Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про тлумачення заповіту, складеного [PERSON] , посвідченого 28 вересня 2013 року державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Дорофеєвою Тетяною Михайлівною, зареєстрований за реєстровим номером № 4-505, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] [PERSON] , [INFO] , уродженка села Сандиктав, Цілиноградської області, Казахстан, податковий номер [NUMBER] , що мешкала за адресою: [ADDRESS] , зробила заповіт про те, що на випадок її смерті вона робить таке розпорядження: із належного їй майна, належну їй частину квартири [ADDRESS] , заповідає [PERSON] , [INFO] , а у разі коли він помре раніше за неї, або не прийме спадщину, вказане вище майно, вона заповідає [PERSON] , [INFO] . Аналогічний за змістом заповіт, того ж самого дня, одночасно з [PERSON] , зробив і її чоловік - [PERSON] , [INFO] (заповіт від 28 вересня 2013 року, зареєстрований у реєстрі за № 4-505). Зазначену вище квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] , придбали 07 квітня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу, і згідно з цим договором квартира належала їм на праві спільної часткової власності - у рівних частинах, по 1/2 частині кожному. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] , у своїх заповітах, аналогічного змісту та складених у один день, заповідаючи кожен свою частину квартири одне одному, як подружжю та іншому співвласнику, скористалися також передбаченим ст. 1244 Цивільного кодексу України правом та визначили спадкоємцем іншу особу, у випадку смерті або не прийняття спадщини ними, як спадкоємцями, зазначеними у заповіті першими. Тобто, [PERSON] та [PERSON] зробили підпризначення спадкоємця - таким спадкоємцем вони обоє визначили одну і ту ж особу - [PERSON] . Позивач вважає, що виходячи зі змістів згаданих заповітів, [PERSON] та [PERSON] , виявили свою волю, в частині визначення його, як кінцевого спадкоємця належного їм спільного майна - квартири за адресою: [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] , 1938 року народження. Після його смерті належну йому частину квартири, згідно із заповітом [PERSON] , успадкувала [PERSON] , і 25 липня 2014 року, державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Відповідно, [PERSON] , успадкувавши частину квартири [PERSON] , стала власником цілої квартири. [INFO] [PERSON] померла. Позивач звернувся до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом. Згідно з листом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори №9/02-14 від 08 січня 2020 року, за матеріалами спадкової справи №631/2019, спадкоємцями [PERSON] є: [PERSON] - за заповітом на квартиру [ADDRESS] та [PERSON] - за заповітом на грошовий вклад у ПАТ «Державний Ощадний банк України» міста Києва. Проте, згідно з відповіддю Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори №110/02-14 від 22 січня 2020 року, наданої на адвокатський запит, державний нотаріус Дорофеєва Тетяна Михайлівна повідомила наступне: «Відносно наявності документів у спадковій справі для подальшої видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , яка належала померлій [PERSON] , звертаю Вашу увагу на неможливість видачі вищезазначеного свідоцтва на квартиру в цілому. Виходячи з Вашого запиту, пояснюю, що за заповітом, складеним [PERSON] при її житті, йдеться про частину вищезгаданої квартири, яка їй належала при житті її чоловіка. Однак, на день смерті [PERSON] , нею вже була успадкована частина квартири її померлого чоловіка, внаслідок чого квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , стала належати [PERSON] цілком. Таким чином, відповідаючи на Ваш запит стосовно успадкування [PERSON] , інтереси якого Ви представляєте, цілої квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , - не можливо без відповідного рішення суду про тлумачення заповіту по факту належності цілої квартири на момент смерті [PERSON] ». Позивач зазначає, що як спадкоємець померлої [PERSON] за заповітом, своєчасно звернувся до державного нотаріуса Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою при прийняття спадщини та за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно - квартиру за адресою [ADDRESS] . Разом із тим, Позивач не може реалізувати своє право, передбачене ч. 1 ст. 1298 Цивільного кодексу України, на отримання свідоцтва про право на спадщину на вказану квартиру у зв`язку з вимогою державного нотаріуса надати рішення суду про тлумачення заповіту [PERSON] . Указані обставини спонукали Позивача звернутися до суду за захистом такого свого права з позовом про тлумачення заповіту згідно зі стст. 213, 1256 Цивільного кодексу України. В обґрунтування своїх позовних вимог, [PERSON] зазначає наступне. Державний нотаріус Дорофеєва Тетяна Михайлівна у відповіді № 110/02-14 від 22 січня 2020 року повідомила, що станом на час смерті [PERSON] належала на праві власності квартира вцілому, а у заповіті зазначено, що вона заповідає позивачу «належну їй частину квартири». А тому заповіт вимагає тлумачення на предмет того, яке саме майно заповідала [PERSON] спадкоємцю [PERSON] . Позивач вважає, що заповіт [PERSON] цілком очевидний. Воля [PERSON] , як спадкодавця виражається в переданні в спадок позивачу права власності на квартиру [ADDRESS] , безвідносно до розміру її частки у власності на цю квартиру станом на час її смерті. Тобто спадкодавець [PERSON] виразила волю передати в спадок [PERSON] або 1/2 частину квартири (за умови, якщо станом на час її смерті їй належатиме саме така частина, її чоловік [PERSON] буде живий, але не прийме її спадщину), або цілу квартиру (в тому разі, якщо станом на час смерті [PERSON] їй належатиме ціла квартира в зв`язку з тим, що вона пережила свого чоловіка [PERSON] і успадкувала належну йому 1/2 частину квартири). Як зазначено у заповіті [PERSON] , вона заповіла своє майно, у вигляді квартири, чоловіку [PERSON] , а підпризначила спадкоємцем - [PERSON] . При цьому, у заповіті воля спадкодавця сформульована так - «…належну мені на праві приватної власності частину квартири [ADDRESS] ». Отже, в заповіті [PERSON] не зазначила, що вона заповідає квартиру [PERSON] у певній, конкретній, визначеній частині (саме 1/2 чи 1/3 або 1/4, тощо), оскільки спадкодавець мала на увазі саме ту частину квартиру, яка буде їй належати на час настання її смерті - спрогнозувати який саме розмір частки у власності на квартиру буде належати [PERSON] на день смерті вона, вочевидь, не могла, це могла бути як 1/2 частина, так і менше, або більше. Тому й було обрано формулювання в заповіті «… належну на праві власності частину квартири», без вказівки розміру частини. Указаний висновок цілком узгоджується з приписами ст. 1218 Цивільного кодексу України, згідно з якою до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Крім того, позивач зазначає, що згідно з п. 3.2. Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року за №55, право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5, тощо). При цьому вказані в правовстановлювальних документах розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю. Отже, одиниця - це частка в об`єкті нерухомого майна, яка виражається в цілому об`єкті (тобто частка у власності на об`єкт нерухомого майна особи, яка є одноосібним власником, становить одиницю). Крім того, слід додатково врахувати й зміст заповіту [PERSON] , який склав заповіт одночасно зі своєю дружиною - [PERSON] і його заповіт за змістом аналогічний заповіту [PERSON] . Так, [PERSON] так само заповів свою частину квартиру дружині [PERSON] , підпризначивши кінцевим спадкоємцем [PERSON] . Тож цілком очевидно, що за життя обидва співвласники квартири за адресою: [ADDRESS] чітко, зрозуміло та однозначно висловили свою волю щодо [PERSON] , як спадкоємця їх майна і особи, яка стане власником цілої квартири після смерті їх обох - [PERSON] та [PERSON] . Проте державний нотаріус Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори подібним чином заповіт [PERSON] не сприймає і без тлумачення судом заповіту відмовляє спадкоємцю [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на цілу квартиру. Зазначене унеможливлює видачу позивачу свідоцтва про право власності в порядку спадкування за заповітом, що є підставою звернення позивача з даним позовом в судовому порядку. Позивач вважає, що з метою захисту його права на одержання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру за адресою: [ADDRESS] , заповіт [PERSON] , складений нею 28 вересня 2013 року, підлягає тлумаченню судом і його зміст у частині обсягу майна, яке [PERSON] заповіла позивачу, слід тлумачити таким чином: згідно із заповітом від 28 вересня 2013 року [PERSON] заповіла [PERSON] ту частину квартири, яка належатиме їй на момент її смерті, безвідносно до конкретного розміру її частки у власності на час її смерті, й така частина може виражатися в одиниці, тобто в цілій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача - адвокат Купрієнко Володимир Миколайович в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, однак надав суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить провести розгляд справи за його відсутності. Київською міською радою (відповідач 1) явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечено, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомляли. [PERSON] (відповідач 2), в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, однак надав суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить провести розгляд справи за його відсутності. Третьою особою - Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою, явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечено, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином, однак надіслали до суду заяву, відповідно до якої просять провести розгляд справи за їх відсутності. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором) ч. 1 ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України). У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємством визнається перехід майна спадкодавця в разі його смерті до іншої особи - спадкоємцю у порядку передбаченому законодавством. Спадкоємець може прийняти спадщину за заповітом або за законом. У випадку, коли спадкодавець склав заповіт, - до спадщини закликаються спадкоємці за заповітом. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. У статті 67 Закону України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року № 3425-12 встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину. Письмова заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відповідно до статті 1256 Цивільного кодексу України, тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Відповідно до ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на приписи ст. 1256 ЦК України заповіт так само може бути тлумачений судом відповідно до ст. 213 ЦК України. Тлумачення заповіту являє собою інтелектуально-розумовий процес, спрямований на з`ясування змісту заповіту як одностороннього правочину, з тексту якого неможливо встановити справжню волю заповідача. Тлумачення полягає в усуненні нечітких, подвійних формулювань у заповіті і подоланні таким чином прогалин у реалізації волі заповідача. Слід зауважити, що тлумачення заповіту судом не повинно змінювати суть волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може приймати на себе права власника щодо розпорядження своїм майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті (оголошення померлим). Тому суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту. Останнє має наслідком спотворення волі заповідача. Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Як визначено в статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності,

Outcome: approved