Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства про стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі сорок сім тисяч пятсот двадцять сім гривень 65коп., а також просить зобовязати [PERSON] ВУВКГ за судовим рішенням провести йому перерахунок заробітної плати по відпускних, листках непрацездатності за період з квітня 2010 року по день звільнення позивача з роботи 24 грудня 2012 року протягом одного місяця. Свої вимоги мотивує тим, що він працював у відповідача із 02.01.1979 року по 24.12.2012 року, а за період із квітня 2010 року по час звільнення із востаннє займаної посади головного інженера [PERSON] ВУВКГ, підприємством у порушення ст. 43 Конституції, ст. ст.\~2,\~3 КЗпП України,\~ст. 5 Закону України «Про оплату праці», проводилось нарахування заробітної плати із розрахунку нижче встановленої мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду, зокрема позивачу при встановленні місячного посадового окладу проводився розрахунок нижче законодавчо встановленої відповідними Законами України «Про державний бюджет» мінімальної заробітної плати. Крім того, позивачу [PERSON] ВУВКГ не проводилося донарахування до мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду коефіцієнта у співвідношенні 1:2 до мінімальної тарифної ставки встановленої територіальною угодою між Львівською ОДА і обєднанням роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2012-2014рр. Відповідно, позивач недотримував заробітну плату по лікарняних листках, відпускних і вказані порушення законодавства про працю були виявлені територіальною державною інспекцією з питань праці у Львівській області Державної інспекції з питань праці України. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав і покликався на обставини, викладені в позовній заяві та письмових поясненнях на письмові заперечення відповідача проти позову; наполягав на позитивному вирішенні трудового спору ствердивши, що підприємство є прибутковим, що протягом останніх чотирьох років від неправильного нарахування заробітної плати потерпіли значна кількість працівників відповідача, а встановлені державною інспекцією праці порушення так і по сьогодні не є усуненими; колективний договір приймався та підписувався за участі як працівників відповідача, так і самим керівником підприємства, що підтверджено як матеріалами справи, так і не заперечене відповідачем. Представник відповідача [PERSON] позову не визнав та пояснив, що [PERSON] ВУВКГ є підприємством по наданню послуг з водопостачання та водовідведення населенню та організаціям і установам м. Самбора. За період 2009-2014р.р. фінансова-господарська діяльність підприємства не була прибутковою. Разом з тим нарахована [PERSON] заробітна плата була значно вищою за розмір мінімальної заробітної плати у відповідний період, а тому були вимоги нормативних актів, на що посилається позивач, порушеними не були. Крім того представник відповідача вказав, що первинна профспілкова організація [PERSON] ВУВКГ не була зареєстрована як юридична особа, відповідно до вимог\~Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»\~(№045-XIV від 15 вересня 1999 року), і тому в період 2010-2014 рр. при укладенні колективного договору її діяльність, як сторони в договорі, не слід вважати законною, а тому [PERSON] ВУВКГ дотримувалось державного регулювання оплати праці щодо позивача, заробітна плата якого була вищою за рівень мінімальної заробітної плати встановленої державою. Профспілка діє формально; колективний договір у 2012 р. припинив дію і новий не приймався, а тому позивачем розрахунок проведений на підставі територіальної угоди 2013-2014р.р., коли вже у відповідача не працював; відтак представник відповідача позову не визнав, однак припустив, що у випадку позитивного вирішення спору, рекомендував брати до уваги представлений ним розрахунок заробітної плати позивачу із квітня 2010 року по час його звільнення 24.12.2012 року згідно колективного договору 2010-2012 років на загальну суму 22829грн. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази в справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Статтею 43 Конституції України регламентовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. У відповідності до ч. 1 ст. 2 КЗпП України визначено право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Частиною 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці»\~передбачено, що тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Згідно з ч. 3 ст. 96 КЗпП України формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Відповідно до ч. 1 ст. 5\~Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів. Як урегульовано ч. 2 ст. 97\~КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами; а згідно частини четвертої цієї норми Закону, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Судом установлено, що [PERSON] з 2001р. по 24.12.2012 року працював на посаді головного інженера [PERSON] ВУВКГ, що підтверджується даними в матеріалах цивільної справи; 15 квітня 2010 року на зборах трудового колективу [PERSON] ВУВКГ був укладений за участю керівника ВУВКГ та погоджений головою профкому даного підприємства колективний договір на 2010-2012рр. П.1 розділу «Оплата праці» колективного договору [PERSON] ВУВКГ на 2010-2012рр. встановлено здійснювати оплату праці робітників на основі тарифної системи: погодинних тарифних ставок згідно з Додатком 1 Тарифної частини Регіональної угоди; місячних посадових окладів для керівників, професіоналів, фахівців, техніків усіх спеціальностей згідно Додатку 6 Тарифної частини Регіональної угоди. Згідно Додатку 6 Тарифної частини Територіальної угоди на 2010-2012 рр., місячні посадові оклади керівників, професіоналів, фахівців, розраховуються за наступною формулою: «мінімальна зарплата*1.2*Z (коефіцієнт співвідношення по галузях за видами робіт)*Х(коефіцієнт співвідношення по професії, посаді)». 30 жовтня 2012 року між Львівською обласною державною адміністрацією, обєднаннями роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області укладена територіальна угода на 2012-2014 роки. Даними угодами визначені умови оплати праці працівників [PERSON] ВУВКГ і працівників підприємств житлово-комунального господарства області та встановлені відповідні коефіцієнти співвідношень мінімальної тарифної ставки. Зміни до колективного договору [PERSON] ВУВКГ в 2010-2012 роках не вносилось. Відповідачем із квітня 2010 року при визначенні місячного посадового окладу робітника першого розряду проведено оплату заробітної плати позивачу з розрахунку нижче законодавчо-встановленої мінімальної заробітної плати, що вбачається із нарахованих сум, довідки про заробітну плату та розміру мінімальної заробітної плати встановленої Законами України «Про державний бюджет» на 2010-2014 рр. Крім того, позивачу не проводилось донарахування до мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду коефіцієнтної ставки визначеної територіальною угодою між Львівською обласною державною адміністрацією, обєднаннями роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2012-2014 рр. Вказані обставини підтверджуються копіями колективного договору [PERSON] ВУВКГ на 2010-2012рр., територіальної угоди на 2012-2014рр., довідками відповідача про заробітну плату позивача на займаній посаді, частково листами територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області №02-1131/07, 02-3206/07, постановою головного державного інспектора праці територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області від 24.02.2014р. про накладення адміністративного стягнення на [PERSON] - начальника [PERSON] ВУВКГ за ст. 188-6 КУпАП\~у виді штрафу в розмірі 1003грн., постановою судді Самбірського міськрайонного суду від 27.02.2014р., якою він визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1\~ст. 41 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення - штраф в розмірі 510грн. (згідно платіжних доручень - штрафи керівником [PERSON] ВУВКГ оплачені), актом перевірки територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області від 20.01 - 22.01.2014р., про що суду наведено позивачем та представлено фотокопії відповідних документів і, чого не спростовано представником відповідача. Разом з тим не заслуговують на увагу доводи представника відповідача про неправомочність профспілкової організації [PERSON] ВУВКГ через її нелегалізованість і суд вважає надуманими та необґрунтованими через що двічі розгляд цивільної справи відкладався, оскільки листом Головного управління юстиції у Львівській області від 19 березня 2015 року підтверджується, що згідно інформації, наданої Реєстраційною службою [PERSON] міськрайонного управління юстиції дана профспілка легалізована [PERSON] міськрайонним управлінням юстиції 26 квітня 2000 року. Такі висновки суду не спростовують також твердження представника відповідача щодо позбавлення права на захист інтересів членів первинної профспілкової організації [PERSON] ВУВКГ згідно постанови виконавчого комітету Львівської обласної організації профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України від 30 грудня 2013 року, оскільки позбавлення права на захист інтересів членів первинної профспілкової організації [PERSON] ВУВКГ в жоден спосіб не припиняють легалізації самої первинної профспілкової організації [PERSON] ВУВКГ, не зупиняють чи скасовують дію колективного договору [PERSON] ВУВКГ на 2012-2014 рр. та територіальної угоди між Львівською ОДА і обєднанням роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2012-2014рр. Крім того зазначена постанова виконавчого комітету Львівської обласної організації профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України від 30 грудня 2013 року навпаки підтверджує, що первинна профспілкова організація [PERSON] ВУВКГ існує та здійснює свою діяльність легітимно. Окрім наведеного суд вважає безпідставним та не приймає до уваги твердження представника відповідача, щодо того, що Колективний договір в 2012 р. припинив дію і новий не приймався, оскільки воно суперечить вимогам ч. 2\~ст. 17 КЗпП України, якою встановлено: «Після закінчення строку чинності колективний договір продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором», та п. п. 1.5 абз. 4 Колективного договору [PERSON] ВУВКГ. Разом з тим суд не погоджується із позицією представника відповідача про можливість нарахування заборгованості по заробітній платі [PERSON] за 2010-2012рр. згідно колективного договору на суму 22829грн., оскільки розмір заробітної плати в залежності від господарської діяльності [PERSON] ВУВКГ враховувався при розробці та затвердженні колективного договору і встановленні умов оплати праці власником за погодженням з профспілковою організацією і жодних змін стосовно оплати праці в колективний договір не вносилось, тобто були відсутні правові підстави для невиконання вимог Закону щодо умов оплати праці визначених колективним договором та в подальшому територіальною угодою, бо по сьогоднішній день ця заборгованість позивачу залишилась добровільно і вчасно невиплаченою. Окрім цього відповідачем у представленому суду Розрахунку помилково вказано про мінімальну заробітну плату в розмірі 650грн., коли така була у 2009 році, а коефіцієнт 1.2 у співвідношенні до мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду збільшено на 1.41 і отримано 1,692. Останній коефіцієнт указаний в Регіональній угоді між Львівською ОДА і обєднанням роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2006-2007рр. у додатку №1 до Регіональної частини угоди в розділі «Житлово-комунальне господарство». Ураховуючи встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що відповідачем при нарахуванні заробітної плати позивачу в період з квітня 2010 року по 24 грудня 2012 року були грубо порушені вимоги\~ст. 43 Конституції України, ст. ст.\~2,\~95 97 КЗпП України, ст. ст. 5,\~6 Закону України «Про оплату праці», тому з відповідача згідно умов оплати праці визначених колективним договором [PERSON] ВУВКГ на 2010-2012 рр. та територіальною угодою між Львівською обласною державною адміністрацією, обєднанням роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2012-2014 роки, зареєстрованою в Міністерстві соціальної політики України 30 жовтня 2012 року за №30 (посадовий оклад = мін. з/плата * 1,2 * Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузях та за видами робіт) * X (коефіцієнт співвідношення по професії, посаді) (Додаток №6 до Територіальної угоди), слід стягнути в користь позивача невиплачену заробітну плату, яка згідно розрахунку, наданого позивачем та дослідженого в судовому засіданні, за період з квітня 2010 року по день звільнення з роботи [PERSON] 24.12.2012 року становить саме 47527,65грн., відтак позов у цій частині підлягає задоволенню на таку суму через невчасну виплату заборгованої суми і водночас у відповідності до ч. 4 ст. 97\~КЗпП України, що забороняє власнику або уповноваженому ним органу чи фізичній особі в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Також, з огляду на встановлені обставини, підлягає задоволенню і вимога позивача щодо зобовязання відповідача провести [PERSON] перерахунок заробітної плати по відпускних та листках непрацездатності за період з квітня 2010 року по 24 грудня 2012 року (день звільнення з роботи) протягом одного місяця; судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved