Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до Чернівецького районного суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що шлюб з відповідачем розпався остаточно і подальше збереження сімї є неможливим. Крім того позивачем зазначається, що за час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано майно. Між сторонами в добровільному порядку не вирішується спір про поділ належного їм майна, що змусило [PERSON] звернутися до суду для вирішення питання про розподіл майна у вигляді транспортного засобу ЗАЗ-DAEWOO Т13110, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Позивач та його представник [PERSON], який діє на підставі угоди про надання правової допомоги, в судовому засіданні уточнює свої вимоги, підтримує їх і просить задоволити. Позивач просить розірвати шлюб та поділити спільне сумісне майно подружжя, зокрема, автомобіль та виділити сторонам по 1/2 частині транспортного засобу ЗАЗ-DAEWOO Т13110, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], при цьому залишити за [PERSON] право власності на транспортний засіб; стягнути із [PERSON] на користь позивача 27840 грн. 86 коп. компенсації за відступ від 1/2 частки в праві власності на автомобіль ЗАЗ-DAEWOO Т13110, судові витрати, понесені ним при зверненні із позовом до суду в розмірі: 785 /сімсот вісімдесят п*ять/ гривень 95 копійок судового бору, 1600 /одна тисяча шістсот/ гривень витрат по оплаті судової автотоварознавчої експертизи та 7308 /сім тисяч триста вісім/ гривень 00 копійок витрат на правову допомогу. Від своїх вимог щодо стягнення із відповідача витрат за видачу в електронному вигляді копії технічного запису судового засідання в розмірі 41 грн. 34 коп. [PERSON] відмовився. Відповідач та його представник адвокат [PERSON], який діє на підставі угоди про надання правової допомоги, в судовому засіданні позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнає, не заперечує проти їх задоволення, в частині поділу спільного майна подружжя не визнає та заперечує проти його задоволення. Зазначила, що спірний транспортний засіб ЗАЗ-DAEWOO Т13110 було придбано за кошти, позичені 25.07.2012 року у її бабки [PERSON]А, в сумі 45000 гривень [PERSON], про що вона написала розписку, відповідно до якої зобов*язалася в строк не пізніше 31.12.2014 року повернути кошти в розмірі 45000 гривень, позичені на купівлю автомобіля, а у разі неповернення коштів, придбаний автомобіль переходить у власність [PERSON] Все це відбувалось при свідках [PERSON] та [PERSON] Оскільки, в обумовлений строк позичені кошти не було повернуто, транспортний засіб ЗАЗ-DAEWOO Т13110 за умовами угоди про позику [PERSON] було передано [PERSON] зазначила, що для придбання автомобіля мати позивача коштів не дала, а лише після купівлі дала 1000 гривень. Свідок [PERSON] бабка позивача, суду показала, що 25.07.2012 року вона позичила своїй онуці [PERSON] 45000 гривень для придбання транспортного засобу, кошти остання зобов*ячалася повернути в строку до 31 грудня 2012 року, а в разі неповернення позики передати автомобіль у власність [PERSON] При цьому були присутні її сестра [PERSON] та племінник (син сестри) [PERSON] Позичені кошти в обумовлений в розписці, написаній [PERSON], не повернуто, тому передано автомобіль ЗАЗ-DAEWOO Т13110. Весільні кошти сторони по справі витратили на поїздку в Карпати., відпочинок на морі та на лікування [PERSON] Згоди на позику позивач не надавав. Свідок [PERSON] мати позивача, суду показала, що для придбання спірного транспортного засобу [PERSON] та [PERSON] мали перепійні кошти, зокрема, 13000 гривень зі сторони позивача і приблизно 16000 гривень зі сторони відповідача. [PERSON] особисто в липні 2012 року дала дітям 3000 гривень для купівлі автомобіля, ще протягом одного року вони заощаджували кошти і в липні 2012 року купили автомобіль ЗАЗ-DAEWOO Т13110. У травні 2015 року [PERSON] і [PERSON] припинили вести спільне господарство, а транспортний засіб залишився у відповідача. Свідок [PERSON] тітка відповідача, суду показала, що 25 липня 2012 року разом зі своїм сином [PERSON] були у її сестри [PERSON], яка позичила онуці [PERSON] кошти в розмірі 45000 гривень для придбання легкового автомобіля, про що відповідач написала розписку, в якій остання зобов*язалася повернути позичені кошти в строк до 31.12.2012 року, а в разі неповернення коштів передати у власність [PERSON] придбаний за позичені кошти автомобіль. Саме за позичені кошти сторони по справі у липні 2012 року придбали спірний транспортний засіб ЗАЗ-DAEWOO Т13110. Свідок [PERSON] дядько відповідача, суду показав, що 25.07.2012 року його тітка [PERSON] позичила онуці [PERSON] грошові кошти в сумі приблизно 40000 гривень для придбання автомобіля. Він разом зі своєю матір*ю [PERSON] були при цьому присутні і підписалися в розписці, яку власноручно було написано [PERSON] За позичені кошти сторонами по справі було придбано транспортний засіб ЗАЗ-DAEWOO Т13110, який він допомагав купувати у м. Вінниці. Допитаний і в якості свідка [PERSON] вказав, що під час перебування у шлюбі автомобіль ЗАЗ-DAEWOO Т13110 купили за подаровані на двох весіллях перепійні гроші, а саме, 13000 грн. + 16000 грн. = 29000 грн., а також за кошти, заощаджені за роки спільного проживання. Його щомісячна заробітна плата складала 1500 грн., а у відповідача 2000 грн. Крім того, коштами постійно допомагала його мати, а перед купівлею транспортного засобу [PERSON] дала 3000 грн. Автомобіль купили за 40000 грн. в м. Вінниці, власником якого була [PERSON] Згоди на позику 45000 грн. у [PERSON] не надавав дружині, та й взагалі не знав про таку позику. Про розписку та про те, що автомобіль переоформлено на [PERSON] дізнався в судовому засіданні. Допитана і в якості свідка [PERSON] вказала, що 25.07.2012 року у своєї бабусі [PERSON] позичила 45000 грн., про що написала розписку, і в разі неповернення вчасно коштів, зобов*язалася переоформити автомобіль на [PERSON] 28.07.2012 року в м. Вінниці вони придбали автомобіль ЗАЗ-DAEWOO Т13110 за 40000 грн., а 5000 грн. витратили на переоформлення автомобіля з власника на неї. Ніяких інших коштів, ні подарованих на весіллях, ні зароблених на роботі не долучали до покупки транспортного засобу, тому що всі кошти і сили витрачалися на покупку одягу, на проживання, відпочинок у Карпатах, лікування чоловіка. Мати позивача [PERSON] коштів на купівлю автомобіля не давала. Про те, що позичила кошти на придбання автомобіля у бабусі [PERSON] свого чоловіка не ставила до відома. Оскільки, позичені кошти вчасно не повернула, то вважає, що позику повернула автомобілем. Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, свідків, дослідивши та оцінивши в сукупності матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних міркувань. Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 18 вересня 2011 року у виконкомі Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, актовий запис №18 / а. с. 11/. В подружжя від даного шлюбу неповнолітніх дітей немає. Однак, розірвати шлюб в добровільному порядку через орган РАЦС [PERSON] (відповідач по справі) відмовляється, а тому [PERSON] змушений звернутися з даним позовом до суду. Частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Причиною розпаду сімї є те, що у подружжя розбіжні погляди на життя, ведення домашнього господарства, вирішення різного роду побутових та сімейних питань, несумісність характерів, на підставі чого в сім*ї виникали сварки та різного роду непорозуміння. Шлюбні відносини між сторонами припинено, на даний час кожен із подружжя проживає окремо, за час окремого проживання ніхто із сторін не приймав жодних заходів для збереження сім*ї. Зясувавши фактичні взаємини подружжя й дійсні причини позову, суд вважає, що спільне подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України дає підстави для розірвання шлюбу. За час перебування у шлюбі сторонами у липні 2012 року придбано транспортний засіб ЗАЗ-DAEWOO Т13110, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], який є предметом спору між сторонами, про поділ якого як спільного сумісного майна подружжя [PERSON] заявлено позов. Вище зазначений транспортний засіб відповідно до свідоцтва про реєстрацію серії ВІС №409256, виданого 15.09.2004 року Могилів Полдільським МРЕВ Вінницької області, належав [PERSON], мешканці м. Могилів Подільський Вінницької області /а. с. 21/. 12.07.2012 року [PERSON] згідно довіреності від 12.07.2012 року, №888, посвідченої приватним нотаріусом Могилів Подільського районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON], транспортний засіб ЗАЗ-DAEWOO Т13110 передала у користування, а також уповноважила розпоряджатися від її імені (продати, обміняти, здати в оренду, позику тощо) [PERSON] /а.с.22/. [PERSON] у 2012 році продано вище зазначений транспортний засіб сторонам по справі за грошові кошти в сумі 40000 гривень. 08.01.2013 року спірний транспортний засіб було переоформлено на ім*я відповідача по справі [PERSON], про що Могилів Подільським МРЕВ Вінницької області було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу SАО №488353 від 08.01.2013 року, про що свідчить довідка, видана відділом ДАІ з обслуговування Чернівецького району УМВС України у Вінницькій області від 25.08.2015 року. №3330 /а.с. 43/ та облікова картка приватного транспортного засобу від 25.08.2015 року /а.с.44/. 29.09.2015 року [PERSON] здійснила відчуження спірного транспортного засобу на підставі довідки рахунку ААЕ 333766 від 29.09.2015 року, що стало підставою для видачі Центром ДАІ 0509 [PERSON] свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії иСХТ №405545 від 29.09.2015 року на автомобіль ЗАЗ-DAEWOO Т13110, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Дані правовідносини регулюються на підставі ст.60 Сімейного кодексу України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя /ч.2 ст.60 СК України/. Частиною 2 статті 72 СК України встановлено, що вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Відповідно до ст.70 ч.1 СК України у разі поділу майна, що є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Частиною 3 статті 71 СК України визначено, що за рішенням суду частка майна дружини, чловіка меже бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти. Статтями ч.1 ст. 60, 63, ч.1 ст. 69, ч.1 ст.70 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.ч.1-3 ст.61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як встановлено, спірний автомобіль було придбано у липні 2012 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі, 08.01.2013 року автомобіль було переоформлено на ім*я [PERSON] Відповідно до п.24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого подружжя і не в інтересах сім»ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні питання щодо поділу та виділення сторонам частини спірного транспортного засобу судом враховується наступне. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не передбачено домовленістю між ними. Однак, після припинення шлюбних відносин між сторонами питання про розподіл майна в добровільному порядку не вирішено, що унеможливлює таким чином реалізувати позивачем рівного із відповідачем права володіння, користування та розпорядження майном. Судом також береться до уваги те, що позивач не надавав згоди [PERSON] для позики коштів для придбання автомобіля, оскільки, [PERSON] про це не було відомо. Про те, що [PERSON] позичила кошти в розмірі 45000 гривень у своєї бабки [PERSON] позивач дізнався під час розгляду цивільної справи. Як визнала в судовому засіданні відповідач вона не ставила до відома [PERSON] про укладення договору позики між нею та бабкою [PERSON], а придбання та подальший продаж [PERSON] спірного автомобіля було здійснено шляхом оформлення довідки рахунку, а не нотаріально посвідченого правочину. Вирішуючи спір, суд критично оцінює посилання відповідача на договір позики, який було укладено між нею та позикодавцем - її бабкою [PERSON], який на її думку підтверджує купівлю спірного майна (транспортного засобу) за кошти взяті у позику, а також наявність у зв*язку із цим іншого боргового зобов*язання відповідача на придбання автомобіля, та не бере їх до уваги, оскільки, про його укладення до моменту розгляду справи судом не було відомо позивачу та згоди на його укладення в інтересах сім*ї він не надавав. Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що [PERSON] як позикодавець, [PERSON], [PERSON], які були свідками позики, є близькими родичами відповідача, а тому на думку суду, вони є зацікавленими особами у вирішенні даної справи на боці відповідача. Із цих підстав, суд не приймає показання зазначених осіб, які були надані ними у судовому засіданні в якості свідків. Також, суд вважає, що відповідачем не доведено той факт, що спірний автомобіль придбавалася ним саме за кошти, які на її твердження були взяті нею у позику та в подальшому підлягав поверненню. Сторони по справі мали офіційні доходи, а також заощадження з коштів, подарованих на весіллях, які святкували 18.09.2011 року та 25.09.2011 року («перепійні»), факт наявності яких визнано в судовому засіданні відповідачем [PERSON] і підтверджено показами свідка [PERSON] Суд критично ставиться до показів свідків [PERSON] і [PERSON], які стверджують, що автомобіль придбаний саме за позичені кошти у [PERSON], оскільк, такі покази носять характер припущення, нічим не підтверджуються, і не надано жодних доказів того, що саме ці кошти відповідач витратила на покупку автомобіля, а не на особисті потреби. Крім того, свідок [PERSON] постійно плутав дату, коли саме відбулась позика і якої саме суми, вказував приблизно 40000 гривень. Покази відповідача (свідка) [PERSON] про те, що усі подаровані на обох весіллях гроші в сумі 24000 гривень та заробітна плата, отримана як позивачем, так і відповідачем, витрачалися на відпочинок у Карпатах, лікування позивача та покупку одягу, нічим не підтверджуються, тому не можуть братись судом до уваги. Твердження відповідача про те, що нею зароблено 35159 грн. 06. коп. за період з дня укладення шлюбу до придбання автомобіля і при цьому вона позичила кошти для купівлі транспортного засобу, мають суперечливий характер. Так, згідно довідок Борівської [PERSON] ступенів №298 та №299 заробітна плата та пільги по л/л [PERSON] з вересня 2011 року до кінця 2012 року становлять 35159 грн. 06. коп. Згідно відомостей Чернівецького районного центру зайнятості від 19.06.2015 року про доходои [PERSON], з вересня 2011 року по кінець 2012 року склали 31943 грн.77 коп. Вище наведене свідчить про те, що за наявності такого роду доходів у сторін (офіційних доходів в розмірі 67102 грн. 83 коп., а також коштів, подарованих сторонам як подружжю в день весіль), виключає потребу позичати кошти на придбання транспортного засобу. Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому судом беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У рункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року, №11 зазначається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Пункт 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року, №11 орієнтує на те, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Як свідчить висновок експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи від 18.01.2016 року №ОС-33 ринкова вартість автомобіля ЗАЗ-DAEWOO Т13110, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] в цінах станом на момент проведення дослідження складає 49317 грн. 50 коп. /а. с. 155-158/. Вище зазначений висновок суд визнає належними та допустимим доказом, одержаним у встановленому законом порядку, який містить достатню інформацію щодо предмета доказування, на підставі якого суд встановлює обставини, що мають значення для вирішення даного спірного питання. В судовому засіданні позивач просив стягнути фактичну вартість продажу автомобіля та відповідно фактично отримані відповідачем кошти від продажу, згідно довідки рахунку ААЕ №33766, виданої 29.09.2015 року ППУВК АвтоСвіт Плюс шляхом укладення договору купівлі продажу транспортний засіб відчужено [PERSON] за 55681 грн. 73 коп. за відсутності згоди на це [PERSON] Обгрунтовуючи своє рішення щодо стягнення 1/2 вартості автомобіля, судом приймається до уваги те, що в судовому засіданні відповідач не підтвердила, що продала [PERSON] автомобіль за 55681 грн. 73 коп., а [PERSON] не підтвердила, що віддала ці кошти [PERSON], тобто факт здійснення оплати нічим не підтверджено, лише довідка рахунок, де вказано суму, а чому в довідці рахунку вказано саме цю суму [PERSON] не могла пояснити, вказала, що автомобіль віддала [PERSON] за позичений борг, а тому до уваги береться висновок експерта, як належний та допустимий доказ. Сторонам в судовому засіданні роз*яснено право на повторне призначення експертизи для з*ясування вартості автомобіля на день вирішення справи в суді, однак, таким правом ніхто не скористався. У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.1221.2007 року, №11 зазначається, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Враховуючи права та інтереси кожної сторони, рівність їх прав на володіння, користування та розпорядження майном (зокрема, транспортного засобу), що належить їм на праві спільної сумісної власності, передбаченої статтею 63 СК України, суд, беручи до уваги висновок експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи від 18.01.2016 року №ОС-33, приходить до висновку про виділення сторонам в рівних частинах по 1/2 частині майна, що являється спільною сумісною власністю подружжя - автомобіля ЗАЗ-DAEWOO Т13110, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Розмір компенсації за відступ від 1/2 частки в праві власності на домоволодіння складає при цьому 24659 гривень. Частиною 1 статті 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 3 статті 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною 4 статті 60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об*єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо поділу як спільного майна подружжя транспортного засобу засіб ЗАЗ-DAEWOO Т13110, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Позивачем доведено наявність у спільній власності подружжя вище вказаного майна, його посилання та доказування ґрунтуються на прямих та безпосередніх доказах, на підставі яких можна стверджувати про його вартість. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідачем у відповідності до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України надано суду належні та допустимі докази того, що у спільній власності відсутнє вище зазначене майно. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов*язаних із розглядом справи, зокрема, витрат на правову допомогу та витрат, пов*язаних із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Частиною 1 статті 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в розмірі 785 грн. 95 коп. (зокрема, 612 грн. 35 коп. судового збору за подання позовної заяви; 243 грн. 60 коп. за забезпечення доказів), про що свідчать квитанція №86 від 28.08.2015 року /а.с. 1/ і квитанція №53 від 09.12.2015 року /а. с. 148/; сплату коштів на правову допомогу в розмірі 7308 гривень, про що свідчить квитанція від 20.05.2016 року, що сплачено на підставі акту приймання передачі наданих послуг №1 від 20.05.2016 року та розрахунку часу, витраченого на надання правої допомоги від 20.05.2016 року №20/05/16/1; а також сплату [PERSON] коштів за проведення судової автотоварознавчої експертизи в розмірі 1600 гривень, за ініціативою якого вона і проведена, про що свідчить квитанція №67 від 15.02.2016 року. Від своїх вимог щодо стягнення із відповідача витрат за видачу в електронному вигляді копії технічного запису судового засідання в розмірі 41 грн. 34 коп. [PERSON] відмовився. Вище викладене дає суду законні підстави для задоволення позовних вимог і в частині стягнення з відповідача на користь [PERSON] понесених ним при зверненні до суду судових витрат, зокрема, судового збору, витрат на правову допомогу та витрат, пов*язаних із проведенням судової експертизи. Крім того, відповідачем в судовому засіданні визнається і не заперечується розмір судових витрат, понесених [PERSON] при зверненні до суду, що є самостійною підставою у відповідності до ч.4 ст.174 ЦПК України для задоволення позовних вимог і в цій частині. На підставі вище викладеного, суд в силу статті 212 ЦПК України приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] На підставі ст., ст.60 ч.1, 61 ч.1, 63, 68 ч.1, 69 ч.1, 70 ч.1, 71 ч.1, 72 ч.2, 74 СК України,

Outcome: approved