Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Хваста Мар`яна Михайлівна, про визнання договору дарування недійсним. Позовні вимоги мотивує тим, що 08.10.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки площею 0.108 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 2124882900:12:013:0027, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Закарпатської області Хваста Мар`яною Михайлівною за №1636. Зазначає, що укладаючи договір дарування була усна домовленість між сторонами договору про те, що відповідач (на час спірних правовідносин батьки діяли в інтересах відповідача) за вказану земельну ділянку передасть позивачеві кошти в розмірі 5000 гривень на протязі півроку з моменту підписання даного договору та з часом при отриманні від сільської ради належну йому чи батькам земельну ділянку призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Вказує, що [PERSON] сам батько трьох дітей, будуватися на протязі кількох років планів не мав та у зв`язку з тим, що голова Кам`яницької сільської ради [PERSON] є родичкою відповідача [PERSON] , а саме відповідач являється племінником голови сільської ради, сумнівів щодо неотримання земельної ділянки не було підстав. Також зазначає, що батьки відповідача, а саме мати - [PERSON] рідна сестра [PERSON] . Позивач також вказує, що зазначена сума була відповідачем виплачена на протязі півроку, однак земельну ділянку так і не отримано. Неодноразові звернення до відповідача щодо повернення земельної ділянки з урахуванням повернення коштів в розмірі 5000 гривень ні до чого не призвели. Жодних дій відповідачем не вчиняється. 12.06.2019 року [PERSON] звернувся до Ужгородської місцевої прокуратури п. Кириленка Д.П. про вчинення кримінального провадження, вжити необхідних заходів з метою відновлення порушеного права на земельну ділянку та притягнути голову Кам`яницької сільської ради [PERSON] до кримінальної відповідальності. 18.06.2019 №83-р/5004/ вих. 19 листом Ужгородська місцева прокуратура повідомила, що заяву скеровано до начальника Ужгородського РВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області полковнику поліції Ребрею В.В. Працівниками поліції повідомлено, що не вбачають кримінального порушення щодо незаконності в здійсненні договору дарування від 08.10.2014. Вважає, що батьки відповідача, діючи в інтересах неповнолітньої дитини, на той час ввели позивача в оману та вчинили дії в порушення частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання договору дарування недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Враховуючі вищенаведене, позивач просить суд поновити строк подання позовної заяв та визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0.108 га, що розташована за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с.Гута, урочище «Грінкова-Сливки», кадастровий номер 2124882900:12:013:0027, укладений від 08.10.2014 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу за №1636 та зареєстрований в реєстрі за №264114421248, об`єктом якого є земельна ділянка площею 0,108 га, кадастровий номер 2124882900:12:013:0027. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 січня 2020 позовну заяву постановлено залишити без руху, надано позивачеві строк для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині ухвали. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.02.2020 постановлено прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.02.2020 постановлено клопотання позивача про витребування доказів задовольнити частково, витребувати у приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Хваста Мар`яни Михайлівни (вул. Минайська,40 м. Ужгород, Закарпатська обл.,88000) належним чином завірену копію Договору дарування за №1636 посвідчений 08.10.2014, земельної ділянки площею 0.108 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 2124882900:12:013:0027, сторонами якого є Дарувальник [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , що зареєстрований за адресою в [ADDRESS] та обдарований [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , що зареєстрований в [ADDRESS] . На адресу суду 11.03.2020 року від приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Хваста Мар`яни Михайлівни надійшла належним чином завірена копія Договору дарування за №1636 посвідченого 08.10.2014, земельної ділянки площею 0.108 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 2124882900:12:013:0027, сторонами якого є Дарувальник [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , що зареєстрований за адресою в [ADDRESS] та обдарований [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , що зареєстрований в [ADDRESS] . Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.03.2020 постановлено в задоволенні клопотання позивача про виклик до суду в якості свідка [PERSON] , [INFO] - відмовлено враховуючи те, що позивач не зазначив, які саме обставини може підтвердити заявлений ним свідок. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.03.2020 постановлено в задоволенні клопотання позивача [PERSON] , про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін відмовлено. Представником відповідача 29.05.2020 року подано відзив, відповідно змісту якого останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог, просив застосувати до вимог позивача строки позовної давності. Крім того, вказує, що в позовній заяві не наведено обставин та норм матеріального права, які виходячи з позиції позивача є підставою для задоволення позову, жодна з норм законодавства, наведених в позовній заяві необґрунтована фактичними обставинами. Позивач не наводить жодних обставин, що свідчили б про поважність причин порушення ним терміну позовної давності. Позивач, наводячи обставини щодо наявності фінансових зобов`язань за наслідками укладеного договору не надає належні та допустимі докази, що підтверджували б дані обставини. Не вказує яке право порушено позивача та в чому воно полягає. Не заперечує проти розгляду справи в спрощеному порядку. Позивачем 09.06.2020 року було подано відповідь на відзив відповідача, в якому вказує, про дотримання ним надання копій позовної заяви з додатками, яку було надіслано відповідачу судом. Вказує, що відповідач необґрунтовано зважує на недоведеність обставин та правових підстав які б свідчили про поважність причин пропуску строку позовної давності, оскільки укладаючи договір була усна домовленість що за вказану земельну ділянку позивачу нададуть кошти в розмірі 5000 грн. на протязі пів року з моменту підписання даного договору та з часом при отриманні від сільської ради належну йому чи батькам земельну ділянку. Вказує про родинні стосунки відповідача та голову сільської ради, у нього сумнівів у неотриманні земельної ділянки не було. Неодноразово звертався до відповідача щодо повернення земельної ділянки, з урахуванням повернення ним 5000 грн. Після чого звертався до прокуратури 12.06.2019 року з заявою про вчинення кримінального правопорушення, де йому відмовили зважаючи на відсутність кримінального правопорушення. Зазначає, що відповідач не наводить підстав, на яких він мав би подарувати земельну ділянку відповідачу. В письмовій відповіді на відзив позивач вказує про частину 3 ст. 203 ЦК України. Просить відхилити відзив, а позов задовольнити. Представником відповідача 25.09.2020 року подано пояснення на відповідь на відзив, відповідно змісту якого останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивачем відповіді на подані письмові пояснення на відповідь на відзив на позовну заяву на адресу суду не надходила. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України). Оскільки, відповідно до вимог ст.279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.ч.1-4 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п.2, п.4, п.6 , п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що 08.10.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки площею 0.108 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 2124882900:12:013:0027, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Закарпатської області Хваста Мар`яною Михайлівною за №1636, що підтверджується належним чином завіреною копією відповідного договору дарування земельної ділянки від 08.10.2014. У договорі дарування від 08.10.2014 передбачено, що: п.1.4 Дарувальник наступним гарантує, що на момент укладення цього Договору Нерухоме майно нікому не продане, не подароване, в спорі та під арештом не перебуває, а також відсутні будь-які права чи обтяження щодо нього з боку третіх осіб. Згідно з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2100616012014, виданим 31.07.2014 року Управлінням Держземагентства в Ужгородському районі Закарпатської області відомості про обмеження використанні земельної ділянки не зареєстровані. Дарувальник свідчить, що незазначених недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання за цільовим призначенням зазначеного в цьому договорі Нерухомого майна немає; від Обдаровуваного не приховано обставин, які мають істотне значення; Нерухоме майно під забороною (арештом) та в іпотеці (заставі), податковій заставі не перебуває; Нерухоме майно або право користування ним як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передане; щодо Нерухомого майна відсутні судові спори; обтяжень, а також будь-яких прав щодо відчужуваного Нерухомого майна у третіх осіб як в межах, так і за межами України, немає; договір не укладається під впливом тяжкої для Дарувальника обставини або під загрозою; 1.4.1. Сторони підтверджують, що: вони не визнані недієздатними та не обмежені у дієздатності; укладення цього Договору відповідає їх інтересам, цей договір не носить характеру фіктивної та удаваної угоди; волевиявлення є вільним і усвідомленим; в тексті цього Договору зафіксовані всі істотні умови стосовно дарування Нерухомого майна; усі умови цього Договору зрозумілі і відповідають інтересам та дійсний намірам Сторін та узгоджені ними; передача, вказаної вище, земельної ділянки відбулася до підписання цього договору; однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать їхні особисті підписи під текстом цього договору; на земельній ділянці відсутні будь-які будівлі та споруди; цей договір укладається за згодою органів опіки та піклування (розпорядження голови Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області від 03.09.2014 року №255). 2.1. Дарувальник має право: вимагати розірвання цього Договору у разі порушення його умов Обдаровуваним, а також в інших випадках, передбачених діючим законодавством України. Обдаровуваний має право: самостійно господарювати на земельній ділянці; продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, у спадщину; власності на насадження сільськогосподарських та інших культур; споруджувати будівлі, споруди, тощо, проводити добудови відповідно до цільового призначення земельної ділянки з урахуванням вимог діючого законодавства; на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом. 2.2. Дарувальник зобов`язаний: передати Обдаровуваному земельну ділянку у стані, придатному для її використання; якщо Дарувальнику відомо про недоліки земельної ділянки, або її особливі властивості, які можуть бути небезпечними для житгя, здоров`я, майна Обдаровуваного або інших осіб, він зобов`язаний повідомити про них Обдаровуваного; Дарувальнику, якому було відомо про недоліки або особливі властивості земельної ділянки і який не повідомив про них Обдаровуваного, зобов`язаний відшкодувати шкоду, завдану майну та шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю в результаті володіння чи користування земельною ділянкою. Обдаровуваний зобов`язаний: забезпечувати використання земельної ділянки за цільовим призначенням; додержуватись вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; зберігати корисні властивості землі; дотримуватись правил добросусідства; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та місцевого самоврядування дані про стан і використання земельної ділянки у порядку, встановленому законом. 3.1. Цей договір набирає чинності після підписання його сторонами та нотаріального посвідчення. В п. 4.1. Дарувальник та Обдаровуваний засвідчили, що передача земельної ділянки, яка дарується відбулася до підписання цього договору. 5.3. Законодавство щодо визнання угод недійсними та зміст статей 229-235, 373-374, 717-722, 727, 728 Цивільного кодексу України, статей 60, 61, 65 Сімейного кодексу України та статей 90, 91, 103, 125, 126, 131, 132, 202 Земельного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про нотаріат» про те, що нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії подала: неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа. Сторонам нотаріусом роз`яснено. 5.5. Цей договір укладається за згодою дружини Дарувальника - [PERSON] , яка викладена у формі заяви, справжність підпису на якій засвідчено 08.10.2014 року приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Хваста М.М. за р №1635 та за згодою матері [PERSON] - [PERSON] . 5.6. Дарувальник та Обдаровуваний стверджують, що цей договір ними, сторонами, кожною окремо прочитано і вони однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки. Сторони підтвердили нотаріусу, що зміст цього договору повністю відповідає їх дійсним намірам, про що свідчать їх власні підписи під текстом цього договору. 5.7. Цей Договір укладено та посвідчено в 2 (двох) оригінальних примірниках, з яких один примірник залишається на зберігання в справах приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Хваста М.М., а інший, викладений на бланках нотаріальних документів, призначається для Обдаровуваного. Цей договір посвідчено Хваста М.М., приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу. Договір підписано [PERSON] та неповнолітнім [PERSON] , [INFO] , який діє за згодою матері [PERSON] у присутності нотаріуса Хваста М.М. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] земельної ділянки перевірено. Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст. 229 ЦК України). Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору купівлі-продажу, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи. Такий висновок узгоджується із правовим висновком, що викладений у постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року по справі №6-372цс16 та у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 року по справі №490/8021/17. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)». Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази того, що позивач на час укладення спірного договору мав тяжкі захворювання, які б свідчили про неусвідомлення дарувальником своїх дій, або він діяв під примусом у матеріалах справи відсутні. Позивачем не доведено суду на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття ним фактичних обставин договору дарування, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. При цьому, при посвідчені договору дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписами сторін. Тобто позивач діяв вільно та розумів, що укладає саме договір дарування про безоплатну передачу земельної ділянки обдаровуваному, сторони передбачили момент виникнення права власності на нерухоме майно, передбачили умови внесення змін до договору дарування, права та обов`язки та інші умови. При цьому, позивач не надав належних доказів на підтвердження будь-якої домовленості з відповідачем про оплатність укладеного договору, а також не надав жодного доказу на підтвердження помилки з його боку щодо природи договору дарування. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. З огляду на вищенаведене, суд вважає, що на момент укладення спірного договору дарування позивач мав намір укласти саме договір дарування, а доказів, що б підтверджували про недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов оспорюваного договору дарування позивачем суду не надано. Позивачем не доведено наявність помилки щодо природи правочину, оскільки [PERSON] особисто прибув до нотаріуса і отримавши роз`яснення добровільно підписав саме договір дарування. Також безпідставною та бездоказовою суд вважає позицію [PERSON] , що укладаючи договір дарування, він діяв під впливом обману (ст. 230 ЦК України). Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку що [PERSON] був достатньо обізнаний щодо правової природи договору дарування, і після роз`яснення нотаріусом всіх прав та обов`язків за договором дарування бажав укладення з відповідачем саме договору дарування, а посилання останнього у позовній заяві на укладення оспорюваного правочину внаслідок помилки щодо його правової природи та/або омани з боку сторони відповідача, необізнаності щодо прав та обов`язків сторін за цим видом правочину, а також наявність домовленостей сторін щодо передачі грошових коштів не доведені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Також, представником відповідача заявлялись клопотання про застосування строку позовної давності. З даного приводу суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в 1 рік. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№ 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.» Поважність причин пропуску є оціночною категорією, яка повинна встановлюватись судом у кожному окремому випадку з урахуванням обставин конкретної справи. Зокрема, до таких обставин можуть належати тяжка хвороба, безпорадний стан та інші обставини, які свідчать про відсутність у заявника об`єктивної можливості здійснити захист своїх прав або інтересів. Звертаючись до суду з позовом, позивач просив суд визнати причини пропуску строку позовної давності, на яку він посилався, поважними та поновити строк звернення до суду за захистом порушених прав. Позивач, не посилається на те, коли саме стало відомо про порушення своїх прав, вказуючи виключно на те, що оскільки відповідач є родичем голови сільської ради сумнівів у неотриманні земельної ділянки у нього не було. Але жодних дій відповідачем не вчинялось, тому він звернувся з заявою про вчинене кримінальне правопорушення 12.06.2019 року, та отримав лист від 18.06.2019 про те, що працівники поліції не вбачають кримінального правопорушення щодо незаконності в здійсненні договору дарування. При цьому, позивач не надав належних доказів на підтвердження факту, що він не мав об`єктивної можливості дізнатися про стан своїх прав, про відсутність у нього об`єктивної можливості здійснити захист своїх прав або інтересів в установлений законом строк. Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц. З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведеністю. Таким чином, застосування строків позовної давності до заявлених вимог застосуванню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи наведені докази та даючи їм оцінку, з урахуванням принципів законності, суспільного і загального інтересу, пропорційності, справедливого балансу, меж дозволеного втручання, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Згідно ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed