Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» про відшкодування моральної шкоди в сумі 20000 грн. В обґрунтування свого позову посилається на наступні підстави: З 22.12.1997 р. позивач працював на шахті №22 ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» у якості гірника очисного забою 5 розряду з повним робочим днем у шахті. У зв'язку з тривалою роботою зі шкідливими умовами праці, у позивача виникло професійне захворювання: хронічна вертеброгенна попереково-крижова радікулапатія з вираженим м'язово-тонічним, лівостороннім корінцевим, больовим синдромом, статико-динамічними порушеннями. За результатами розслідування зазначеного професійного захворювання складено акт від 17.12.2012 року. Згідно висновку МСЕК від 27.12.2012 р. позивачу встановлено 40 % втрати працездатності та 3 група інвалідності. У зв'язку зі станом здоров'я, 08.01.2013 р. [PERSON] звільнено з роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Внаслідок захворювання змінився звичайний спосіб життя позивача, він вимушений проходити тривале лікування, багаторазові обстеження, має протипоказання щодо праці зі значним фізичним навантаженням. Це призвело до вимушених змін у життєвих, особистих і виробничих зв'язках. Через фізичний біль він не має можливості вільно пересуватися і рідко виходить з дому. Рівень його доходів значно зменшився. Посилався на ст. 237-1 КЗпП України, ст. ст. 23, 1168 ЦК України, якими встановлено порядок відшкодування моральної шкоди. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали. Представник відповідача Саприкіна О.В. проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на відсутність належних обґрунтувань розміру моральної шкоди, а також факт тривалої роботи позивача в шкідливих умовах праці на інших вугільних підприємствах. За клопотанням відповідача, ухвалою суду від 14.10.2013 р. до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Державне підприємство «Шахта «Глибока» та Державне підприємство «Макіїввугілля». Представники третіх осіб у судове засідання не з'явились. Про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], [INFO] дала наступні покази. Вона є дружиною позивача. Понад 10 років перебувають у шлюбі. Чоловік не працює через хворобу. Йому важко рухатись і він рідко виходить з дому. У зв'язку з необхідністю лікування він відмовився від переведення на іншу роботу на підприємстві відповідача. Раніше він отримував заробітну плату в розмірі 5000 грн. Тепер отримує регрес у розмірі 2300 грн. та пенсію 900 грн. Грошей на лікування не вистачає та доводиться займати у знайомих. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи встановив наступні фактичні обставини: Позивач працював на підприємстві відповідача з 22.12.1997 р. по 23.09.2001 р. та з 18.03.2002 р. по 08.01.2013 р. При виконанні трудових обов'язків на підприємстві відповідача за професією гірника очисного забою 5 розряду, позивач отримав професійне захворювання, що підтверджується Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 17.12.2012 р. Згідно висновку МСЕК від 27.12.2012 року позивачу встановлена втрата професійної працездатності 40 % внаслідок професійного захворювання, та 3 група інвалідності, що підтверджується довідками №132586 та №385648 від 27.12.2012 р. (а.с. 7) Відповідно до встановлених фактичних обставин, суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини по відшкодуванню моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності при виконанні трудових обов'язків в період роботи на підприємстві вугільної промисловості. Відповідно до ст. 153 ч. 2 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно - правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 2 цієї статті встановлено, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Таким законодавством є відповідні норми ЦК України, зокрема ч. ч. 3, 4, 5 ст. 23, п. 1 ст. 268, ст. ст. 1167, 1168 зазначеного Кодексу, про що зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008. У зв'язку з втратою чинності положеннями ст. ст. 21, 28, 34 Закону щодо обов'язку Фонду відшкодувати моральну шкоду, спірні правовідносини регулюються ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає право на відшкодування моральної шкоди потерпілого на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання за рахунок роботодавця. В даному випадку, право на відшкодування моральної шкоди позивачу випливає зі змісту ст. 237-1 КЗпП України, яка регулює ці правовідносини, і право на відшкодування моральної шкоди у позивача пов'язано з професійним захворюванням, що призвело до втрати ним професійної працездатності у розмірі 40 відсотків, що йому було встановлена висновком МСЕК. Факт заподіяння моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності [PERSON] на думку суду, доведено, дослідженими письмовими доказами по справі: медичним висновком №2579/2414 від 04.12.2012 р. (а.с.13), Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 17.12.2012 р. (а.с. 8), довідками МСЕК (а.с.7), виписним епікризом від 21.03.2013 р. (а.с.9), випискою з медичної картки хворого (а.с.10). Крім того, у судовому засіданні оглянуто картки первинного та щорічних медичних оглядів, надані відповідачем, з яких вбачається, що при прийомі на роботу [PERSON] не мав захворювання, що стало причиною втрати працездатності. За клопотанням відповідача судом витребувано у третіх осіб інформацію про медичні огляди та захворювання позивача у період роботи на цих підприємствах. ДП «Шахта «Глибока» надано відповідь про те, що з 01.01.1984 р. по 30.09.2006 р. шахта була технічною одиницею у складі ШУ «Донбас». Таким чином, у період роботи [PERSON] на цьому підприємстві, він був працівником ШУ «Донбас», а ДП «Шахта «Глибока» не має документів щодо медичних оглядів та захворювань позивача. Від ДП «Макіїввугілля» будь-яка інформація не надійшла. З трудової книжки [PERSON] вбачається, що він працював на Шахті «Холодна Балка» ДП «Макіїввугілля» з 23.04.1997 р. по 11.06.1997 р., тобто незначний час. Отже, відсутні підстави вважати, що у цей період у позивача виникло хронічне професійне захворювання, на що посилається відповідач. На думку суду, втрата позивачем працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан його здоров'я погіршено. Тому суд вважає доведеним, що [PERSON] внаслідок втрати працездатності заподіяно моральну шкоду, так як він відчув і відчуває фізичні, а також моральні страждання: позбавлений можливості виконувати роботу за професією, змінився його звичайний спосіб життя. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що наслідки професійного захворювання змусили позивача змінити спосіб життя та докласти додаткових зусиль для організації життя, у зв'язку з цим, у позивача, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, з моменту встановлення йому стійкої втрати працездатності, виникло право на відшкодування йому моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, за рахунок роботодавця. В п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України № 1-рн/2004 від 27 січня 2004 року зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Таким чином, доводи відповідача про відсутність доказів про спричинення моральної шкоди позивачу, як підстави для відшкодування моральної шкоди, є необґрунтованими, а тому суд їх відхиляє. Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом, та про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, а тому не застосовуються вимоги ст. 233 КЗпП України щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору. Встановлюючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд враховує конкретні обставини, характер і ступінь моральних страждань позивача. Суд також керується вимогами ст. 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, враховує характер та обсяг фізичних і душевних страждань, які позивач зазнав та продовжує зазнавати, важкість вимушених змін в житті позивача, характеру додаткових зусиль для організації його життя.

Outcome: partial