Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS], зазначаючи, що він є власником вказаного нерухомого майна, у якому з 2011 року зареєстрована відповідач, але у будинку фактично не проживала. Відповідач добровільно не бажає знятися із реєстрації у будинку позивача, не проживає більше року без поважних причин за місцем реєстрації, чим порушує права [PERSON] на володіння , користування та розпорядження своїм майном, отже, посилаючись на норми ст.ст.317, 319, 405 ЦК України, позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS], поклавши на неї понесені ним судові витрати. Позивач у останнє судове засідання не з'явився, подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, у судовому засіданні 13.03.18 пояснив, що відповідач є його колишньою дружиною, яка із 2007 р. по 2010 р. проживала із позивачем, однак 25 грудня 2010 року покинула позивача, вивезла із будинку меблі, особисті речі, після того ще забирала речі із будинку, однак проживати не повернулась, хоча зареєстрована і добровільно не бажає зніматися із реєстрації у будинку позивача, не приймає участі в утриманні будинку. Відповідач в судове засідання повторно не з'явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.38-41,53), про причину своєї неявки суду не повідомляла. За таких обставин, враховуючи згоду позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням Глави 11 Розділу ІІ ЦПК України. Суд, заслухавши позицію позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів. Встановлено, що [PERSON] на праві власності належить домоволодіння [ADDRESS], що підтверджено договором дарування жилого будинку від 30.04.1982, який зареєстрований в «Охтирському МБТІ» 10.05.1982 (а.с.10-12). Відповідно до копії будинкової книги встановлено, що за адресою по [ADDRESS], крім позивача, починаючи з 26.10.2011 зареєстрована [PERSON], [INFO] (а.с.7-9). Як вбачається з довідки голови вуличного комітету від 04.12.2017 - [PERSON] за місцем реєстрації по [ADDRESS], з 2011 року не проживає (а.с.13). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідачку [PERSON] вона знає. Років 6 чи 7 відповідач не проживає разом із [PERSON] у його будинку. Раніше сторони проживали як сім'я, але їх сімейне життя не склалося, відповідач виїхала за іншим місцем проживання, її особистих речей у будинку позивача немає, бо свої речі вона вивезла. Розглядаючи позовну вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд виходить із такого. Відповідно до ч.1,2 ст.319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.391 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усуненні будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Правовідносини, що виникли між сторонами є житловими та цивільними і врегульовані ст.405 ЦК України та ст.156 ЖК УРСР. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч.1 ст.156 Житлового Кодексу УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно до ч.4 ст.156 Житлового Кодексу УРСР до членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. До членів сім'ї належать дружина, їх діти, батьки, також можуть бути визнані членами сім'ї інші особи, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64 ЖК УРСР). За таких обставин, враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач була зареєстрована у належному позивачу будинку, як член сім'ї позивача, але без поважних причин за місцем реєстрації не проживає більше строку, визначеного ст.405 ЦК України, домовленості між сторонами з приводу користування житлом немає, дане домоволодіння належить на праві власності позивачу, а реєстрація відповідача перешкоджає йому вільно розпоряджатися своєю власністю, суд приходить до висновку про задоволення заявленої позивачем вимоги. У відповідності до ст.141 ЦПК України, вирішує питання розподілу судових витрат. Позивач у поданій письмовій заяві просить відшкодувати понесені ним судові витрати. З урахуванням того, що у заявлений позов підлягає задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 640 грн. у рахунок компенсації сплаченого судового збору при подачі позову до суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved