Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

[PERSON] , звернувшись із позовом до суду, просить визнати за ним право власності на Ѕ частку у спільному майні подружжя квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог вказує, що перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 11.05.2007 року. Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.01.2018 р. шлюб між сторонами було розірвано. Водночас, в жовтні 2009 року, будучи в шлюбі, сторонами було придбано квартиру за адресою [ADDRESS] . Вказує, що відповідач добровільно сплатити грошову компенсацію за частину квартири не погоджується; документи на право власності на квартиру зберігає у себе та погрожує продати нерухомість. Просить визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири як частку у спільному майні подружжя. Позивач у судове засідання не з`явився, натомість представник позивача подала на адресу суду заяву, якою просила розгляд справи проводити за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві; проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час, дату та місце розгляду справи. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається особою на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. \~ \~ \~ \~Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Частиною 1 ст.\~60\~Сімейного кодексу (далі - СК) України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11\~травня 2007\~року по 22 січня 2019 року, що вбачається із копії заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.01.2019 року (а.с.6-7). В шлюбі дітей не має. Позивач стверджує, що сторонами у шлюбі, а саме в жовтні 2009 року, була придбана квартира за адресою [ADDRESS] . Зазначене засвідчується інформацією з Державного реєстру речових реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.5). Документи, що посвідчують право власності на спірну квартиру, знаходяться у відповідча. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Взаємної згоди щодо поділу квартири сторони не дійшли, договору не укладали. Відповідно до норм чинного законодавства набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , як частку у спільному майні подружжя.

Outcome: approved