Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], який обгрунтовує тим, що йому та відповідачу на праві спільної часткової власності кожному по 7/25 частин належить будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідачка чинить позивачу перешкоди в користуванні зазначеним будинком, не надає ключів від двору. Посилаючись на ці обставини, просив усунути першкоди у здійсненні права користування та розпорядження будинком шляхом його вселення в 14/25 частин будинку, зобов'язати відповідачку не чинити йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження 14/25 частинами будинку та зобов'язати її надати йому ключі від двору. У судовому засіданні позивач підтримав позов з підстав, викладених у ньому, наполягає на його задоволенні. Відповідач заперечує проти позову, пояснивши, що вселення позивача неможливо через те, що частки співвласників в натурі не виділялися. Позивач має у власносі квартиру, де багато років проживає разом з сім'єю. Крім того, позивачу в порядку спадкування за законом після померлої матері належить ? частина квартири [ADDRESS]. З питанням про вселення позивач до неї ніколи не звертався, перешкоди в користуванні та розпорядженні будинком йому не чинила. З цих підстав у задоволенні позову просила відмовити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, повідомлення про згоду на участь у справі не надав. У силу ч. 3 ст. 36 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу за його відсутності. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, доводи представника позивача, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що будинок, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, [ADDRESS] у м. Запоріжжі, належить сторонам в рівних частках (по 7/25) на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2014 року, яке 02.12.2014 року набрало законної сили (а.с.6-8, 10-11). Відповідач не допускає впозивача до вказаного будинку. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що він з позивачем працює на одному підприємстві. Десь у грудні 2014 року [PERSON] звернувся до нього з проханням заїхали до належного йому будинку, який розташованій по [ADDRESS]. При цьому пояснив йому, що у будинку мешкає його рідна сестра, яка його до будинку не допускає. Коли приїхали до будинку, двері ніхто не відчинив, хоча вдома хтось був. У червні 2015 року знову виїзджали до цього будинку, але двері ніхто не відчинив. На телефоний дзвінок [PERSON] сестра не відповіла. Аналогічні пояснення дав свідок [PERSON] Як вбачаєтьсях з матеріалів справи, 25.04.2015 року [PERSON] звертався до Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області з заявою щодо перешкод в користуванні будинком [ADDRESS] в м. Запоріжжі (а.с. 36). Внаслідок розгляду цієї заяви йому пропоновано звернутися з позовом до суду. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з вимогами ст. ст. 16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права. За правилами ст. 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання. За змістом зазначених норм права співвласник майна, яке знаходиться у спільній частковій власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час. Оскільки відповідачка позбавляє позивача права користуватись спірним будинком, позивач в добровільному порядку не має можливості усунути перешкоди в користуванні власністю, суд дійшов висновку про задоволення позову. Між тим через те, що частки співвласників не виділені в натурі, позивача слід вселити до спірного будинок в цілому. Суд враховує, що оскільки право власності є абсолютним правом, що включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник, у даному випадку [PERSON], на підставі ст. 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України може захистити своє порушене право шляхом вселення до спірного будинку, що відповідає ст. 16 ЦК України і є способом, що відповідає встановленому порушенню. Доводи відповідачки щодо неможливості вселення позивача до спірного будинку з підстав того, що він забезпечений іншим житлом, не є переконливими, оскільки як визначено ч.6 ст. 29 ЦК України, фізична особа може мати кілька місць проживання, а відповідно до ч.2 ст. 317 ЦК України місце проживання власника та місцезнаходження майна на зміст права власності не впливають.

Outcome: partial