Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON]. У позові зазначив, що відповідачі у справі є його батьками; практично протягом усього життя його утриманням та вихованням вони не займались, а у 2011 році вони у віці близько 17 років покинули його без будь-якого піклування, через що його було поміщено до державного закладу у місті Москва. Спираючись про те, що таке завдає йому фізичних страждань, позивач просив про встановлення факту залишення його батьками без батьківського піклування та стягнення з відповідачів 10.000 грн. на відшкодування завданої йому моральної шкоди. У судове засідання позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, до суду надіслав заяву, у якій зазначив, що позов підтримує у повному обсязі та просить про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з'явився, про час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, до суду надіслав заяву, у якій просив про розгляд справи за його відсутності. Він зазначав, що дійсно розлучився з [PERSON], але перерахував їй аліменти на утримання дітей, хоча й не цікавився тим, яким чином вона їх використовувала. Він також зазначав, що вихованням дітей, зокрема, сина, не займався через те, що не підтримував сімейні відносини з його матір'ю та проживав окремо від дітей. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, до суду написала письмову заяву, у якій просила про розгляд справи за її відсутності. У своїй заяві позивачка зазначила, що позов в частині встановлення факту залишення позивача без батьківського піклування визнає у повному обсязі, та просила зменшити розмір відшкодування моральної шкоди. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] року; його батьками є [PERSON] та [PERSON] - відповідачі у справі. За такого відповідно до статті 150 СК України відповідачі були зобов'язані піклуватися про здоров'я позивача, його фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття ним повної загальної середньої освіти, готувати його до самостійного життя. При цьому відповідно до пункту 5 статті 150 СК України відповідач [PERSON], передавши позивача на виховання [PERSON], не звільнявся від обов'язку батьківського піклування щодо нього. При цьому матеріали справи свідчать, та сторони не заперечують того, що згадані обов'язки відповідачі виконували неналежним чином, а у 1994 році взагалі залишили [PERSON] без батьківського піклування, через що він був поміщений до комунального /муніципального/ виховного закладу. Отже, від виконання своїх батьківських обов'язків відповідачі ухилялись. Таким чином, факт неправомірного залишення позивача без батьківського піклування суд вважає доведеним, отже - в цій частині заявлений позов підлягає задоволенню. Позивач просить також про стягнення з відповідачів на його користь відшкодування моральної шкоди. Але відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відшкодування моральної шкоди можливо лише за умови, якщо таке відшкодування є передбаченим відповідними нормами законодавства. Норми сімейного законодавства же відшкодування моральної шкоди не передбачають. Отже, у задоволенні позову у цій частині слід відмовити.

Outcome: partial