Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приват Банк» про захист прав споживачів, визнання генеральної угоди від 27.10.2014 року недійсною. Позовні вимоги мотивовані наступним: 27.10.2014 року між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» було підписано генеральну угоду, яка підписана сторонами із визначенням її змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів фізичних осіб. Згідно умов генеральної угоди позивачу повинні були бути надані кредитні кошти у розмірі 36115,38 гривень строком погашення до 31.10.2016 року зі сплатою 18,00 річних за користування кредитними коштами. Позичальник кредиту за генеральною угодою від 27.10.2014 року в сумі 36115,38 гривень не отримував, а тому вважає, що згідно умов генеральної угоди не має жодних зобовязань перед відповідачем. Також зазначає, що відповідач не виконав своїх зобовязань щодо законної видачі позичальнику кредитних коштів в національній валюті та не виконав предмету договору, тому вказаний договір є недійсним, оскільки у позичальника виникають обовязки, коли кредитор виконає свої зобовязання щодо законної видачі кредитних коштів, також генеральна угода є недійсною, оскільки істотні умови договору не відповідають вимогам діючого законодавства. Посилався також на те, що банк неналежно виконав вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», вказана генеральна угода позивачем була підписана під впливом обману з боку банку, перед укладанням договору банк навмисно ввів позивача в оману через свідомо не надану інформацію, яку повинен був надати перед укладанням правочинів для всебічного і повного ознайомлення з умовами кредитування, ціною, способами розрахунку, перевагами та недоліками існуючих на час укладання договору схем кредитування та інше. А окрім того, сторонами не узгоджено всіх істотних умов договору, оскільки узгоджені у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам, посилався на висновок незалежного аудитора від 26.08.2016 року, зроблений за листом-замовленням позивача, в якому розрахунок показав, що реальна процентна ставка складає 83,355% у гривні, у той час, як у генеральній угоді зазначено процент у розмірі 18,00 річних. Також є висновок експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження за №3905/3906/17-24 від 03.10.2017 року, в якому зазначено та підтверджено невідповідність відсоткової ставки, яка була визначена в генеральній угоді та встановлено, що реальна відсоткова ставка складає 124,93%, сукупна вартість кредиту становить суму в розмірі 76564,28 грн. Позивач отримав кредит під відсоткову ставку у розмірі 18,00 % річних, а реальна ставка складає 124,93% у гривні, що є значно більшою аніж сторони узгодили, що приводить до збільшення абсолютного значення подорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, яку позивач сплатив би відповідачу, що вважає беззаперечним обманом з боку відповідача. Окрім того зазначив, що йому 26 серпня 2016 року після проведення незалежного аудиту за генеральною угодою від 27.10.2014 року стало відомо про те, що крім відсотків за користування кредитом також нараховується і щомісячна комісія у розмірі 1444,61 грн., що в свою чергу вважає необґрунтованим суттєвим погіршенням майнового стану споживача, а вказану комісію несправедливою і такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства України. Просить визнати недійсною з моменту підписання генеральну угоду від 27.10.2014 року, підписану між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк». В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити, визнати недійсною генеральну угоду від 27 жовтня 2014 року, підписану між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк» з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача ПАТ КБ «Приват Банк» [PERSON], який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав у повному обсязі та просив у задоволенні позову відмовити, надавши письмові заперечення (а.с.61-65) та посилаючись на наступне. Заочним рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова за позовом ПАТ КБ «Приват Банк» до [PERSON] від 17.02.2016 року, яке набрало законної сили, встановлені обставини, що [PERSON], як сторона за кредитним договором від 27.10.2014 року, отримав кредитні кошти в сумі 36115,38 грн. і не виконав зобовязання щодо повернення кредиту, внаслідок чого з [PERSON] на користь Банка стягнуто заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 54241,07 грн. Тому вважає посилання позивача на невиконання банком умов договору в частині надання кредитних коштів безпідставними. Крім того, при укладенні генеральної угоди в Розділі 2 сторони узгодили суму кредитних коштів, строк, на який надається кредит, розмір плати за його користування, порядок погашення кредиту та відсотків, розмір щомісячних платежів, дату кінцевого погашення кредиту. Особистим підписом на генеральній угоді позивач, зокрема, засвідчив, що він ознайомився і згоден з Умовами та правилами. Своїм підписом підтверджує факт надання повної інформації про умови кредитування в ПАТ КБ «Приват Банк». Отже, відповідач вважає, що при укладенні генеральної угоди, банком не були порушені вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також вимоги «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Також зауважив, що посилання позивача на розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, викладені аудитором та у висновку економічного дослідження є безпідставними, і такі розрахунки не є належними доказами, оскільки вихідні дані, які при цьому використовувались надані самим позивачем. Безпідставним також вважає посилання позивача, як на підставу визнання угоди недійсною, на незаконність дій банку щодо нарахування комісійної винагороди в розмірі 1444,61 грн., оскільки така не передбачена генеральною угодою. При цьому позивач суперечить сам собі, оскільки незалежний аудитор у розрахунках зазначає щомісячну комісію в сумі 1444,61грн., використовуючи вихідні дані надані самим позивачем. Позивач добровільно уклав вказану генеральну угоду, ознайомившись зі всіма її умовами, банком нічого не приховувалось, [PERSON] міг відмовитись від підписання вказаної угоди, якщо вона його не влаштовувала, однак він угоду підписав, тому що це йому було вигідно, банк за генеральною угодою свої зобовязання виконав. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 129-1 Конституції України та ст. 14 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Заочним рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 17.02.2016 року по цивільній справі № 751/121/16-ц, провадження № 2/751/204/16 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором встановлено: Між Публічним акціонерним товариством [PERSON] «ПриватБанк» та [PERSON] 27.10.2014 року укладений Кредитний договір № б/н, згідно якого останній 27.10.2014 року отримав кредит у розмірі 36 115 грн. 37 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів у році. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Взяті на себе обовязки за кредитним договором № б/н від 27.10.2014 року по сплаті кредиту, процентів [PERSON] не виконує, згідно наданого розрахунку заборгованість відповідача станом на 01.07.2015 року становить 54 241 грн. 07 коп. Суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] порушив зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків, а тому, відповідно до ст.ст. 525, 526, 530, 533, 611, 625, 1050, 1054 ЦК України, позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 27.10.2014 року в сумі 54 241 грн. 07 коп., підлягають задоволенню. Вказаним рішенням суду вирішено: Стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору № б/н від 27.10.2014 року в сумі 54 241 (п»ятдесят чотири тисячі двісті сорок одна) грн. 07 коп., з яких: заборгованість за кредитом 36 115 (тридцять шість тисяч сто п»ятнадцять) грн. 38 коп., заборгованість за процентами 4 478 (чотири тисячі чотириста сімдесят вісім ) грн. 29 коп., за пенею та комісією 10 112 (десять тисяч сто дванадцять) грн. 27 коп., заборгованість по судовим штрафам 3 535 (три тисячі п»ятсот тридцять п»ять) грн. 13 коп., а також 1218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. судового збору (а.с. 66, 67). Отже, наведене рішення суду спростовує доводи позивача [PERSON] в тій частині, що він як позичальник кредиту за генеральною угодою від 27.10.2014 року в сумі 36115,38 гривень не отримував, а відповідач не виконав свого обовязку щодо надання кредитних коштів. Підставами позовних вимог позивач вказує несправедливі умови укладання вказаної генеральної угоди, вимушеність її підписання з боку позивача та введення банком позивача в оману. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно з ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно частини 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) забов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник забов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Виходячи з положень ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України до істотних умов кредитного договору віднесено: мета, сума і строк кредиту; умови та порядок його видачі та погашення; види ( способи) забезпечення забов'язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; сплата процентів. Таким чином, кредитний договір укладається за правилами, встановленими ЦК України. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно з вимогами ст. 230 ЦК України, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. При цьому ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. На думку суду, позивачем не доведено щодо наявності умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких позивача було введено в оману, враховуючи при цьому, що укладаючи генеральну угоду, позивач зясовував на яких умовах вона укладається, був ознайомлений з цими умовами, і давав згоду на застосування визначених в генеральній угоді умов, про що поставив особистий підпис (а.с.7), при цьому факт підписання угоди позивачем не оспорюється. За твердженням позивача несправедливими є умови надання кредиту із приховуванням з боку банку від позивача об'єктивної інформації щодо реальної відсоткової ставки, що призводить до збільшення абсолютного значення подорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, а також незаконної щомісячної комісії, яка нараховується крім відсотків за користування. Доводи позивача про те, що волевиявлення позивача не відповідало його реальній волі, зокрема, умовам сплати реальної відсоткової ставки в розмірі визначеному аудитором - 83,355%, а в іншому випадку, в розмірі визначеному експертним дослідженням - 124,93%, що у свою чергу потягло подорожчання кредиту, що є обманом зі сторони банку, суд відхиляє, оскільки вказані обставини не є підставою для визнання недійсним в цілому договору кредиту, а є підставою внесення змін до кредитного договору та здійснення перерахунку сплачених сум, виходячи з нового вірного розміру щомісячного ануїтетного платежу. Щодо незаконної щомісячної комісії, яка нараховується крім відсотків за користування і про яку позивачу начебто було невідомо до проведення аудиторського дослідження, суд вважає такі доводи позивача безпідставними, оскільки саме позивачем аудитору надавались вихідні данні, які містили в собі відомості про нарахування щомісячної комісії. До того ж, заочним рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 17 лютого 2016 року, наведеним вище, з позивача на користь банка суми за пенею та комісією 10112грн.27коп., окрім заборгованості за процентами 4478грн.29 коп. Таким чином, повно та всебічно з'ясувавши обставини, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] На підставі викладеного, Конституції України, ст.ст. 6, 203, 215, 230, 626-628, 638, 1048-1050,1054 ЦК України,

Outcome: dismissed