Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, яким просить виділити йому у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позову посилається на те, що 21.09.2016 року Фрунзенський районний суд м. Харкова ухвалив рішення, яким визнав за ним право власності в порядку спадкування за законом на 3/8 частин, а за [PERSON] - 5/8 частин двокімнатної квартири [ADDRESS] та на 2597/8000 частин за ним, а за [PERSON] на 5403/8000 частин однокімнатної квартири [ADDRESS]. Позивач звернувся до БТІ з заявою про виготовлення технічних паспортів та домовився з техніком про дату та час виїзду для обстеження квартир, зателефонувавши відповідачці для забезпечення доступу техніка до квартир для їх обстеження, оскільки ключів від кватири позивач не має. 01.12.2016 року о 09 годині технік прибув за адресою: [ADDRESS], але відповідачка не з'явилася, двері квартири ніхто не відчинив. А пізніше відповідачка повідомила позивачу, що ніколи він не отримає своєї частки квартир. Та після цієї розмови відповідачка на телефонні дзвінки не відповідає. Однією з правових форм розпорядження майном є право співвласника на виділ у натурі частки із спільного майна. На його 3/8 частки двокімнатної квартири [ADDRESS] припадає 16,7 кв.м загальної площі квартири та 10,05 кв.м житлової площі квартири. На 2597/8000 частин однокімнатної квартири [ADDRESS] припадає 11,65 кв.м загальної площі квартири та 5,35 кв.м житлової площі квартири. Загалом у двох квартирах на його частку припадає 28,35 кв.м загальної площі квартир та 15,40 кв.м житлової площі квартир. Фактично це дорівнює розміру однокімнатної квартири [ADDRESS]. Зважаючи на зміну розмірів часток при такому поділі майна, позивач готовий компенсувати ринкову вартість 3,35 кв.м відповідачу. На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов. До судового засідання позивач не з'явився, проте присутній його представник [PERSON], який приймає участь на підставі довіреності, підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення, посилаючись на обставини викладені вище. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, повідомлялася про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21.09.2016 року визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON], який помер [INFO] на 3/8 частин квартири [ADDRESS], та на 2597/8000 частин квартири [ADDRESS], за [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] на ? частину квартири [ADDRESS], та на 1403/4000 частин квартири [ADDRESS], та визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] на 3/8 частин квартири [ADDRESS], та на 2597/8000 частин квартири [ADDRESS]. Рішення набрало законної сили. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно зупинено розгляд заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яку подав [PERSON] у зв'язку з тим, що документи подані не в повному обсязі та неподання заявником чи неотримання державним реєстратором інформації про зареєстровані до 01.01.2013 року речові права на відповідне нерухоме майно. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України. У силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. Із встановлених у справі обставин вбачається, що сторонам по справі належать квартири на праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається гл. 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Статтею 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Згідно приписів статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено також за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до сталої судової практики кожна з цих обставин є самостійною підставою для припинення права власності на частку в спільному майні. Кожна підстава передбачена ст. 365 ЦК України, є самостійною підставою для припинення права власності є вірним, проте припинено право власності особи може бути лише в тому разі, якщо воно не завдасть істотної шкоди інтересам власника та членам його сім'ї. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-68цс/14 від 02.07.2014 року, яка є обов'язковою для всіх судів України. Зокрема, Верховний Суд України зазначив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Необхідно зауважити, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували що спільне володіння та користування спірним майном є неможливим. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В своїх вимогах, позивач просить виділити йому у власність квартиру [ADDRESS], при цьому не зазначаючи правові підставі виділення йому у власність квартири, та не просить припинити право спільної часткової власності [PERSON] на спірну квартиру, та не здійснено дій щодо попереднього внесення позивачем вартості цієї частки [PERSON] на депозитний рахунок суду, що в свою чергу не ґрунтується на вимогах ЦК України.

Outcome: dismissed