Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Житомирського обласного відділення виконавчої дирекції про визнання наказу №124-к від 13.07.2016 року таким, що не відповідає чинному законодавству України. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 06.06.2016 року його було прийнято на роботу в установу відповідача на посаду начальника відділу соціальних послуг на період тимчасової відсутності з незясованих причин постійного працівника [PERSON] 13.07.2016 року позивач не був допущений до роботи та в порушення ч. 2 ст. 47 КЗпП України у день звільнення не отримав наказу про звільнення. 16.12.2016 року [PERSON] звернувся із заявою до відповідача та листом від 04.01.2017 року за № 03-27-10 отримав копію трудової книжки і довідку про заробітну плату. Листом від 18.01.2017 року позивач отримав копію наказу в якому зазначено, що підставою звільнення є закінчення трудового договору згідно п. 21 ст. 36 КЗпП України. Однак, позивач вважає дане формулювання підстав звільнення таким, що не відповідає чинному законодавству, оскільки закінчення трудового договору регулюється п.п. 2 і 3 ст. 23 КЗпП України. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представники відповідача в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову вказали на його безпідставність та зазначили, що позивачем пропущений строк для звернення до суду з позовом, тому просили відмовити у його задоволенні. Заслухавши позивача, представника позивача, представників відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їхсукупності, судом встановлено наступне. Наказом Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Житомирського обласного відділення виконавчої дирекції № 15-к від 06.06.2016 року [PERSON] прийнято з 06.06.2016 року тимчасово виконувати обовязки начальника відділу соціальних послуг виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на період тимчасової відсутності з незясованих причин постійного працівника [PERSON] (а.с. 4). Наказом Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Житомирського обласного відділення виконавчої дирекції № 124-к від 13.07.2016 року [PERSON] звільнено з посади тимчасово виконуючого обовязки начальника відділу соціальних послуг виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності 13.07.2016 року у звязку із закінченням строку трудового договору згідно п.2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 9). З даним наказом позивач був ознайомлений особисто 18.07.2016 року, що підтверджується його підписом в наказі. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ст.. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Так, з матеріалів справи вбачається, що з наказом про звільнення позивач був ознайомлений особисто 18.07.2016 року, однак звернувся до суду із даним позовом лише 09.02.2017 року, пропустивши строки звернення встановлені КЗпП України, що є підставою відмови у задоволенні позову. Позивачем не зазначено причин поважності пропуску строку, судом не встановлено. Твердження позивача, що копію наказу він отримав лише 18.01.2017 року, у звязку з чим не порушив строків звернення до суду, не береться судом до уваги, оскільки про оспорюваний наказ позивачу було відомо в день його підписання. Також слід зазначити, що згідно ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. З наказу № 15-к від 06.06.2016 року вбачається, що [PERSON] був прийнятий на роботу на підставі власної заяви на період тимчасової відсутності основного працівника, тобто фактично між сторонами був укладений строковий трудовий договір. Зважаючи на те, що позивач [PERSON] свою заяву від 06.06.2016 року не відкликав та про незгоду з терміном дії трудового договору не повідомив, тому суд вважає, що сторонами було погоджено строк дії трудового договору. Оскільки, наказ Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Житомирського обласного відділення виконавчої дирекції № 15-к від 06.06.2016 року про прийняття [PERSON] тимчасово виконувати обовязки начальника відділу соціальних послуг виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на період тимчасової відсутності з незясованих причин постійного працівника [PERSON] не визнано недійсним, в передбаченому законом порядку, тому звільнення позивача у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є законним, а позов [PERSON] суд вважає необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed