Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ямпільського районного суду Вінницької області із позовною заявою до Ямпільського районного відділу ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), треті особи: АТ КБ «Приватбанк», [PERSON] , про скасування арешту з майна, в якій просив: скасувати арешт з квартири [ADDRESS] , власником якої він являється. Свої вимоги мотивував тим, що він 19.05.1997, зі сторони своєї матері - [PERSON] , був обдарований квартирою під № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , яка на даний час перебуває у його приватній власності. 05.09.2013 він одружився з [PERSON] . Шлюб був недовгим і невдалим, і як результат 31.03.2015 був розірваний. До того як стати його дружиною, [PERSON] за три роки, а саме: 09.12.2010 уклала кредитний договір з ПАТ КБ «Приватбанк» за існування якого йому не було відомо. 26.05.2015 Ямпільським районним судом Вінницької області ухвалено рішення про стягнення З [PERSON] заборгованості на загальну суму 15696,68 грн. Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області набрало законної сили 05.06.2015, тобто на той час вони вже не були подружжям. Про кредитний договір між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] і про рішення Ямпільського районного суду Вінницької області йому не було відомо, за них він дізнався 23.03.2021 від приватного нотаріуса під час продажу квартири. Одночасно йому стало відомо, що на підставі зазначеного рішення суду ДВС Ямпільського РУЮ було по незрозумілих обставинах накладено арешт на його особисту обдаровану квартиру, власником якої він став до вступу в шлюб, а [PERSON] до неї ніякого відношення не мала. Вважає, що посадовими особами відділу ДВС Ямпільського РУЮ порушено безпідставно його законне право власності. При накладені арешту на його квартиру під [ADDRESS] , вони ніякої перевірки не робили, йому не повідомили і діяли як завжди незаконно. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву за вхід.№3208 від 19.05.2021, в якій просив підготовче засідання та розгляд справи по суті провести у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] - адвокат Жук А.А. заявлені вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Вказав, що у 2021 році [PERSON] дізнався про те, що на його квартиру, яка йому належить згідно договору дарування, накладено арешт за борговими зобов`язаннями [PERSON] . На даний час виконавче провадження про стягнення із [PERSON] коштів на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відсутнє. А його довіритель не має можливості розпорядитися своєю власністю, у зв`язку із накладеним арештом. Просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги у повному об`ємі. Представник відповідача Ямпільського РВ ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) Мушик Т.В., яка діє на підставі Доручення від 25.05.2021, у судове засідання не з`явилася, надала суду письмову заяву за вхід.№3349 від 25.05.2021, в якій просила справу розглянути у її відсутність. Вирішення питання по даній позовній заяві покласти на розгляд суду, щодо задоволення позову не заперечує. 07.06.2021 надійшла письмова заява за вхід.№3642, в якій представник просить справу розглядати за її відсутності, вирішення питання по даній справі покласти на розгляд суду. Представник третьої особи АТ КБ «Приватбанк» Рой В.Л. у судовому засіданні вказав, що позивач не надав доказів того, що він є власником квартири на даний час. Щодо вирішення питання по даному позову покладається на розгляд суду. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала суду письмову заяву за вхід.№3205 від 19.05.2021, в якій просила справу розглянути у її відсутність. На її думку позовні вимоги є законними та обґрунтованими, просила їх задовольнити. Заяви, клопотання: заява представника АТ КБ «Приватбанк» про проведення підготовчого засідання у його відсутність та про проведення судового засідання у режимі відеоконференції від 18.05.2021 (а.с.25); клопотання [PERSON] про розгляд справи у її відсутність від 19.05.2021 (а.с.27); клопотання позивача про розгляд справи у його відсутність від 19.05.2021 (а.с.28); заява представника відповідача про розгляд справи у її відсутність та про визнання позовних вимог від 25.05.2021 (а.с.29), заява представника відповідача про розгляд справи за її відсутності від 07.06.2021. Інші процесуальні дії у справі: відкриття провадження у справі та призначення підготовчого засідання на 25 травня 2021 року на 10 годину 00 хвилин (а.с.19-22); закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 07 червня 2021 року на 09 годину 00 хвилин у режимі відеоконференції з Вінницьким міським судом Вінницької області, про що постановлено ухвали окремими процесуальними документами. Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини: Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі - копії паспорта громадянина України (а.с.5) судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] у місті Львів Львівської області, зареєстрований у [ADDRESS] . Із копії Договору дарування квартири від 19.05.1997 року (дублікат, що має силу оригіналу) (а.с.7) та копії Свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові серії [NUMBER] від 23.01.2002 (а.с.8) судом встановлено, що позивач [PERSON] з 19 травня 1997 року є власником квартири [ADDRESS] . Суд встановив, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, постановою відділу ДВС Ямпільського району Вінницької області серія ВП №48368660 від 06.08.2015 накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , власником якої є позивач [PERSON] . Арешт на вказану квартиру накладено з метою забезпечення виконання рішення Ямпільського районного суду Вінницької області №153/590/15-ц від 26.05.2015 про стягнення з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором без номера від 09.12.2010 на загальну суму 15696,68 гривень (а.с.9-13, 16). Тобто, позивач [PERSON] не відповідає за зобов`язаннями [PERSON] в частині вищевказаного кредитного договору. Із копії Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 05.09.2013 (а.с.14) судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] 05 вересня 2013 року. Шлюб між ними було розірвано 10 квітня 2015 року (копія рішення Ямпільського районного суду Вінницької області №153/259/15-ц (а.с.15)). І відповідно, судом встановлено, що арешт накладено на квартиру, до якої [PERSON] не мала жодного відношення, так як на час накладення арешту (06.08.2015) [PERSON] та [PERSON] не були подружжям, а арешт накладено на нерухоме майно де проживала боржник [PERSON] , однак остання власником даної квартири не являється. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, приходить до наступних висновків: Згідно ст.ст.4, 5 ЦПК України, ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За правилами ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно частини першої статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Статтею 10 Закону встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки. Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Частиною першою статті 48 Закону встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Відповідно до статті 56 Закону арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Статтею 59 Закону передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ст.50 Закону звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно. Таким чином, державний виконавець зобов`язаний здійснювати примусове звернення стягнення з боржника в порядку, врегульованому Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, ст.50 Закону, відповідно до якої першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності - на об`єкти нерухомості. Отже, звернення стягнення на об`єкти нерухомості здійснюються у виключному випадку у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна. У даній справі державний виконавець в порушення встановленого Законом порядку черговості звернення стягнення на різні види майна боржника [PERSON] , звернув стягнення на квартиру [ADDRESS] , що призвело до незаконного обмеження позивача [PERSON] у вільному володінні та користуванні своїм майном, а саме - права власності на житло. У цьому випадку, державний виконавець не з`ясував належність квартири [ADDRESS] , боржнику [PERSON] . Разом з тим, виконавець не звертався до суду з питанням про звернення стягнення на вказану квартиру, яка боржнику [PERSON] ніколи не належала, квартира була власністю її колишнього чоловіка - позивача [PERSON] . При виконанні судового рішення, державний виконавець хоча і переслідував легітимну мету, спрямовану на задоволення вимог стягувача, проте примусове стягнення на майно боржника повинно відбуватись у повній відповідності до вимог закону, тому втручання в мирне володіння майном, особи, яка не є боржником, вчинене з порушенням встановленої національним законом процедури, не може вважатись правомірним. Позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, однак не може цього робити через наявність обтяження на належне йому майно. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. Судом звертається увага на те, що на даний час виконавче провадження про стягнення із [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості відсутнє, так як 16.12.2016 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану. Окрім того, квартира позивачем набута до реєстрації шлюбу, боргові зобов`язання його бувшої дружини виникли у неї до реєстрації шлюбу, арешт на квартиру накладався згідно рішення суду про стягнення заборгованості винесеного після розірвання шлюбу, позивач не має жодного юридичного зобов`язання за борговими зобов`язаннями [PERSON] , а остання не є власником/співвласником спірної квартири. Тому, оцінюючи усі докази, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] та скасувати арешт, на квартиру [ADDRESS] , що належить йому на праві власності згідно договору дарування, накладений постановою державного виконавця про арешт майна ВП №48368660 від 06 серпня 2015 року, індексний номер 23459722 від 06.08.2015 14:15:31. Згідно вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у зв`язку з задоволенням позову з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 908 гривень.

Outcome: approved