Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути з [PERSON] на його користь 179\~346 грн. 12 коп. боргу та 1\~793 грн. 46 коп. судового збору, мотивуючи вимоги тим, що згідно розписки від 04.02.2015 року відповідач [PERSON] взяла в борг у позивача грошову суму в розмірі 6\~900 доларів США, із зобовязанням повернути борг до 01 жовтня 2015 року, у подальшому відповідач повернула в рахунок погашення заборгованості 300 доларів США, решту суму боргу в розмірі 6\~600 доларів США до цього часу відповідачем не повернуто, у звязку з чим вимушений звернутись до суду з даним позовом. 22.03.2016 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просить визнати договір позики та розписку від 04.02.2015 року недійсними, мотивуючи вимоги тим, що не одержувала від [PERSON] 6\~900 доларів США, договір позики укладений не був, розписка була нею написана під впливом насильства з боку [PERSON] та такий правочин є фіктивним. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позов підтримав, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити за безпідставністю, відповідач та її представники первісний позов не визнали та підтримали зустрічний позов. Заслухавши пояснення, допитавши в якості свідка [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що згідно розписки від 04.02.2015 року, відповідач [PERSON] взяла у [PERSON] в борг грошову суму в розмірі 6900 доларів США. За вказаною розпискою, відповідач зобов'язалась повернути суму позики до 01 жовтня 2015 року. Позивач [PERSON] зазначає, що у подальшому відповідач повернула йому в рахунок погашення боргу 300 доларів США, не зважаючи на те, що у графіку погашення заборгованості зазначено іншу суму 200 доларів США. Відповідач заперечує проти повернення будь-яких коштів позивачу в якості погашення заборгованості, зазначаючи про те, що це саме вона надавала йому грошові кошти під час сумісного з ним проживання. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Стаття 1047 ЦК України передбачає обов'язкову письмову форму договору позики, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Частина 2 ст.1047 ЦК допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до вимог п. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позику в строк та у порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до вимог п. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Враховуючи викладене вище, первісний позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Відповідно дог ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. У відповідності до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч.І ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.І ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Частиною 1 статті 231 ЦК України визначено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Враховуючи те, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи відповідача за первісним позовом [PERSON] щодо написання розписки проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї будь-якого тиску з боку [PERSON], зважаючи на її пояснення в судовому засіданні про написання такої у добровільному порядку внаслідок прохання позивача, зустрічний позов, за викладеними в ньому підставами, не підтверджений належними та допустимими доказами та є таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: approved