Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом у якому визнати недійсним договір оренди квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] від 04.03.2017 року, виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідачів судові витрати. Позовні вимоги мотивовано тим, що [INFO] помер [PERSON] , який був рідним дідусем позивача та рідним батьком відповідача [PERSON] . Позивач зазначає, що 27.04.2017 р. між [PERSON] та ним було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М., предметом якого був подальший перехід права власності на належну [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] на користь позивача. За життя [PERSON] успадкував 1/12 частину вказаної квартири, як обов`язкову частку у спадщині, що відкрилась після смерті його дружини [PERSON] . Таким чином, до моменту своєї смерті [PERSON] був власником Ѕ та 1/12 частин квартири [ADDRESS] . Позивач вказує, що після смерті свого дідуся [PERSON] він став власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання, а також звернувся до нотаріальної контори із заявою про отримання спадщини у вигляді 1/12 частини цієї квартири, власником якої був його дідусь. Відповідач [PERSON] був співвласником квартири, а саме йому на праві власності належала 5/12 частка квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Сьомою Київською державною нотаріальною конторою, яку відповідач в подальшому відчужив на користь своєї доньки [PERSON] (третьої особи по справі) на підставі договору дарування від 19.01.2019 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернявською Н.Ю. Позивач зазначає, що між ним та відповідачем [PERSON] склались неприязні відносини, відповідач намагався позбавити його права на спадкування шляхом подання позову до суду про визнання недійсним договору довічного утримання та заповідального розпорядження складеного дідусем на його ім`я, рішення по справі на сьогоднішній день не прийнято. Позивач стверджує, що не дивлячись на характер правовідносин, які склались з відповідачем [PERSON] , він вирішив реалізувати своє право на проживання у квартирі [ADDRESS] , в якій йому належить Ѕ частина. Прибувши наприкінці 2018 року до вказаної квартири, ним було виявлено заміну вхідних замків до житла, на дзвінок двері квартири відчинила невідома жінка, яка представилась [PERSON] та повідомила, що проживає у квартирі на підставі договору оренди, який вона уклала зі [PERSON] , при цьому дозволила йому сфотографувати договір оренди на мобільний телефон. На його прохання добровільно звільнити квартиру, оскільки [PERSON] без узгодження з ним не мав права укладати договір оренди на всю квартиру без виділу в натурі часток квартири, [PERSON] повідомила, що звільняти квартиру в добровільному порядку не буде, оскільки сплатила [PERSON] орендну плату та продовжує її сплачувати щомісячно. Після цього він звернувся до Дніпровського УП ГУНП України в м. Києві із заявою про порушення кримінального провадження відносно [PERSON] , яка була внесена до ЄРДР за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України (самоправство). Також ним були направлені претензії на ім`я відповідачів з вимогами про припинення порушення його прав та виселення з квартири, на які відповідачі не відреагували. Наприкінці жовтня 2019 р. він знову приїхав до вказаної квартири з намаганням потрапити до житла та вирішити спір мирним шляхом, при цьому двері йому знову відкрила [PERSON] , яка повідомила, що не збирається добровільно виселятися із квартири. Тоді ним були викликані працівники поліції та знову до поліції подана заява про протиправність дій відповідачів. Після цього він ще надсилав письмові претензії відповідачам та третій особі, яка на даний час є власником 5/12 часток у квартирі, але договір оренди не укладала, з вимогою про усунення порушення його прав та виселення з квартири, при цьому претензії знову залишились без відповідного реагування, через що вимушений звернутись з позовом до суду, оскільки відповідачі порушують його право власності на квартиру. В обгрунтування вимог позивач серед іншого посилається на норми ст. ст. 13, 15, 16, 203, 215, 216, 317, 321, 356, 358 ЦК України, зазначаючи, що відповідач [PERSON] уклав оспорюваний договір оренди без його згоди, не повідомивши його про укладення договору та не маючи з ним жодної домовленості. Через це він обмежений у користуванні своєю власністю і виселення відповідача [PERSON] з належної йому квартири є способом який відповідає усуненню перешкод у користуванні житлом, оскільки [PERSON] незаконно користується його часткою квартири на підставі незаконно укладеного договору оренди на всю площу квартири. Він позбавлений права користуватися належною йому власністю та не має ключів від нових вхідних замків до квартири. Крім того, строк дії оспорюваного договору оренди закінчувався 07.09.2018 р., однак відповідач [PERSON] продовжує проживати у належній йому квартирі посилаючись на даний договір оренди, тому він вважає, що договір оренди між відповідачами був автоматично пролонгований і діє по сьогоднішній день. Ухвалою суду від 27.02.2020 року відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, роз`яснено позивачу, відповідачам та третій особі порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання (а.с. 50, 51). Відповідачам був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали з доданими процесуальними документами для подання відзиву на позовну заяву, третій особі встановлено п`ятиденний строк з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження для подання пояснень щодо позову, а щодо відзиву - протягом десяти днів із дня його отримання. 24.03.2020 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог з посиланням на їх необгрунтованість та безпідставність, зазначено, що на його ім`я державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2018 р. про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/12 частин квартири [ADDRESS] . Після отримання свідоцтва 19.01.2019 р. він уклав зі [PERSON] договір дарування частини квартири, яку отримав у спадщину. Постановою Київського апеляційного суду від 23.01.2019 р., яка залишена без змін постановою Касаційного цивільного суду від 21.10.2019 р., частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2018 р. скасовано та ухвалене нове, яким у задоволенні позову відмовлено через неналежного відповідача по справі. На даний час у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за його позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. 24.01.2018 р. він, як спадкоємець першої черги, подав заяву про прийняття спадщини, після чого виявилося, що його батько [PERSON] за життя склав заповіт 18.03.2015 р., яким заповів позивачу [PERSON] все своє майно. Довідавшись про наявність заповіту на користь позивача, а також достовірно знаючи, що він (відповідач) являється єдиним спадкоємцем за заповітом частини квартири після смерті своєї матері, він за домовленістю зі [PERSON] , тобто за згодою позивача, уклав договір оренди квартири, розмір орендної плати складав 7 000 грн. Договір оренди був укладений саме у березні 2018 р. до вересня 2018 р. Вказана у договорі оренди дата 2017 рік є опискою, так як на той час його батько був ще живий та проживав у вказаній квартирі. Те, що договір був укладений саме зі згоди позивача свідчить також те, що позивач отримував половину коштів орендної плати. Кілька місяців коли позивач перебував у Києві, вказані кошти він передавав йому готівкою, а останні два місяці за проханням [PERSON] кошти він перераховував на банківську картку ПриватБанку позивача. Станом на час звернення з цим позовом до суду оскаржуваний договір оренди втратив свою чинність, так як строк його дії встановлено до 07.09.2018 р. Нового договору про оренду він не підписував. Договір оренди від 04.03.2018 р. повністю відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, був укладений за згодою позивача [PERSON] , на даний час строк дії договору закінчився, тому не відповідають дійсності твердження позивача про те, що він уклав договір оренди всупереч інтересам позивача, позбавив його можливості користуватися та розпоряджатися належною останньому власністю. Він не являється співвласником квартири [ADDRESS] , строк дії попереднього договору оренди квартири закінчився, тому йому не відомо чи на даний час проживає [PERSON] у вказаній квартирі (а.с. 80-87). Ухвалою суду від 26.05.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про прийняття до розгляду заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 115, 116). 17.06.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, зазначив, що не дивлячись на те, що йому належить більша частка у квартирі [ADDRESS] , відповідач [PERSON] без його згоди уклав договір оренди на всю квартиру з [PERSON] , яка без належних правових підстав продовжує проживати в даній квартирі, чим порушується його право власності на частку вказаної квартири, якою він не може користуватись. Жодної усної домовленості між ним та [PERSON] про здачу квартири в оренду не існувало, він не надавав будь-якої згоди щодо підписання та укладення договору оренди на належну йому частку в квартирі, твердження відповідача про існування між ними домовленостей про задачу квартири в оренду є надуманими та не підтверджені належними і допустимими доказами. Особовий рахунок на квартиру оформлено на його ім`я, тому з відповідачем [PERSON] існувала усна домовленість про оплату з боку останнього комунальних послуг за квартиру шляхом переказу відповідних сум на його (позивача) банківську картку, які в подальшому сплачувались відповідачем, як співвласником квартири, з призначенням платежу «квартплата за серпень», «переказ особових коштів». Грошових коштів від відповідача готівкою він ніколи не отримував, з ним не зустрічався, коштів за оренду [PERSON] йому не сплачував. Договір оренди було укладено в березні 2018 р., тобто в період коли відповідач взагалі не був співвласником квартири (а.с. 125-133). Ухвалою суду від 24.06.2020 року задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів від Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві (а.с. 158, 159). Ухвалою суду від 03.08.2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.10.2020 року (а.с. 166, 167). 13.08.2020 р. до суду на виконання ухвали суду про витребування доказів від Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві надійшли матеріали ЖЄО № 86783 від 02.12.2019 р. про результати розгляду звернення громадян за заявою [PERSON] (а.с. 176-185). 16.10.2020 р. надійшла електронною поштою заява третьої особи [PERSON] з проханням не закінчувати підготовче засідання у її відсутності до закінчення карантину і відкриття кордонів між Францією та Україною, у заяві третя особа зазначила, що на даний час вона проживає у Французькій Республіці, не має можливості перетнути державний кордон України, просить відкласти розгляд справи у зв`язку із запровадженням в Україні до 31.10.2020 року карантину через спалах короновірусу (а.с. 193). 19.10.2020 р. відповідачем [PERSON] була подана суду заява з проханням відкласти розгляд справи на іншу дату через погіршення 19.10.2020 р. стану його здоров`я з симптомами ковід-19, через що він вернувся до лікаря з метою подальшого лікування (а.с. 195). В судовому засіданні 20.10.2020 р. з урахуванням поданих заяв відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] судом була оголошена перерва до 30.11.2020 р. для повторного виклику учасників справи. В судове засідання позивач, відповідачі та третя особа не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про причину неявки відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] не повідомили. Від представника позивача [PERSON] до суду надійшла заява з проханням розглянути справу без його участі, у заяві зазначив, що вимоги викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив підтримує в повному обсязі, просить задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] подав заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із запровадженням в Україні до 31.07.2020 р. карантину через спалах у світі короновірусу, зазначив, що стан його здоров`я не дозволяє бути присутнім в судовому засіданні або приймати участь в режимі відеоконференції. При цьому будь яких доказів на підтвердження свого стану здоров`я відповідачем [PERSON] суду не надано. Суд також враховує, що відповідач [PERSON] на кожне призначене судове засідання подавав заяви про відкладення розгляду справи через запровадження карантину (а.с. 60, 109, 147, 162, 195), натомість не був позбавлений можливості направити до суду представника для захисту своїх інтересів або приймати участь під час розгляду справи у режимі відеоконференції, тому беручи до уваги визначені процесуальним законом строки розгляду справи, а також враховуючи, що відповідачем не надано жодних документів на підтвердження стану здоров`я, що спричинило неможливість явки до суду, суд визнає причини неявки відповідача неповажними та вважає за можливе провести судове засідання без участі відповідача з урахуванням поданого ним відзиву на позов. Відповідач [PERSON] відзив на позов не подала. Вся поштова кореспонденція з процесуальними документами, яка надсилалась на адресу відповідача [PERSON] була повернута без вручення з довідками Укрпошти за закінчення терміну зберігання. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Третя особа по справі [PERSON] своїх пояснень щодо позову не надала. Відповідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З урахуванням зазначеного суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача, відповідачів та третьої особи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно положень частини 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. За відомостями з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.02.2019 р., від 21.11.2019 року, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності трьом особам, а саме: позивач [PERSON] є власником Ѕ частини квартири на підставі договору довічного утримання від 27.04.2017 р., укладеного зі [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2-208; третя особа по справі [PERSON] є власником 5/12 часток квартири на підставі договору дарування від 19.01.2019 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернявською Н.Ю., зареєстрованого у реєстрі за № 144; решта 1/12 частки квартири зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданим державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Конончук Т.В., зареєстрованим у реєстрі за № 2-784 (а.с. 28-34, копія договору довічного утримання (догляду) - а.с. 25-27). За повідомленням позивача та відповідача [PERSON] , [PERSON] помер у грудні 2017 р. Між відповідачами був укладений Договір оренди житлового приміщення датований 04 березня 2017 року, за умовами якого орендодавець [PERSON] передав орендатору [PERSON] в тимчасове платне користування до 07.09.2018 р. житлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить орендодавцю на підставі заповіту від 07.10.2004 року; розмір щомісячної орендної плати складає 7 000 грн. (далі - договір оренди, а.с. 11-13). Суд приймає до уваги пояснення відповідача [PERSON] про те, що фактично договір оренди був укладений 04.03.2018 року, а не 04.03.2017 року, як зазначено у договорі, оскільки обставини наявності допущення описки у даті укладення спірного правочину підтверджуються пунктом 2.2.1 договору, відповідно якого орендатор зобов`язувався передати квартиру по акту прийому-передачі житлового приміщення до 07.03.2018 року (а.с. 11). Разом з тим, у відзиві на позов відповідач [PERSON] зазначає, що він отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [INFO] його матері [PERSON] на 5/12 частин квартири [ADDRESS] , яке було видане державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2018 року, та після отримання свідоцтва він 19.01.2019 р. уклав зі [PERSON] договір дарування частини квартири, яку отримав у спадщину. Отже, на дату укладення договору оренди - станом на 04.03.2018 року право власності за відповідачем [PERSON] на об`єкт оренди зареєстроване не було. За приписами частини 1 ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Оскільки станом на момент укладення договору оренди відповідач [PERSON] не являвся власником (співвласником) квартири [ADDRESS] , вказаний правочин між відповідачами був укладений неправомірно. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним, і настання певних юридичних наслідків. Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Позивач є власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] з 27.04.2017 р. (а.с. 29). Як стверджує позивач, він не уповноважував відповідача [PERSON] на укладення договору оренди квартири та своєї згоди щодо цього не надавав. У спростування вимог позову відповідач [PERSON] посилається на те, що позивач отримував від нього половину коштів орендної плати, при цьому надав виписку АТ КБ «Приватбанк» та квитанції ПриватБанку. Однак до вказаних доказів суд відноситься критично, оскільки факт отримання грошових коштів за договором оренди позивачем заперечується, до того ж з виписки по рахунку та квитанції ПриватБанку від 19.09.2018 р. вбачається, що відповідач [PERSON] 19.09.2018 р. переказував кошти [PERSON] в сумі 3 500 грн. з призначенням платежу: квартплата за серпень (а.с. 83, 86); у квитанції ПриватБанку від 17.08.2018 р. на суму 3500 грн. зазначено про переказ особистих коштів (а.с. 85, 87). При цьому позивач вказав, що ці кошти відповідач [PERSON] надавав йому після реєстрації ним права власності на спадкове майно, як квартплату за частку квартири відповідача, оскільки особовий рахунок на квартиру був оформлений на ім`я позивача, на підтвердження чого надано лист ЖБК «Дніпро» від 11.06.2020 року (а.с. 138). У вказаному листі Житлово-будівельного кооперативу «Дніпро» від 11.06.2020 року № 110620/1повідомлено про те, що в квартирі [ADDRESS] з 12.01.1999 р. був зареєстрований та був співвласником цієї квартири разом зі своєю дружиною [PERSON] , по проханню якого з квітня 2017 р. особовий рахунок по квартирі був перереєстрований на його онука [PERSON] і з цього часу комунальні платежі приходили від [PERSON] . З листопада 2018 р. особовий рахунок квартири 69 оформлений на прізвище [PERSON] , так як були надані документи про наявність судового процесу по розподілу спадщини між спадкоємцями [PERSON] і [PERSON] , з листопада 2018 р. комунальні платежі почали приходити від [PERSON] , договір оренди на квартиру [NUMBER] наданий не був та не був зареєстрований в ЖБК «Дніпро» (а.с. 138). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Відповідно положень частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно частин 1, 2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Отже, судом встановлено, що договір оренди відповідачем [PERSON] був укладений без домовленості з позивачем та без згоди останнього на укладення такого договору, також на час укладення спірного правочину відповідач не являвся власником квартири, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині визнання недійсним договору оренди знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, тому підлягають задоволенню. В частині позовних вимог про виселення суд враховує наступні обставини. 02.12.2019 р. позивач звертався до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві з повідомленням про те, що 02.12.2019 р. за адресою [ADDRESS] він виявив проживання сторонніх осіб (а.с. 178). Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, за заявою позивача 02.02.2019 р. було зареєстроване кримінальне провадження за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України (а.с. 14). З матеріалів Дніпровського УП ГУНП України у м. Києві про результати розгляду звернення громадян, зареєстрованих в ЖЄО за № 86783 від 02.12.2019 р., убачається, що 02.12.2019 р. позивач звертався до правоохоронних органів з повідомленнями проте, що він не може потрапити до квартири [ADDRESS] та про виявлення ним 02.12.2019 р. незаконного проживання у квартирі невідомої особи. Відповідно письмових пояснень співробітнику поліції гр. Яритика О.Н. , останній 02.12.2019 р. прийшов разом зі своїм хресником [PERSON] до квартири [ADDRESS] , двері якої позивач своїм ключем відкрити не міг, на стук двері їм ніхто не відчинив, після цього вони вийшли на вулицю та побачили, що у квартирі горить світло, та викликали працівників поліції. 02.12.2019 р. відповідач [PERSON] співробітнику поліції надавала письмові пояснення, у яких зазначала, що з 07.03.2018 р. вона проживає за адресою: [ADDRESS] на підставі договору оренди, який уклала із [PERSON] , за словами якого і наданими документами - власником вказаної квартири (а.с. 176-185). Відповідач на адреси відповідачів 31.01.2019 р. надсилав претензії про припинення порушення його прав та інтересів і виселення з квартири (а.с. 15, 16, 17, 23, 24), також надсилав претензії від 23.12.2019 року на адреси відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] (а.с. 18, 19, 20, 21, 22). За повідомленням позивача відповіді на вказані претензії він не отримав. За приписами статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, які кореспондуються з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів серед іншого можуть бути визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення (частина 2 ст. 16 ЦК України). За нормою ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Посилання відповідача [PERSON] на те, що договір оренди втратив свою чинність 07.09.2018 року, так як в подальшому не продовжувався, не можуть бути прийняті до уваги, як підстава для відмови у позові, оскільки строк дії договору не змінює правову природу спірних правовідносин щодо визнання договору недійсним, до того ж відповідач [PERSON] після вказаної дати станом на 02.12.2019 р. продовжувала проживати в орендованій квартирі. Пунктом 2.5.11 укладеного між відповідачами договором оренди обумовлено, що по закінченню строку дії договору орендатор зобов`язана звільнити та здати квартиру і майно орендодавцю в справному стані з урахуванням нормального фізичного зносу згідно акту здачі житлового приміщення (Додаток 2 Договору). Отже, судом встановлено, що позивач, як співвласник квартири [ADDRESS] , не має доступу до належного йому на праві спільної часткової власності житла, ключів від вхідних дверей квартири не має, частки у праві спільної власності між учасниками справи в натурі не виділялись та право користування квартирою відповідно до часток у власності не встановлювалось, жодних доказів про передачу житла та виселення з вказаної квартири відповідача [PERSON] відповідачами та третьою особою суду не надано, у зв`язку з чим суд вважає, що позовні вимоги при виселення відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS] , які є похідними від позовних вимог при визнання недійсним договору оренди, підлягають задоволенню. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У порядку ч. 1 ст. 141 ЦПК України із [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачений позивачем в дохід держави судовий збір у розмірі по 840 грн. 80 коп. із кожного з відповідачів.

Outcome: approved