Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, щойого батькам [PERSON] та [PERSON] за життя на праві спільної сумісної власності подружжя належав житловий будинок № 23 по вул. Харківській (кол. вул. Колгоспна) в с. Зелений Колодязь Чугуївського району Харківської області. Батьки перебували у шлюбі з 27 січня 1957 року. Після смерті бабусі - [PERSON], батько отримав 01.09.1965 року в Чугуївській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок №23 (раніше №21) по вул. Харківській (кол. вул. Колгоспна) в с. Зелений Колодязь Чугуївського району Харківської області. В квітні 1967 року рішенням №162 виконкому Чугуївської районної ради депутатів трудящих Харківської області батькові дозволено здійснити перебудову вищезазначеного домоволодіння шляхом знесення старого будинку та господарських будівель. В період шлюбу, з 1967 року по 1978 рік батьки побудували новий житловий будинок та ряд господарських будівель і споруд за вищевказаною адресою. Після завершення будівництва, отримавши 11.04.1978 року [PERSON] про закінчення будівництва, батько отримав на своє ім'я свідоцтво про право власності на житловий будинок №23, розташований по вул. Колгоспній в с. Зелений Колодязь Чугуївського району Харківської області видане 02.02.1981 року виконавчим комітетом Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області. 01 липня 2008 року мати - [PERSON] померла. Після смерті матері відкрилася спадщина на майно, а саме на 1/2 частину житлового будинку №23 по вул. Харківській (кол. вул. Колгоспна) в с. Зелений Колодязь Чугуївського району Харківської області. У встановлений законом термін, він подав до Чугуївської держнотконтори заяву про прийнятя спадщини після смерті матері - [PERSON]. Після смерті батька - [PERSON], який помер 04.06.2016 року, він звернувся знову до держнотконтори з приводу подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька та оформлення спадщини після смерті матері та дізнався, що за життя батько, не зважаючи на існуючу у держнотконторі мою заяву про прийняття спадщини після смерті матері, 30.10.2008 року подарував житловий будинок №23 по вул. Харківській (кол. вул. Колгоспна) в с. Зелений Колодязь Чугуївського району Харківської області - [PERSON]. Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №7650, у звязку з чим просить визнати частково недійсним договір дарування житлового будинку №23, розташованого по вул. Харківській (кол. вул. Колгоспна) в с. Зелений Колодязь Чугуївського району Харківської області, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 30.10.2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №7650 в частині дарування 1/2 частки житлового будинку; визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку №23, розташованого по вул. Харківській (кол. вул. Колгоспна) в с. Зелений Колодязь Чугуївського району Харківської області в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON]. В наданому до суду відзиві відповідач [PERSON] виклав заперечення проти позову вказавши, що 30 жовтня 2008 року між ним та дідусем, [PERSON], укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Харківська область Чугуївський район с. Зелений колодязь вул. Харківська, 23, який належав йому на підставі Свідоцтва про право власності, яке ним було отримано 10.10.2008 року, видане Введенською селищною радою Чугуївського району Харківської області, та зареєстровано КП «Чугуївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 11.10.2008 року реєстровий номер 723 в книзі № 6. На момент виникнення права власності бабуся, [PERSON] померла - 01.07.2008 року. З моменту смерті моєї матері, він фактично став мешкати разом з батьком, бабусею та дідусем за адресою: Харківська область Чугуївський район с. Зелений колодязь вул. Харківська (колишня Ковхозна), 23. Разом вони заробляли вирощуючи овочі в теплиці, кошти від продажу овочів він тратив на будівництво та розбудову будинку дідуся, будівництво теплиць та купівлю необхідних матеріалів для посадки та вирощування овочів. Про всі ці обставини, було достовірно відомо позивачу у справі. Після смерті діда, батька позивача, прийняли спадщину наступні особи: він - відповідач у справі, як спадкоємець за заповітом, який складений дідом 04.09.2008 року, його батько, [PERSON] та його дядько, позивач у справі, а отже інтереси інших осіб, позивач взагалі не врахував при розгляді даної справи, намагаючись визнати право власності на частину спірного будинку. Позивач не зазначає у своєму позові, що до смерті обох батьків він фактично не спілкувався з ними у зв'язку з тим, що він вважав, що не правильно було розподілене спадкове майно, спірний будинок та будинок, що знаходиться у Лизогубівки, що і стало підставою для подання даного позову. Відразу після укладання договору дарування дідусь мав розмову з позивачем з цього приводу та після цієї розмови, взагалі не спілкувався з батьком, що для діда було страшним ударом, на підставі викладеного вважає, що позивачем не надано достатніх та належних доказів на підтвердження свого позову, позовні вимоги є безпідставними, а обставини, що зазначені позивачем у позові не відповідають фактичним обставинам, просить відмовити позивачу у позовній заяві у повному обсязі. Чугуївська державна нотаріальна контора Харківської області надала до суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника. Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 22 грудня 2017 року відкрито провадження у справі (а.с.18). Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 22 грудня 2017 року накладено арешт на житловий будинок № 23 по вул. Харківській (кол. вул. Колгоспна) в с. Зелений Колодязь Чугуївського району Харківської області (а.с.20). Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 03 березня 2018 року позовна заява прийнятв до розгляду суддею Оболєнською С.А. на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2018 року (а.с. 63,64). В порядку забезпечення доказів, у відповідності до вимог ст.116 ЦПК України, судом під час судового засідання 17 квітня 2018 року задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідків (а.с.88). Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 17 квітня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по сути за правилами загального позовного провадження на 11 травня 2018 року (а.с.93). В судовому засіданні позивач стисло виклав зміст та підстави своїх вимог щодо предмета спору так, як викладено в позовній заяві, просив їх задовольнити, представник відповідача стисло виклав зміст та підстави своїх заперечень щодо предмета спору так, як викладено у відзиві. Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. За змістом викладених у позовній заяві обставин батьки позивача [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 27 січня 1957 року, що сторонами не заперечувалось. Судом встановлено, що спірний житловий будинок № 23 по вул. Харківській (кол. вул. Колгоспна) в с. Зелений Колодязь Чугуївського району Харківської області належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01.09.1965 року, зареєстрованого в Чугуївському міжміському бюро технічної інвентаризації реєстр №723 від 01.03.1965 року (а.с.41). В подальшому після проведеної перебудови житлового будинку позивач отримав свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, видане виконкомом Введенської селищної ради 02.02.1981р. (а.с.43). [PERSON] 01 липня 2008 року померла (а.с.14). Після її смерті в термін, передбачений ст.1270 Цивільного кодексу України (шість місяців), в нотаріальну контору звернулись [PERSON] та [PERSON] - з заявами про прийняття спадщини за законом; [PERSON] з заявою про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON]. Заведена спадкова справа за №751/2008. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с.87). Згідно ч.1 ст.57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу, але в порядку спадкування є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу в порядку спадкування. [PERSON] отримав спірний житловий будинок у спадок після смерті матері - [PERSON], про що свідчить свідоцтво про право на спадщину від 01.09.1965 року, зареєстроване в Чугуївському міжміському бюро технічної інвентаризації реєстр №723 від 01.03.1965 року, тому у відповідності до ст.57 СК України дане нерухоме майно є його особистою приватною власністю. Крім того, суд зазначає, що право особистої приватної власності на спірний будинок [PERSON] підтверджує також і свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок від 02 лютого 1981 року, яке було отримано у звязку з перебудовою будинку, замість свідоцтва про право на спадщину від 01.09.1965 року. Посилання позивача на те, що після смерті матері [PERSON] відкрилася спадщина на майно, а саме Ѕ частину житлового будинку № 23 по вул. Харківській (кол. вул. Колгоспна) в с. Зелений Колодязь Чугуївського району Харківської області, безпідставне та не ґрунтується на законі, оскільки за життя [PERSON] не зверталася до суду про визнання спірного житлового будинку обєктом права спільної сумісної власності подружжя, як то передбачене ст.62 СК України. Надалі, у 2008 році [PERSON] здійснив будівництво прибудови та отримав свідоцтво про право власності, видане Введенською селищною радою, 10.10.2008 року. Відповідно до договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 30.10.2008 року [PERSON] подарив житловий будинок, розташований за адресою: Харківська обл., Чугуївський район, с. Зелений Колодязь, вул. Харківська (колишня Колгоспна), №23, [PERSON]. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №7650, зареєстрований в КП «Чугуївському міжміському бюро технічної інвентаризації» за реєстровим №723 від 06.11.2008 року (а.с.81). [PERSON] 04 червня 2016 року помер (а.с.13). Після смерті [PERSON], в термін передбачений ст.1270 Цивільного кодексу України (шість місяців), з заявою про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим 04.09.2008 р. приватним нотаріусом Харківського МНО [PERSON] звернувся онук померлого - [PERSON] (а.с.87). Отже, суд приходить до висновку, що [PERSON] за життя розпорядився належним йому на праві особистої приватної власності житловим будинком №23 по вул. Харківській (кол. вул. Колгоспна) в с. Зелений Колодязь Чугуївського району Харківської області на власний розсуд та у відповідності до вимог діючого законодавства України. Свідок [PERSON] під час допиту зазначив, що його батько, [PERSON] по своїй волі подарував будинок онуку [PERSON], оскільки останній мешкав з ним та у всьому допомогав. У статті 215 ЦК України визначаються загальні правові засади визнання правочину недійсним. Для цього має бути відповідна правова підстава. Такою правовою підставою ЦК Українивизнає факт недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, встановлених ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього кодексу, тобто вимог щодо змісту правочину, щодо волевиявлення учасника правочину, щодо настання реальних правових наслідків правочину, щодо недопустимості порушення правочину, вчинюваного батьками, інтересів малолітніх дітей. Крім того, недійсність правочину може встановлюватися за ті чі інші порушення безпосередньо законом. Вимога позивача про визнання частково недійсним договору дарування житлового будинку №23, розташованого по вул. Харківській (кол. вул. Колгоспна) в с. Зелений Колодязь Чугуївського району Харківської області, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 30.10.2008 року, на підставі ч.3 ст.215 ЦК України не ґрунтується на законі, оскільки жодних підстав для визнання правочину недійсним, встановлених законом, позивачем не зазначено ні в позовній заяві ні під час розгляду справи в суді. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Судом встановлено, що при укладанні договору дарування [PERSON] дотримані всі вимоги закону щодо письмової форми, нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору, тому підстав для задоволення вимоги позивача щодо визнання частково недійсним правочину, суд не вбачає. Суд вважає, що вимога позивача про визнання за ним права власності на Ѕ частину спірного будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] також не підлягає задоволенню, оскільки даний будинок належав батькові [PERSON] на праві особистої приватної власності, тому що був отриманий ним в порядку спадкування. За життя мати [PERSON] не зверталася до суду для визнання будинку №23 розташованого по вул. Харківській (кол. вул. Колгоспна) в с. Зелений Колодязь Чугуївського району Харківської області обєктом права спільної сумісної власності. Отже, позивачем не доведено, що спірний будинок перебував в спільній сумісній власності батьків. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 81, 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed