Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, покликаючись на те, що 05 червня 1999 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований Шевченківським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Львова. Від подружнього життя мають сина – [PERSON]. ([INFO] р.н.) та доньку – [PERSON]. ([INFO] р.н.). Вказує на те, що сумісне життя з відповідачем не склалося. Не зійшлися характерами; не розуміють один одного; не підтримують подружніх відносин; втратили почуття любові та поваги один до одного. Не мають бажання бути разом, за час перебування у шлюбі виникали непорозуміння, сварки. Вважає, що сім’я розпалася, шлюб існує формально. У судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, надавши пояснення аналогічні викладені у позові. Просили суд позовні вимоги задовольнити та розірвати шлюб. Окрім того, також просила суд визначити місце проживання малолідньої доньки разом з матір’ю. [PERSON] в судовому засіданні щодо розірвання шлюбу не заперечив. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 05 червня 1999 року Шевченківським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Львова, актовий запис №196. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України – документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу –одна з основних його засад. Шлюб – це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов в цій частині підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Що стосується вирішення вимог, зазначених у позові про визначення місця проживання неповнолітньої дитини сторін, то при цьому суд виходить з наступних мотивів. Відповідно до вимог ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Оскільки, судом є встановленим, що на тепер дитина [PERSON] проживає разом з матір’ю в [ADDRESS] визначення місця проживання дитини, що зазначено у позові, не є предметом позовних вимог і є окремою процедурою, яка проводиться за обов’язковою участю відповідних установ, а тому при наявності спірного питання щодо визначення місця проживання дитини судом роз’ясняється, що сторони мають право вирішити дане питання окремо у судовому порядку або органом опіки та піклування. При цьому, суд звертає увагу, що таке рішення суду не позбавляє можливості та обов'язку кожного з батьків, приймати участь у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні дитини. Судові витрати, згідно ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог.

Outcome: partial