Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить: визнати недійсним рішення Вільховецької сільської ради Жидачівського району від 25.12.1995 року про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,4721 га у с.Тейсарів Жидачівського району; визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю від 27.11.1998 року ІІ-ЛВ №024528, виданий Вільховецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області на ім`я [PERSON] , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №201. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] та 01 жовтня 2014 року ним отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з 7/16 частини житлового будинку з відповідною частиною прилеглих до нього господарських будівель та споруд, що розташовані по [ADDRESS] . 27.02.1998 року [PERSON] Вільховецькою сільською радою видано Державний акт на право приватної власності на землю ІІ-ЛВ №024528 для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства в с.Тейсарів. На момент видачі державного акту співвласниками будинку були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак, позивачу відомо, що ні батько, ні [PERSON] не надавали заяв про відмову від користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок по [ADDRESS] . Відтак, Вільховецька сільська рада приймаючи рішення від 25.12.1995 року про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,4721 гектара [PERSON] для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, помилково видала оскаржуваний Державний акт, який порушує його права як співвласника будинку. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 04.08.2015 року відкрито провадження у справі. На підставі розпорядження керівника апарату Жидачівського районного суду Львівської області №153 від 31 липня 2020 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.07.2020 року головуючим у справі призначено суддю Жидачівського районного суду Львівської області Сливку С.І. Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Сливки С.І. від 03 серпня 2020 року справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 15.09.2020 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що у 1995 році вона з відома та згоди [PERSON] провела за власні кошти добудову до житлового будинку. Рішенням Вільховецької сільської ради №98 від 29.07.1997 року було узаконено добудови. Крім того, батько позивача - [PERSON] на дану земельну ділянку не претендував, дав свою згоду на приватизацію земельної ділянки. Ні [PERSON] , ні [PERSON] не оскаржували ні рішенні сільської ради, ні державного акту. Дані земельні ділянки були виділені особисто їй, так як вона працювала у сільському господарстві - в Тейсарівському відгодівельному комплексі і отримала землю у власність для ведення особистого підсобного господарства. Ухвалою суду від 09.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 07.06.2021 року до участі у справі залучено правонаступника відповідача Вільховецької сільської ради - Жидачівську міську раду. У судовому засіданні представники позивача підтримали позов з підстав, викладених у позовній заяві. Просили позов задоволити. Представники відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов заперечили з мотивів безпідставності. Просили в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтримала думку своїх представників. Представник відповідача Жидачівської міської ради в судове засіданні не з`явився, подав відзив на позов, згідно якого повідомляє про відсутність на час розгляду справи інформації, яка б була підставою щодо заперечення позовних вимог. Наслідки визнання позову їм зрозумілі. Також, просить проводити розгляд справи за відсутності представника Жидачівської міської ради. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Пояснень на позовну заяву не подав. Заслухавши вступне слово сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Судом встановлено наступні обставини. Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 15.04.1994 року (а.с.125-127, 199-201) встановлено право власності на житловий будинок [ADDRESS] в таких долях за: [PERSON] - 5/16 частина будинковолодіння; [PERSON] - 1/16 частина будинковолодіння; [PERSON] - 1/16 частина будинковолодіння; [PERSON] - 7/16 частина будинковолодіння; [PERSON] - 2/16 частин будинковолодіння. Даним рішенням суду встановлено, що рішенням виконкому Жидачівської райради народних депутатів від 06.09.1979р. №326 земельна ділянка в розмірі 0,08га в с.Тейсарів виділена під забудову [PERSON] , хоча фактично будинок на вказаній земельній ділянці будувався за рахунок спільної праці [PERSON] та його батька [PERSON] для [PERSON] та його сім`ї. Як видно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.07.2015 (а.с.15-19), житловий будинок [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності: [PERSON] - 1/16 частина будинковолодіння; [PERSON] - 1/16 частина будинковолодіння; [PERSON] - 5/16 частина будинковолодіння; [PERSON] - 2/16 частин будинковолодіння; [PERSON] - 7/16 частина будинковолодіння на підстві свідоцтва про спадщину за заповітом від 01.10.2014 (а.с.4). Рішенням Вільховецької сільської ради від 25.12.1995 року на виконання Декрету Кабінету міністрів України 26.12.1992 року №15-92 та заяви [PERSON] передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку в селі Тейсарів площею 0,50 га, з яких для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель - 0,20 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,30 га (а.с.14, 109). 27 листопад 1998 року Вільховецькою сільською радою видано [PERSON] ) державний акт ІІ-ЛВ №024528 на право приватної власності на землю, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №201 (а.с.3), згідно якого [PERSON] передається у приватну власність земельна ділянка, площею 0,4720га на території с.Тейсарів для обслуговування будинку та ведення особистого підсобного господарства. З даного акту видно, що належна [PERSON] земельна ділянка складається із трьох окремих ділянок: ділянки [NUMBER] площею 0,20 га, ділянки [NUMBER] площею 0,1397 га та ділянки [NUMBER] площею 0,1324 га. Зокрема ділянка 2 по межі від А до Б межує із землями [PERSON] . З матеріалів технічного звіту про виконані роботи по підготовці та видачі державних актів на право приватної власності та постійного користування на землю, а саме з плану встановлених меж земельної ділянки [PERSON] вбачається, що на земельній ділянці площею 0,1397 га розташований, зокрема житловий будинок (площа 0,0167 га), на земельних ділянка площею 0,20 га та площею 0,1324 га знаходиться рілля (а.с.7,8,9). Виходячи з наведеного, призначення земельної ділянки площею 0,1397 га для обслуговування житлового будинку, земельних ділянок площею 0,20 та 0,1324 га - для ведення особистого підсобного господарства. Також, згідно акту встановлення і узгодження меж земельної ділянки гр. [PERSON] (а.с.102, 203), проведено встановлення і узгодження меж ділянки [PERSON] в присутності суміжних землекористувачів, зокрема [PERSON] , встановлені в натурі межі відповідають фактичному стану по всьому периметру, по всьому периметру ділянку відділяє металева сітка, закладка межових знаків не проводилась. Даний акт підписаний членами комісії та суміжними землекористувачами, тобто межі земельної ділянки [PERSON] погоджені із суміжними землекористувачами, будь-які претензії відсутні. Рішенням виконавчого комітету Вільховецької сільської ради народних депутатів №129 від 20.10.1998р. затверджено уточнені площі земельних ділянок, які передаються у приватну власність, зокрема [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,4721 га (а.с.108,110). Вказаний технічний звіт відповідає вимогам існуючої проектно-технічної документації, що підтверджується Актом державної землевпорядної експертизи №1615 від 23.02.1999 року (а.с.111). 12.05.2011 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] . Спадщина, на яку видане це свідоцтво складається з 7/16 частин житлового будинку з відповідною частиною прилеглих до нього господарських будівель та споруд, що знаходиться на [ADDRESS] , який розміщений на землях сільської ради (а.с.206). 01.10.2014 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] . Спадщина, на яку видане це свідоцтво складається з 7/16 частин житлового будинку з відповідною частиною прилеглих до нього господарських будівель та споруд, що знаходиться на [ADDRESS] та розташований на земельній ділянці Вільховецької сільської ради (а.с.4). Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного. Відповідно до ст.41 Конституції України, ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право приватної власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своє власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання ст.1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно п.7 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Згідно ч.2 ст.19Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч.1 ст.21 ЦК України). Цивільним кодексом України у ч.ч.2,3 ст. 1225 передбачено, що до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені і земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. До цього діяли правила, за якими право на земельні ділянки виникало виключно після його оформлення відповідними документами. Це правило було закріплено у Земельному кодексі України 1990 p. та у Земельному кодексі УРСР 1970 р. На час виділення [PERSON] земельної ділянки під забудову у 1979 році діяв Земельний кодекс Української РСР від 08.07.1970 року Відповідно до ч.ч.1-3 ст.16 Земельного кодексу Української РСР від 08.07.1970 року (далі ЗК УРСР (1970)), надання земельних ділянок у користування здійснювалось в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадилось на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад депутатів трудящих в порядку, встановленому законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказувалась мета, для якої вони надавались, і основні умови користування землею. Статтею 20 ЗК УРСР (1970) було передбачено, що відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік, право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчувалось державними актами на право користування землею. Форми актів встановлювались Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчувалось рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчувалось актами, форма яких встановлювалась Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видавались після відводу земельних ділянок в натурі. Право землекористування громадян, які проживали в сільській місцевості, засвідчувались записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад депутатів трудящих. Згідно зі ст.21 ЗК УРСР (1970), землекористувачам, яким земельні ділянки надано із земель міст і селищ міського типу, документи на право користування земельними ділянками видавались відповідно виконавчими комітетами міських і селищних Рад депутатів трудящих. Приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, заборонялось (ст.22 ЗК). Поряд з цим, на час винесення оспорюваних актів діяв Земельний кодекс України від 18.12.1990 року (далі ЗК України (1990)). Згідно ст.9 ЗК України (1990), до відання сільських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належало: передача земельних ділянок у власність, надання їх в користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому ст.ст.17 і 19 цього Кодексу; реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі та ін. Відповідно до ст.17 ЗК України (1990), передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадилася Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, повинні були подати заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови до районної, міської в адміністративному підпорядкуванні якої був район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначалися бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядала заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляла землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджувався з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядними, природоохоронними і санітарними органами, органом архітектури і подавався до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадилась сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно зі статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно із статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах, згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передавались у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджували її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Статтею 20 ЗК України (1990) року передбачалось, що сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Відповідно до ст.22 ЗК України (1990), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчував це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчував право власності або право користування землею, заборонялось. Відповідно до ст.23 ЗК України (1990), право власності або право постійного користування землею посвідчувалось державними актами, які видавались і реєструвались сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Будь-яких доказів, які б підтверджували право [PERSON] , Василишин Парасковії, [PERSON] та інших співвласників будинку на користування спірною земельною ділянкою у встановленому Земельним кодексом Української РСР (1970) та Земельним кодексом України (1990) порядку суду не надано, не встановлено таких і в судовому засіданні, тобто з наведеного випливає, що такого права ніким із вказаних осіб оформлено належним чином не було, а можливості громадян мати у власності земельні ділянки Земельним кодексом Української РСР (1970) передбачено не було. Чинне на момент прийняття оспорюваних актів земельне законодавство не передбачало автоматичного набуття права користування земельною ділянкою, і оскільки відповідно до ЗК України (1990) року власником землі були сільські, селищні, міські ради, то лише їм належало право розпорядження землями в межах населених пунктів, вирішення питання про надання у власність чи у користування земельних ділянок в межах населених пунктів. Одночасно суд зазначає, що статтею 30 ЗК України (1990) передбачалось, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. У п.п. «ґ» п.18 Постанови пленуму Верховного Суду України 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. З аналізу наведеної норми Закону вбачається, що право на земельну ділянку, зокрема право користування, переходить до нового власника будівлі і споруди за цивільно-правовими угодами, тобто за умови належного оформлення такого права. Отже, за вищенаведеного, суд приходить до висновку, що в розумінні ЗК УРСР (1970) та ЗК України (1990) співвласники житлового будинку не були користувачами земельної ділянки, на якій знаходиться такий, оскільки такі належним чином таке право не оформили і ця ділянка не переходила до них на підставі цивільно-правових угод, як вимагалось чинним на той період Земельним законодавством. А відтак і [PERSON] , як співвласник будинку, не набув законного права на користування земельною ділянкою. Разом з тим, як встановлено судом, земельна ділянка та будинок по [ADDRESS] , знаходились у фактичному постійному користуванні [PERSON] та її сім`ї. [PERSON] скористалась своїм правом, передбаченим ст.17 ЗК України (1990) таДекретом Кабінету Міністрів України 26.12.1992 року №15-92 на безоплатну передачу у власність земельної ділянки для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства. Більше того, право власності на згадану земельну ділянку [PERSON] набула на підставі рішення виконкому Вільховецької сільської ради від 25.12.1995 року, тобто за життя [PERSON] та [PERSON] , які законність приватизації не оспорювали а отже, погоджувались із правомірністю її проведення, про що зокрема свідчить і уже вищезгаданий акт встановлення і узгодження меж земельної ділянки, у якому [PERSON] не висловив жодних претензій. Згідно ст.56 ЗК України (1990) для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара.. Відповідно до ст.67 ЗК України (1990) громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара. Рішення Вільховецької сільської ради від 25.12.1995р. було прийнято з дотриманням зазначених вимог Закону. Крім того, позивачем при зверненні до суду не вказано в чому саме полягає порушення його цивільних прав, не вказано про те, чи звертався він до Вільховецької сільської ради з питанням про надання йому у власність або користування земельної ділянки, для обслуговування успадкованої частини житлового будинку, тобто не надано доказів про порушення його цивільного права. Не позбавлений позивач і можливості безоплатного користування чужою земельною ділянкою, необхідною для користування частиною житлового будинку (земельного сервітуту). Отже, позивач не позбавлений можливості захистити своє право іншим способом, і на загальних підставах, не порушуючи право власності іншої особи. Доводи позивача щодо незаконної, на його думку, передачі у власність [PERSON] земельної ділянки, що є порушенням його цивільного права як співвласника будівель та споруд, що на ній розташовані, не є вагомими та переконливими, та порушать справедливий баланс інтересів сторін, оскільки не містять переліку істотних порушень його інтересів. При цьому, покликання представника позивача на те, що у свідоцтвах про право на спадщину зазначено про розташування спадкового майна (частини жилого будинку) на землях сільської ради не може свідчити про незаконність отримання відповідачем у власність спірної земельної ділянки та видачі оспорюваного державного акту. Також суд відхиляє і доводи представника позивача про неналежність як доказу акту встановлення і узгодження меж земельної ділянки, так як у такому не зазначено точної дати складення, оскільки із вказаного акту видно, що такий складений 1996 році, уповноваженими особами, за участі суміжних землекористувачів та підписаний ними. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та, дотримуючись принципів справедливості та розумності, вважає, що позов не підлягає задоволенню .

Outcome: dismissed