбувалися сварки, оскільки останні жодним чином в утриманні квартири участі не приймали, комунальні послуги не сплачували, у зв`язку з чим утворилася велика заборгованість за комунальні послуги. На прохання переїхати проживати в інше житло відповідачі відмовляються, тому він звернувся до суду з заявою про виселення, які порушують його право на спокійне життя, завдають моральних страждань. Позивач, посилаючись на норми ЖК, а саме: ст. 116, ст. 150, а також на вимоги ЦК - ст.ст. 317, 319, 321, 391, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов. Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 23.04.2019 року, головуючим суддею визначено Горпинич О.В.. Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м. Харкові встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Що стосується відповідача [PERSON] , то у наданні інформації з Реєстру територіальної громади м. Харкова відмовлено, оскільки запит не містив повних даних, які необхідні для формування відповідної інформації. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.04.2019 року провадження по вищевказаній справі відкрито, призначено підготовче судове засідання на 03.06.2019 року. 31.05.2019 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшла заява, якою він просив відкласти розгляд справи, через неможливість прибути у зв`язку з відрядженням. Розгляд справи відкладено на 14.06.2019 року. 13.06.2019 року до суду надійшла заява від [PERSON] , якою він просив відкласти розгляд справи через відрядження, на підтвердження надано копію посвідчення про відрядження № 13/06 від 13.06.2019 року. Підготовче засідання вдруге відкладено на 10.07.2019 року. 10.07.2019 року відповідачі не з`явилися. Відповідач [PERSON] направила заяву до суду, якою просила про відкладення розгляду справи. Позивач [PERSON] подав заяву, якою просив закрити підготовче засідання та призначити справу у відкрите судове засідання. 10.07.2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення. В судовому засіданні, крім обґрунтування викладеного у позові, посилався на те, що він має намір продати квартиру, проте наявність у квартирі його доньки, її чоловіка та малолітньої дитини унеможливлює продаж його нерухомості. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про дату, час та місце судового засідання своєчасно та належним чином, [PERSON] просила відкласти розгляд справи, не вказуючи причин неможливості прибути у судове засідання, відповідач [PERSON] причин своєї неявки не повідомив. Відзив на позов не подали. Суд вважає за можливе, з метою дотримання розумних строків розгляду справи (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року), розглянути справу за наявними в матеріалах справи доказами. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 року, передбачено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд, вислухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Суди, відповідно до ч. 1ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 19.07.1989 року реєстраційний № [NUMBER] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] мали на праві спільної сумісної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Технічним паспортом на дану квартиру встановлено, що квартира розташована на 1 поверсі, 5-ти поверхового будинку та складається з 3-х кімнат житловою площею - 41,2 кв.м, у тому числі 1-а кімната - 20,2 кв.м, 2-а кімната - 10,2 кв.м, 3-а кімната - 10,8 кв.м, кухні площею - 6,8 кв.м, вбиральні - 2,9 кв.м, коридору - 3 кв.м, вбудованої шафи - 1,6 кв.м, загальна площа квартири - 55,5 кв.м. [PERSON] померла [INFO] (свідоцтво про смерть [NUMBER] , видано 31.05.2002 року МВРАГС Харківського обласного управління юстиції, копія якого знаходиться в матеріалах справи). [PERSON] помер [INFO] (свідоцтво про смерть [NUMBER] , видано 22.02.2003 року МВРАГС Харківського обласного управління юстиції, копія якого знаходиться в матеріалах справи). [PERSON] помер [INFO] (свідоцтво про смерть [NUMBER] , видано 21.04.2003 року МВРАГС №4 Харківського обласного управління юстиції, копія якого знаходиться в матеріалах справи). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Позивач, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.01.2004 року отримав у спадок 1/4 частину вищевказаної квартири (зареєстровано в реєстрі № 4-61), що підтверджено також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на 1/12 частки квартири. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.01.2004 року (зареєстровано в реєстрі за № 4-63), [PERSON] отримав у спадок після смерті [PERSON] 4/12 частини квартири [ADDRESS] , що також підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно на 2/12 частки. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом (зареєстровано в реєстрі за № 4-65) [PERSON] отримав у спадок 6/12 частини квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] , що підтверджено також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на 6/12 частки. Тобто, позивач є власником квартири [ADDRESS] . Позивачем надано висновок ДОП СП Немишлянського ГУ Національної поліції в Харківській області від 26.12.2018 року, де зазначено, що в спірній квартирі мешкають донька [PERSON] - [PERSON] та її співмешканець [PERSON] .. Також позивачем надані: ухвала Ленінського районного суду м. Харкова від 12.10.2018 року, якою зобов`язано уповноважену особу Холодногірського відділу поліції ГУ НП в Харківській області провести відповідні дії щодо внесення відомостей до ЄРДР по заяві [PERSON] ; ухвала слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.12.2018 року, якою зобов`язано начальника ВП ГУ НП України в Харківській області в порядку ст. 214 КПК України організувати внесення уповноваженою особою до ЄРДР відомостей за заявою [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення; ухвала слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 20.06.2019 року згідно якої скасовано постанову слідчого СВ Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР за ознаками злочину, передбаченого ст. 356 КК України. Допитана в судовому засіданні в якості свідка дружина позивача - [PERSON] , повідомила, що за адресою: [ADDRESS] мешкає її донька [PERSON] , її цивільний чоловік [PERSON] , їх малолітня дитина, та бабуся [PERSON] .. Відповідачі жодним чином не приймають участь в утриманні житла, комунальні послуги не сплачують. Як на підставу позовних вимог про виселення [PERSON] посилався на ч. 1 ст. 116 ЖК України, а саме: проживання відповідачів у вказаній квартирі чинить йому перешкоди, як власнику у користуванні майном. Зазначав, що відповідачі жодним чином в утриманні квартири, ремонті та оплаті комунальних послуг не приймають, чим завдають значних матеріальних збитків, чинять перешкоди власнику квартири, перешкоди у користуванні квартирою, він не може вільно приходити до квартири, постійно провокують на скандал, влаштовують дрібні інтриги та сварки. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Отже, врахування пропорційності, яка є принципом цивільного судочинства, забезпечує розумний баланс між інтересами сторін. Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у справі № 1326/1314/2012, провадження № 14-358звц18 від 06 листопада 2018 року. Права власника квартири визначені в ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання та проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Тобто право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі №6-158цс-14. За нормою ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі ст. 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ст.116 ЖК УРСР. Так, стаття 116 ЖК УРСР передбачає, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. В судовому засіданні встановлено, та не заперечується позивачем, що [PERSON] вселилась до спірної квартири без реєстрації як донька [PERSON] , який є власником квартири [ADDRESS] , та її право користування житлом є похідним від права власності на квартиру її батька. В судовому засіданні позивач та свідок [PERSON] зазначали, що їх донька [PERSON] в спірному житлі мешкає разом зі своїм чоловіком та дитиною. При цьому необхідно наголосити, що [PERSON] вселився в житло позивача, як чоловік [PERSON] , яка є членом сім`ї власника спірної квартири, та після вселення [PERSON] , власник житла не змінювався. Крім того, суперечки з приводу мешкання відповідачів у спірній квартири виникли з часом, коли утворилася заборгованість за комунальні послуги. Отже, відповідачі не є особами, що самоправно зайняли жиле приміщення. Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто, виселення без надання іншого помешкання, відповідно до ст. 116 ЖКУ, допускається у випадках: протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; систематичного характеру таких дій; безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Тобто, законодавцем перебачено, що в даному випадку маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Виходячи зі смислу даної статті, виселення - це крайня міра, яка застосовується тільки до винних осіб, які систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим сумісне проживання. Під системністю слід зрозуміти вчинення двох і більш таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження або громадського впливу. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Однак позивачем не надано доказів того, що відповідачі систематично руйнує чи псують майно, роблять неможливим проживання у спірному житлі після вжиття до них заходів запобігання чи громадського впливу. Стаття 29 ЦК України передбачає, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Оскільки позивач у своїх вимогах просить виселити [PERSON] та [PERSON] , то необхідно вирішувати питання про виселення малолітньої дитини, проте позивач не виявив наміру змінити/уточнювати позовні вимоги. Суд наголошує, що ч. 2 ст. 156 ЖК України передбачає, що на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. За таких умов згідно статті 157 ЖК Української РСР відповідачі може бути виселені лише з підстав, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Що стосується доводів позивача про необхідність розпорядитися своєю власністю шляхом продажу квартири, то відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1, 2, ст. 321 ЦК України). Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями (бездіяльністю) відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Доказів того, що позивач позбавлений можливості розпорядитися квартирою, яка йому належить, через дії (бездіяльність) відповідачів суду не надано. Позивачем надана ухвала Ленінського районного суду м. Харкова від 12.10.2018 року, якою задоволено скаргу [PERSON] та зобов`язано уповноважену особу Холодногірського відділу поліції ГУНП в Харківській області провести ді щодо внесення відомостей до ЄРДР. Проте позивачем не надано доказів наявності витягу з ЄРДР та за якою правовою кваліфікацією внесені ці відомості. Крім того дійсно ухвалою слідчого суду Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.12.2018 року задоволено скаргу [PERSON] та зобов`язано начальника Немишлянського ВП ГУНП України в Харківській області організувати внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення. Але також позивачем не надано відповідного витягу з ЄРДР та результаті досудового розслідування. Необхідно зауважити, що в даній ухвалі слідчого судді зазначалося, що [PERSON] в своїй заяві вказував на вчинення злочинів, передбачених ст. 185 КК України (крадіжка) та ст. 129 КК України (погроза вбивством). Але також позивачем не надано відповідного витягу з ЄРДР та результаті досудового розслідування. Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). На підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Питання про розподіл судових витрат суд вирішеє на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed