Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідачки спричинену йому моральну шкоду, завдану внаслідок вчинення неправомірних дій, в розмірі 50 000 гривень, а також суму судового збору у розмірі 500,00 гривень. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] посилається на те, що відповідачка [PERSON] протягом 20 років звертається із заявами, скаргами до державних органів, в тому числі до Інспекції держаного архітектурно - будівельно го контролю, міліції і суду, в яких розповсюджує про позивача та членів його родини недостовірну інформацію та втручається в особисте життя [PERSON], у зв'язку із чим [PERSON] був вимушений надавати неодноразові письмові пояснення з приводу скарг [PERSON] щодо набут тя та розпорядження земельною ділянкою, будівництва та перебудови належного йому будинку. Позивач зазначає, що через подання відповідачкою позовів до судів протягом останніх чотирьох років [PERSON] був вимушений виправдову ватися у суді, оплачувати експертні висновки, надавати пояснення розшукувати та надавати суду архівні документи, що вимагало від нього певних зусиль, оскільки позивач є людиною літнього віку. Позивач стверджує, що кожний виклик до державних органів, а тим більш до судів, необхідність доказування права на земельну ділянку та вільне розпорядження земельною ділянкою та будинком, спричинило [PERSON] психологічні, моральні страждання, перенесені у результаті стресу під час розгляду судових справ, погіршило стан здоров'я. Оскільки у задоволенні усіх позовів [PERSON] відмовлено, а жодна з її скарг не знайшла свого підтвердження [PERSON] вважає, що він тривалий час вживав заходи, спрямовані на захист свого безпідставно поруше ного права, завданого поширенням завідомо неправдивої, недостовірної інформації щодо нього, в результаті чого зазнав моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 50000 грн. У судовому засіданні [PERSON] та його представник наполягали на задоволенні позову. Представник [PERSON] у судове засідання з'явився, позов не визнав, у наданому суду письмовому запереченні вказував на відсутність будь-яких доказів неправомірних дій відповідачки, недоведеність факту порушення прав позивача з боку [PERSON], необґрунтованість позовних вимог. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], його представника, представника відповідачки [PERSON], дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні [PERSON] належить будинок з надвірними спорудами [ADDRESS], а також земельна ділянка за цією ж адресою. [PERSON] є власником садового будинку та земельної ділянки [ADDRESS]. Вказані земельні ділянки, що належать [PERSON] та [PERSON], є суміжними. Між сторонами у справі виник спір щодо меж земельних ділянок та будівництва, яке здійснювалося [PERSON], у зв'язку із чим [PERSON] зверталася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про знесення кам'яного паркану, відновлення меж земельної ділянки тощо (а.с. 5-13), до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Інспекції ДАБК, третя особа - [PERSON] про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії (а.с. 66 -68), а також до Київського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області із заявами щодо протиправного, як на її думку, будівництва [PERSON] кам'яного паркану на межі їх земельних ділянок (а.с. 69 - 72). Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, наданих у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно положень ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні звернення, або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів. Якщо в ході перевірки інформації не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, а не поширення недостовірної інформації. На думку суду, звернення до державного органу (в даному випадку - суду та органів внутрішніх справ) із заявою або скаргою про неправомірні дії іншої особи, якщо цей орган наділений владними повноваженнями щодо поновлення законності у відповідних відносинах чи застосування передбачених законом санкцій до правопорушника, не може розцінюватись як поширення неправдивих відомостей, якщо не встановлено, що фактично метою цих дій було приниження честі, гідності та ділової репутації певної особи. Проаналізувавши матеріали справи, в тому числі зміст заяв [PERSON] на ім'я начальника Київського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, суд дійшов висновку, що фактично метою цих дій [PERSON] не було приниження честі, гідності та ділової репутації [PERSON], адже відповідачка зверталася до суду та до посадової особи органу державної влади з метою захисту своїх прав та доведення до адресату інформації про порушення позивачем вимог законів з метою притягнення його до відповідальності встановленої законом. Вказана посадова особа Київського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області як і орган, який вона очолює, та, безумовно, судові органи були уповноважені на розгляд звернень [PERSON] З вказаного суд робить висновок, що відповідачка викладала в своїх зверненнях відомості, які на її думку відповідають дійсності. Будь-яких доказів того, що відповідачка в зверненнях викладала завідомо неправдиві відомості, суду надано не було. На думку відповідачки [PERSON] з боку позивача має місце порушення закону, яке торкається її майнових прав, в зв'язку з чим вона зверталася до органів державної влади, уповноважених розглядати такі звернення, і навіть якщо в ході перевірки та при розгляді судових справ викладена інформація не знайшла свого підтвердження ця обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особами конституційного права на звернення. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України. Це право закріплено також у ст.10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод», яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства. Вирішуючи даний спір, суд враховує, що крім ст. 32 Конституції України, яка гарантує судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї, ст. 34 Конституції України також гарантує кожному і право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що звернення відповідачки з позовними заявами до суду, а також до Київського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області із заявами (скаргами) на неправомірні дії іншої особи, якщо цей орган наділений владними повноваженнями щодо поновлення законності у відповідних відносинах чи застосування передбачених законом санкцій до правопорушника, не може розцінюватися судом як поширення неправдивих відомостей. Аналогічна правова позиція викладена у рішеннях колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 8 листопада 2005 року, 19 липня 2006 року, 21 листопада 2007 року, 6 лютого 2008 року, 8 квітня 2009 року та багатьох інших. Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. В порушення вимог вказаної вище ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду належних доказів протиправної поведінки [PERSON], а також доказів спричинення йому моральної шкоди, крім того суд не може розцінювати необхідність з'явлення у судове засідання, або надання пояснень у райвідділі міліції в якості психотрамувальних обставин. Підсумовуючи наведене, позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, недоведеними та задоволенню не підлягають. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України у зв'язку із відмовою у позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed