Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розписками. Свої позовні вимоги обгрунтовує наступним. [PERSON] було надано в борг [PERSON] грошові кошти на загальну суму 2442000,00 грн. на підставі боргових розписок, написаними [PERSON] власноруч. Так, відповідно до розписки від 07.01.2013 року [PERSON] отримав в борг суму 880000,00 грн., відповідно до розписки від 21.12.2013 року - 1162000,00 грн. та відповідно до розписки від 18.04.2014 року - 400000,00 грн. 21.10.2020 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з вимогами про повернення боргу за вказаними розписками, які були отримані [PERSON] 30.10.2020 року. Проте [PERSON] борг за розписками до теперішнього часу не повернуто. З урахуванням вищенаведених обставин [PERSON] звертається до суду з позовною заявою про стягнення з [PERSON] суми боргу за розписками у розмірі 2442000,00 грн., пені у розмірі 44876,60 грн., 3% річних у розмірі 16459,00 грн. та інфляційних втрат у розмірі 21978,00 грн. Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 22.03.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 07.04.2021 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого заперечував проти задоволення позову. Будь-які боргові зобов`язання у нього перед позивачем відсутні. Розписок про отримання грошових коштів від [PERSON] він особисто не писав. Надані позивачем розписки не містять посилань про отримання [PERSON] грошових коштів саме за договором позики. Жодних підстав для поширення на дані правовідносини положень ст. 1046 ЦК України в даному випадку не має. З вказаних розписок не можливо зробити висновок про те, що особа, яка начебто отримала кошти за розписками, тобто « [PERSON] » та він є однією і тією ж особою. Між ним та [PERSON] вже на протязі більше року має місце корпоративний конфлікт з приводу участі в управлінні ТОВ «Агрофірма ТЕРА» та з інших питань спільної господарської діяльності. На протязі 2020 - 2021 років в провадженні господарського суду Запорізької області, Центрального апеляційного господарського суду та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду перебувало цілий ряд справ, учасниками яких були [PERSON] , як учасник ТОВ «Агрофірма ТЕРА», саме ТОВ «Агрофірма ТЕРА», інші особи, в тому разі ПП «Форвард М», власником і директором якого є [PERSON] . Звертаючись з даним позовом [PERSON] мав на меті не вирішувати реально існуючий юридичний спір, а штучно створити судовий процес задля досягнення якихось переваг в корпоративному конфлікті. Позивач в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги з підстав викладених у позові, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з підстав викладених у відзиві, просив застосувати строки позовної давності та у задоволенні позову відмовити. Cуд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні по справі докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 07.01.2013 року між сторонами укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 880000,00 грн. строком на три роки. 21.12.2013 року між сторонами укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 1162000,00 грн. строком на три роки. 18.04.2014 року між сторонами укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 400000,00 грн. зі строком повернення у вересні 2014 року. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Наведене відповідає правовій природі реального договору, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 640 ЦК України. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми (частина друга статті 1047 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, від 22.08.2019 року у справі № 369/3340/16-ц, у постанові Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц. При цьому у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Вказані правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, (провадження №61-910св18), від 16 серпня 2018 року, (справа № 516/97/16-ц, провадження № 61-25512св18), від 21 березня2018 року, (справа № 757/27533/15-ц, провадження № 61-8055св18). Статтею 545 ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 31жовтня 2018 року (справа № 707/2606/16-ц, провадження №61-28762св18); Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18); Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа №712/14562/17-ц, провадження № 61-26174ск18). На підставі викладеного, суд вважає, що надані позивачем суду оригінали розписок підтверджують укладення між сторонами договорів позики, за якими позикодавцем є [PERSON] , а позичальником [PERSON] , містять умови отримання позичальником у борг грошових коштів та зобов`язання їх повернення, які відповідач не виконав. Під час розгляду справи відповідач не спростовував те, що договора позики він дійсно підписав. Посилання відповідача на те, що договора позики ним не укладалися та грошові кошти у борг не отримано, є безпідставними, оскільки відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження цього. Таким чином, укладені сторонами письмові договора позики є не лише фактом укладення договорів, а й передачі позикодавцем грошових сум позичальнику, що підтверджує наявність боргових зобов`язань. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Наявність оригіналів розписок у позивача (позикодавця), згідно з положеннями статті 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Така правова позиція позивача повністю узгоджується з практикою Верховного Суду, висловленої у постанові від 02.02.2020 року в справі № 355/1301/18. В силу положень ст. ст. 525,526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. 21.10.2020 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з вимогами про повернення боргу за вказаними розписками, які були отримані [PERSON] 30.10.2020 року. Разом з тим, [PERSON] борг за розписками, до теперішнього часу не повернуто. З матеріалів справи вбачається, що відповідач належним чином умови договорів позики не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, з яких, за розрахунком позивача: - загальна заборгованість за розписками - 2442000,00 грн.; - інфляційнй втрати у відповідності до ст. 625 ЦК України за грудень 2020 року - січень 2021 року - 21978,00 грн. 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України за період з 21.11.2020 року по 11.02.2021 року - 16459,00 грн. Так, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, cуд, перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, визнає його арифметично вірним та обґрунтованим. Що стосується вимоги щодо стягнення пені, суд виходить з наступного. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. (ч. 1 ст. 1050 ЦК України) Відповідно до частин першої та третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Як вбачається з позовної заяви, позивач просив стягнути з відповідача пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання з 21.11.2020 року по 11.02.2021 року в розмірі 44876,60 грн. При розрахунку пені позивачем застосовано облікову ставку Національного банку України, тоді як вимогами ЦК України передбачено, що на рівні облікової ставки Національного банку України визначається розмір процентів за користування позикою, якщо він не встановлений договором, однак ці положення не стосуються пені. Розписки не містить інформації про досягнення сторонами домовленості з приводу сплати відповідачем пені в разі порушення ним умов договорів позики. Отже, якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом. Відповідна правова позиція викладена в постанові КГС ВС від 05.09.2019 року у справі №908/1501/18. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 44876,60 грн. є необгрунтованими, в зв`язку з цим не підлягають задоволенню. Оцінюючи заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд прийшов до висновку, що відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Як встановлено ч. 1ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця. (ч.1 та ч.3 ст. 254 ЦК України). На вимоги про стягнення суми боргу поширюється загальна позовна давність, яка згідно ст.257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 3, 4 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом із цим, згідно роз`яснень, даних в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. При цьому, в судовому засіданні виявлено підстави для застосування строків позовної давності за заявою представника відповідача. До ухвалення рішення суду представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності. Судом встановлено, що позивач обізнаний про умови надання коштів у позику відповідачу з моменту укладенні договорів позики. Позивач обізнаний про те, що відповідач згідно розписки від 07.01.2013 року отримав 880000,00 грн. строком на три роки, згідно розписки від 21.12.2013 року - 1162000,00 грн. строком на три роки; згідно розписки від 18.04.2014 року - 400000,00 гривень зі строком повернення у вересні 2014 року. Таким чином за розпискою від 07.01.2013 року строк виконання зобов`язання сплив 07.01.2016 року, отже перебіг строку позовної давності розпочався з 08.01.2016 року. За розпискою від 21.12.2013 року строк виконання зобов`язання сплив 21.12.2016 року, отже перебіг строку позовної давності розпочався 22.12.2016 року. За розпискою від 18.04.2014 року строк виконання зобов`язання сплив 30.09.2014 року, тобто перебіг строку позовної давності розпочався з 01.10.2014 року, а з позовом до суду позивач звернувся тільки 05.03.2021 року, отже позивачем пропущено строк позовної давності. Ст. 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вва\-жається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накла\-дення стягнення на заставлене майно тощо). В силу ст.266 ЦК України не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат від простроченої суми заборгованості, які передбачені статтею 625 ЦК України, як похідні вимоги. Висновки суду в цій частині відповідають позиції висловленій у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.04.2019 №756/9094/15 (провадження №61-47455св18) та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. А як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», та від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Тому, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, положень чинного законодавства, суд вважає необхідним у позові відмовити повністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, судові витрати по справі слід залишити за позивачем. Разом з тим, відповідно до ч.1, 2 ст.246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. Згідно з п.5 ч.7 ст.265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат. Враховуючи наведене, оскільки представник відповідача до закінчення судових дебатів у справі заявив про неможливість подання доказів, що підтверджують розмір понесених відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу, а тому питання про судові витрати, понесені відповідачем, слід вирішити після ухвалення рішення по суті позовних вимог у судовому засіданні, визначивши відповідачу строк для подання доказів щодо розміру понесених ним судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed