Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Західінкомбанк» про захист честі, гідності і ділової репутації та її спростування. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є депутатом Луцької міської ради 6 скликання і 25.12.2013 року під час пленарного засідання 51 сесії Луцької міської ради [PERSON] із посиланням на довідку, видану ПАТ «Західінкомбанк» публічно повідомила: «згідно довідки, яку сьогодні принесли представники Західінкомбанку, яку мали віддати [PERSON]... [PERSON].. працював протягом 2009-2010 року, кілька місяців, помічником тимчасового адміністратора... Наслідком діяльності [PERSON] стало ускладнення повернення банку існуючої кредитної заборгованості боржників братів [PERSON] і [PERSON], а також підконтрольних їх юридичних осіб Пластіком, Волинська інвестиційна група, Волиньметбуд, Промбуд-6...» Вказує, що поширена [PERSON] інформація викликала значний суспільний резонанс. Дану інформацію було доведена до відома більш як 300 тис.громадян, оскільки виступ транслювався в прямому ефірі ТРК «Аверс» та в повторі, в залі пленарних засідань велись аудиозапис та он-лайн трансляція, в самій залі пленарних засідань Луцької міської ради було багато людей. Зазначає, що поширена [PERSON] інформація є недостовірною та такою, що ганьбить його честь, гідність і ділову репутацію, ставить під сумнів його професійні здібності, вказує на зловживання професійними правами та довірою клієнта, а тому негативно впливає на його особисті немайнові права. В зв'язку з чим, просить суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію інформацію поширену 25 грудня 2013 року [PERSON] під час пленарного засідання 51 сесії Луцької міської ради, а саме: «Наслідком діяльності [PERSON] стало ускладнення повернення банку існуючої кредитної заборгованості боржників братів [PERSON] і [PERSON], а також підконтрольних їх юридичних осіб Пластиком, Волинська інвестиційна група, Волиньметбуд, Промбуд-6...». Зобов'язати ПАТ «Західінкомбанк» спростувати зазначену недостовірну інформацію шляхом зобов'язання ПАТ «Західінкомбанк» через свого повноважного представника оголосити на початку найближчого пленарного засідання Луцької міської ради текст спростування наступного змісту: «СПРОСТУВАННЯ. 25 грудня 2013 року [PERSON] із посиланням на довідку одержану в ПАТ «Західінкомбанк» було поширено недостовірну інформацію стосовно депутата Луцької міської ради [PERSON]. Зокрема такою, що не відповідає дійсності є інформація «Наслідком діяльності [PERSON] стало ускладнення повернення банку існуючої кредитної заборгованості боржників братів [PERSON] і [PERSON], а також підконтрольних їх юридичних осіб Пластиком, Волинська інвестиційна група, Волиньметбуд, Промбуд-б...». Зазначена інформація є недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права депутата Луцької міської ради [PERSON] на повагу до її гідності та честі, недоторканність її ділової репутації, що підтверджується рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області. ПАТ «Західінкомбанк» повідомляє, що не має будь-яких претензій, зауважень чи вимог до роботи [PERSON], що була виконана ним на посаді помічника тимчасового адміністратора ПАТ «Західінкомбанк», зокрема, робота [PERSON] не погіршувала прав банківської установи та не призводила до виникнення матеріальних збитків. Ухвалою суду від 03.04.2014 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено [PERSON]. Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримав з підстав викладених у ній, просив позов задовольнити. Представники відповідачів позов не визнали з підстав, викладених у письмових запереченнях. Просили відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. ст. 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Зі змісту цієї норми випливає, що свобода слова, преси, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Аналіз національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб. Відповідно до ст. 34 Конституції України кжному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Статтями 28, 32 Конституції гарантується кожному право на повагу до його гідності, на судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи , а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, яка порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до п. 19 вказаної Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини сфера для обмеження політичних висловлювань чи дебатів щодо питань, які становлять загальний інтерес, є дуже малою відповідно до частини 2 статті 10 Конвенції (для прикладу, рішення у справі Лінгенс проти Австрії, 1986 р. та Кастелз проти Іспанії, 1992 р.). Ця свобода підпадає під обмеження, викладені в статті 10 частині 2 Конвенції, які, проте, мають тлумачитися однозначно. Необхідність будь-якого обмеження має бути переконливо встановлена. Критерій «необхідності в демократичному суспільстві» вимагає встановлення того, чи відповідало «втручання», яке оскаржується, «нагальній суспільній необхідності», чи було це втручання пропорційним законній меті, яку воно переслідувало та чи були доводи, надані національними органами на виправдання втручання, відповідними і достатніми (рішення у справі Санді Таймс до Великобританії 1979 р.). При визначенні існування такої «необхідності» та при обранні засобів в цьому зв'язку органи державної влади наділені певною свободою розсуду. Проте ця свобода розсуду не є необмеженою - вона має бути відповідною до застосованих обмежень з правом на свободу вираження поглядів, що захищається статтею 10 Конвенції. При цьому, як слідує з практики Європейського суду з прав людини, сформульованій, зокрема, в рішеннях у справах Лінгенс проти Австрії, 1986 р. та Обершлік проти Австрії 1997 р., межі припустимої критики є більш широкими по відношенню до політичного діяча, аніж до приватної особи. Політичний діяч неминуче та свідомо виставляє себе, свої слова та вчинки на прискіпливий розгляд як журналістів, так і широкої громадськості. А тому, зважаючи, що позивач у згадуваний період працював помічником тимчасового адміністратора ПАТ «Західінкомбанк», тобто виступав як посадова особа і викладені у виступі [PERSON] 25.12.2013 року під час пленарного засідання 51 сесії Луцької міської ради оціночні судження та критична оцінка певних фактів і недоліків в його роботі не принижує честь, гідність і ділову репутацію, а тому в задоволенні позові слід відмовити. Крім того, як вбачається з матеріалів справи ПАТ «Західінкомбанк» своїм листом №3764-09 від 20.11.2013 року надав інформацію Луцькій міській раді про найбільших боржників банку, в якому значиться прізвище позивача як особи, яка була засновником одного з найбільших боржників банку - ТзОВ «Волинська інвестиційна група» (а.с. ) Аналогічний лист був надісланий ПАТ «Західінкомбанк» на ім'я заступника голови постійної комісії міської ради з питань дотримання прав людини, законності, боротьби зі злочинністю, депутатської діяльності, етики та регламенту за №3747-19 від 15.11.2013 року (а.с. ). Отже, викладене свідчить про відсутність підстав для відповідальності ПАТ «Західінкомбанк», так як суду не представлено беззаперечних доказів виступу [PERSON] завдяки інформації наданої працівниками банку, з чим погодився й сам позивач, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. При цьому, копія довідки на яку посилається відповідач [PERSON] і яка адресована Луцькій міській раді, не підписана посадовою особою ПАТ «Західінкомбанк» та до вказаного органу місцевого самоврядування не надходила і тому не може слугувати належним та допустимим доказом поширення такої інформації. Інші доводи позивача також не спростовують висновків суду. Таким чином дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed