Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що [INFO] померла його мати [PERSON] , яка склала заповіт, яким заповіла йому усе належне їй майно, в тому числі житловий будинок [ADDRESS] . Позивач зазначає, що про наявність заповіту йому не було відомо. Також не був обізнаний про наявність спадкового майна, оскільки мати набула право власності на вказаний житловий будинок в порядку спадкування за заповітом після смерті її чоловіка [PERSON] , з яким він не перебував у родинних стосунках, відносин з ним не підтримував та не знав, що він залишив заповіт на нерухоме майно його матері, а тому не претендував на нього. Дізнавшись про існування заповіту він звернувся до приватного нотаріуса Скадовського районного нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини, проте нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через пропуск встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини та рекомендовано з цього приводу звернутися до суду. Позивач, посилаючись на те, що не міг в установлений законом строк звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки про наявність заповіту, складеного на його користь, дізнався поза межами строку, передбаченого частиною 1 статті 1270 ЦК України, просив суд визначити для нього додатковий строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті його матері. Ухвалою суду від 21.04.2021 по справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 12-13). Ухвалою суду від 11 травня 2021 року постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 17-18). 12 травня 2021 року подано відзив на позовну заяву, в якому міський голова посилаючись на недоведеність позивачем поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, просив відмовити у задоволенні заявлених у позові вимог (а.с. 21-22). 28 травня 2021 року представник позивача подав заяву, в якій з урахуванням позиції відповідача про заперечення позовних вимог, просив стягнути із останнього на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 7000,00 грн. (а.с. 24). Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву з проханням розгляд справи проводити без його участі (а.с. 28). Представником Скадовської міської ради Скадовського району Херсонської області подано до суду клопотання за змістом якого він підтримав позицію викладену у відзиві на позов. Справу просив розглядати без його участі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами першою та третьою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1 та 2 статті 12 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, на підставі принципу змагальності сторони учасники справи з метою ухвалення рішення на свою користь зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують, або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності ухвалення бажаного для них рішення. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно норм статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , яка 12 червня 2015 року склала заповіт, за змістом якого на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким все належне їй майно, в тому числі належний їй житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , заповіла [PERSON] (а.с. 3, 4). Право власності на зазначений житловий будинок [PERSON] набула в порядку спадкування за заповітом після смерті її чоловіка [PERSON] (а.с. 5). 15 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Скадовського районного нотаріального округу із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті його матері [PERSON] , проте нотаріусом відмовлено йому у видачі такого свідоцтва через пропуск встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини. Із відповіді приватного нотаріуса від 15.04.2021 також вбачається, що інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертались (а.с. 6). Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частини перша, друга статті 1223 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року №6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 17 жовтня 2019 року у справі №766/14595/16 (провадження №61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі №487/2375/18 (провадження №61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі №450/1383/18 (провадження №61-21447св19). З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про смерть спадкодавця, наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини підлягає задоволенню у разі пропуску такого строку та доведення поважності причин пропуску строку. В обґрунтування поважності причин порушення строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач посилається на необізнаність його про складений на його користь заповіт Разом з тим, позивач, посилаючись на вказані обставини, не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для подання заяви у межах передбаченого законодавством шестимісячного строку про прийняття спадщини і вищезазначені ним посилання не можуть розцінюватися як об`єктивна обставина, яка утруднювала подання ним відповідної заяви. З огляду на встановлені обставини справи, досліджені докази, вимоги норм права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки обставини, на які посилається позивач в обґрунтування вказаних вимог не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини.

Outcome: dismissed