Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду про стягнення з відповідача заборгованості за договором «Про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги» від 21.09.2017 року за №21092017 у сумі 800 000,00 грн. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 21.09.2017 року він з відповідачем уклали договір про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги, відповідно до умов якого відповідач зобов`язувався повернути позивачу грошові кошти до 21.09.2019 року. Згідно умов вищезазначеного договору 21.09.2017 року позивач передав, а відповідач прийняв в борг грошові кошти в сумі 800 000,00 грн. Станом на 18.09.2020 року відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем належним чином не виконав, борг не повернув, у зв`язку з чим у нього існує заборгованість в сумі 800 000,00 грн., яку позивач просить стягнути. Ухвалою від 08.10.2020 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання на 19.01.2021 року. 15.01.2021 року на адресу суду від представника позивача - адвоката Ферлій А.А. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в зв`язку з введенням в Україні карантину. Слухання справи відкладено на 11.03.2021 року. Представник позивача - адвокат Ферлій А.А. надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача - адвокат Шередека С.М. надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнає в повному обсязі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст.223 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 21 вересня 2017 року позивач з відповідачем уклали договір про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги №21092017, відповідно до умов якого відповідач зобов`язувався повернути позивачу грошові кошти протягом двох років з дня отримання або за вимогою позичальника. Згідно умов вищезазначеного договору 21 вересня 2017 року позивач передав, а відповідач прийняв в борг грошові кошти в сумі 800 000,00 грн, що підтверджується відповідним платіжним дорученням. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Станом на день звернення до суду відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем належним чином не виконав та борг не повернув. Таким чином з нього підлягає стягненню за договором про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 21.09.2017 року борг в сумі 800 000,00 грн. За такого, аналізуючи встановлені обставини, враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги, суд дійшов висновку про задоволення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті на підставі ч.1 ст.142 ЦПК України позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, що становить 4000,00 грн. (8000,00 грн. х 50%). Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути на відшкодування його витрат по сплаті судового збору 4000,00 грн. На підставі викладеного, ст. 525, 526, 527, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: approved