Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики в сумі 500 Євро та проценти 105 Євро. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 03 березня 2020 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно якго відповідач взяв у борг грошові кошти в сумі 150 Євро та зобов`язався їх повернути до 25 квітня 2020 року. Окрім того, 24 березня 2020 року відповідачем у позивача було взято у борг ще 350 Євро під 2 % в місяць та зобов`язався повернути їх до 01 квітня 2021 року. Факт отримання грошових коштів підтверджується розписками, які він написав власноруч. В строки, які встановлені в розписках, відповідач суми боргу не повернув. На неодноразові звернення позивача до відповідача про повернення коштів реагування не було. У зв`язку з чим, позивач звернувся у суд, з метою захисту порушеного права. Ухвалою суду від 14 липня 2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомлення про врушення поштового відправлення (а.с. 26), відзив на позову заяву не подав, заяв та клопотань від нього не надходило. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи в заочному порядку, на підставі документів та доказів, що є в матеріалах справи про права та взаємовідносини сторін, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 03 березня 2020 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 150 Євро, строк до повернення 25 квітня 2020 року, що підтверджено їх підписами у складеній борговій розписці (а.с. 6). Згідно боргової розписки від 24 березня 2020 року [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 350 Євро під 2 % в місяць, строком до 01 квітня 2021 року, що підтверджено їх підписами (а.с. 7). Відповідно до ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні(позичальникові) грошові кошти, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2 ст.\~1046\~ЦК України проголошує, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст.\~1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч.1\~ст.1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. Свої зобов`язання за договорами позики позивач виконав в повному обсязі, надав грошові кошти відповідачу, а останній отримав кошти, що підтверджується підписами відповідача у розписках (а.с. 6,7). Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІ1 «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. За правилами ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідачем не спростовано як факту отримання коштів, так і розміру позики, яка становить 500 Євро, а тому саме дану суму суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача. Щодо стягнення 2 % місячних від суми 350 Євро, в розмірі 105 Євро, що становить 350 X 2% місячних X 15 повних місяців = 105 Євро проценти за користування коштами, які обумовлені розпискою про отримання коштів від 24 березня 2020 року, тому суд бере до уваги розрахунок позивача, який не заперечується відповідачем у будь-який спосіб. Відповідно до вимог частини першої статті 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 78, 79, 80, 81 ЦПК України встановлені вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. З викладеного суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір позики, оскільки наявність розписки у позикодавця свідчить про невиконання зобов`язання позичальником, а доказів про повернення коштів відповідачем суду не надано. На виконання вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в користь позивача сплачений ним при подачі позову судовий збір в розмірі 908 грн.

Outcome: approved