Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратили право користування житловим прищенням по [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що їй на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS]. Відповідач з моменту укладення договору дарування, зареєстрований за вказаною адресою, однак по місцю реєстрації з 01.03.2005 року не проживає, особистих речей не має, витрат по оплаті житлово-комунальних послуг не веде. А тому вважає, що відповідач втратив право на користування житлом. Судові витрати просила стягнути з відповідача на її користь. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, причин неявки суду не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні вказала, що позов підтримує просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи в порядку передбаченому ст. 128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення в газеті «Галичина». Тому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 280 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки не повідомив, а позивачкою подано достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи. 15.12.2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України та згідно п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції 15.12.2017 року, встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Оскільки провадження по даній справі було відкрито до набрання чинності ЦПК України у редакції Закону № 2147, розгляд справи повинен відбуватися у відповідності до правил, які почали діяти після набрання чинності даної редакції ЦПК України, тобто з 15 грудня 2017 року. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] (житель [ADDRESS]) та [PERSON] (жителька [ADDRESS]), які є сусідами позивачки, ствердили, що відповідач у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], з 01.03.2005 року не проживає, витрат по утриманню житлового будинку не несе, речей повсякденного вжитку, які б належали йому, в будинку позивачки немає. Вислухавши думку представника позивача, опитавши свідків, дослідивши та оцінивши дані, що містяться в письмових доказах по справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що згідно копії Договору дарування від 01.03.2005 року та копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.04.2005 року [PERSON] (позивач) на праві власності належить житловий будинок розташований по [ADDRESS] (а.с. 4, 5). Згідно довідок Олешанської сільської ради ОТГ Тлумацького району Івано-Франківської області № 840 від 09.10.2017 року та № 133/06-05 від 26.10.2017 року [PERSON] (відповідач) зареєстрований [ADDRESS] (а.с. 6, 21). Отже, відповідач зареєстрований у вказаному домоволодінні, однак, як стверджують представник позивача та свідки, фактично з 01.03.2005 року в будинку належному позивачці не проживає, участі у його утриманні не приймає, не оплачує комунальні послуги, особистих речей та речей повсякденного використання, які б йому належали, в будинку не має. Дані обставини також підтверджуються актом обстеження матеріально-побутових умов від 09.10.2017 року, в якому вказано, що [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS], однак з часу дарування даного господарства [PERSON], тобто з 01.03.2005 року, в ньому не проживає та не веде особистого селянського господарства (а.с. 7). У відповідності до ст. 317 ЦК України власнику належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить. Згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Частиною 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи те, що відповідач з 01.03.2005 року у домоволодінні, належному позивачці, не проживає, тобто відсутній більше року за місцем реєстрації без поважних причин, не подав суду доказів на спростування позовних вимог позивачки, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що відповідач втратив право на проживання та користування домоволодінням позивачки, розташованим за адресою: [ADDRESS], а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640,0 грн. (квитанція № 0.0.867571460.1 від 11.10.2017 року, а.с. 1) та витрати понесені на професійну правничу допомогу в сумі 500,0 грн. (квитанція № 007216 від 11.10.2017 року, а.с. 9). На підставі ст. ст. 71, 72, 107, 163 ЖК України, ч. 2 ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved