Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

[PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] «про стягнення грошових коштів», яким просив стягнути із відповідача на свою користь: - 60000 (шістдесят тисяч) гривень 00 копійок суму боргу; - 1381 (одну тисячу триста вісімдесят одну) гривню 19 копійок суму 3% річних; - 10920 (десять тисяч девятсот двадцять) гривень 04 копійки суму індексу інфляції; - 5981 (пять тисяч девятсот вісімдесят одну) гривню 09 копійок суму процентів; - 782 (сімсот вісімдесят дві) гривні 84 копійок у відшкодування витрат на оплату судового збору. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначив, що він 12.05.2014 року надав позику [PERSON] в розмірі 60000 гривень 00 копійок, що еквівалентно 5000 доларам США, за умови повернення даної суми до 31.12.2016 року, визначив графік погашення позики. Домовившись про всі істотні умови договору позики, згідно до ст..ст. 202, 205, 206, 208, 1047 ЦК України, між сторонами був укладений договір позики 12.05.2014 року, який був написаний [PERSON] власноруч, з внесенням всіх даних та підписаний ним особисто, після чого переданий позивачеві, який в свою чергу передав відповідачеві обумовлену суму позики в договорі. Але відповідач від виконання договору позики від 12.05.2014 року ухилився, не виконував умови договору та не здійснював своїх зобовязань за ним. Тому враховуючи ст.. 1049, 1050 ЦК України, відповідач який не повернув суму позики, зобовязаний також сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, що узгоджується із правовою позицією ВС України викладеної у постанові № 6-63цс13 віл 18.09.2013 року, № 6-79цс14 від 02.07.2014 року, № 6-1967цс15 віл 11.11.2015 року. Маючи намір досудового врегулювати спір, [PERSON] направив відповідачеві вимоги від 25.12.2015 року про повернення боргу за договором позики в розмірі 60000 гривень, яка була отримана відповідачем 31.12.2015 року, але станом на час звернення із позовом свої обовязки за договором позики відповідач не виконав, тому вважає необхідним звернутися із зазначеним позовом для вирішення його в судовому порядку. Представник позивача - [PERSON], підтримав позовні вимоги [PERSON] та суду пояснив, що підставою для звернення [PERSON] із даним позовом є договір позики укладений між позивачем та відповідачем 07.05.2014 року, але в написанні позову була помилково зазначена дата укладення договору позики як «12» травня 2014 року. Тому враховуючи, що датою написання розписки та графіку до укладеного договору позики між сторонами, які є підставою для звернення із даним позовом є «07» травня 2014 року, просив прийняти уточнення до позовних вимог, в частині усунення описки в позовній заяві, і просив врахувати що датою договору позики укладеного між сторонами є «07» травня 2014 року, в іншій частині позовні вимоги викладені вірно, та він їх підтримує у повному обсязі. Зі свого боку представник позивача пояснив, що відповідач, уклавши договір позики 07.05.2014 року із позивачем [PERSON], отримав від останнього в той же день, суму 60000 гривень, що підтвердив особисто власноруч складеною розпискою від 07.05.2014 року, передав її позивачеві. Також сторони визначили строк договору позики, як графік повернення отриманої суми від позивача, що виклав також особисто власноруч у графіку до договору позики від 07.05.2014 року, згідно до якого терміном повернення всієї суми позики є грудень 2016 року. Але відповідач ухилився від своїх зобовязань за вказаним договором, внаслідок чого позивач вимушений був звертатися до відповідача, із вимогою щодо повернення отриманої грошової суми в розмірі 60000 гривень, але відповідач так і не виконав умов договору, в звязку із чим позивач звернувся із даним позовом, який на зазначених підставах у заяві, просить задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та подав заперечення на позов, в яких зазначив, що станом на 07.05.2014 року він знаходився у трудових стосунках із ТОВ «Демікс», де керівником був позивач. Виконуючи свої трудові обовязки перебував у м. Донецьк, де отримані гроші 60000 гривень, знаходилися в нього у барсетці, яку 11.05.2014 року в нього викрали, разом із належними йому документами, про що він повідомив керівництво, та звернувся до Слідчого відділу Ленінського районного відділу Донецького міського управління ГУ МВС України в Донецькій області із відповідною заявою, в звязку із чим було внесено данні до ЄРДР за ч. 1 ст. 185 КК України. Але керівництво товариства, в особі [PERSON] не погодилися із такими обставинами, та наполягли на поверненні грошей, внаслідок чого ним була написана розписка про отримання викрадених у нього грошей. Тому враховуючи, що ніяких грошей він не брав, не має підстав для відповідальності за зазначеним договором позики. В судовому засіданні відповідач [PERSON] підтримав свої заперечення, не визнавши позовні вимоги, суду пояснив, що станом на травень 2014 року він працював на ТОВ «Демікс», де займався збором виручки у м. Донецьк по торговим точкам товариства, які привозив та здавав. 14.05.2014 року, зібрав суму грошей що дорівнювала 60000 гривень, які тримав у барсетці, знаходився у маршрутці, де в нього викрали разом з барсеткою документи на його імя та зазначені гроші. Він одразу ж повідомив про це керівництво ТОВ «Демікс», і йому запропонували не писати заяву до поліції, а самостійно розібратися. Приїхав до м. Дніпро, де знаходився керівник товариства [PERSON], останній запропонував оформити цю суму як позику, при цьому гарантувавши наявність роботи, та відрахування із заробітної плати сум помісячно на погашення заборгованості, на що він погодився та написав як розписку так і графік погашення позики, власноруч, які він дійсно писав сам, у присутності зазначених в розписці свідках. Також за домовленістю із керівництвом, він не повинен був повідомляти правоохоронні органи щодо скоєного злочину. Він на час праці був матеріально-відповідальною особою. Але після цього він у червні 2014 року звільнився, і більш його не турбували з цього питання, доки не дізнався про наявність позовних вимог до нього з боку позивача. Крім того, він неодноразово переписував розписку про отримання грошей. Просив з зазначених підстав відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] підтримала позицію [PERSON] зазначив, що підстав для звернення із позовом [PERSON] не має, так як на час написання розписки про отримання грошей та графіку погашення, відповідач знаходився із позивачем у трудових правовідносинах, та крім цього не брав грошей зазначених у розписці, а тому не повинен їх повертати. Підтримує заперечення у повному обсязі і просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Вислухав сторони, дослідив матеріали справи, вивчив докази надані сторонами, суд приходить до наступного: Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як встановлено судом, 07.05.2014 року [PERSON] особисто склав розписку про те, що він 07.05.2014 року отримав від [PERSON] 60000 (шістдесят тисяч) гривень, у борг, яку написав у присутності свідків [PERSON], [PERSON], що підтверджено поясненнями представника позивача, розпискою (а.с. 15), та не заперечувалося відповідачем та його представником. Крім того,07.05.2014 року між сторонами при оформленні вищезазначеної розписки було узгоджено і графік погашення даного в розписці боргу в розмірі 60000 гривень, який [PERSON] особисто склав, що підтверджено поясненнями представника позивача, графіком (а.с. 16), та не заперечувалося відповідачем та його представником. Пояснення відповідача [PERSON], що він у період травня 2014 року працював на ТОВ «Демікс», де позивач був його керівником не оспорюються представником позивача, але і не спростовують факт написання зазначеної розписки та графіку погашення боргу отриманого відповідачем у сумі 60000 гривень, як зазначено у розписці 07.05.2014 року, що сам відповідач також не оспорює. Твердження [PERSON] про те, що 11.05.2014 року в нього саме зазначена сума 60000 гривень була викрадена при виконанні ним доручень керівництва ТОВ «Демікс» у м. Донецьк під час зібрання виручки, доказами в ході судового розгляду не підтверджено, та не узгоджується із датою оформлення розписки 07.05.2014 року, яка датована раніше ніж дата події 11.05.2014 року, на яку наголошує [PERSON], та спростовується самою заявою до поліції [PERSON] від 14.05.2014 року, яка не містить заяви про викрадення зазначеної суми як 60000 гривень. Крім того, в своїх поясненнях наданих суду, [PERSON] стверджував, що за домовленістю із керівництвом ТОВ «Демікс», він не повинен був звертатися до правоохоронних органів із відповідною заявою, та як гарантією цього повинно було стати залишення його на роботі у товаристві, та плановому згідно до графіку відрахування сум з його заробітку. Зазначені пояснення [PERSON] не узгоджуються та спростовуються доказами наданими під час судового розгляду самим [PERSON], а саме його звернення 14.05.2014 року із заявою до правоохоронних органів - до Слідчого відділу Ленінського районного відділу Донецького міського управління ГУ МВС України в Донецькій області із відповідною заявою, в звязку із чим було внесено данні до ЄРДР за ч. 1 ст. 185 КК України, всупереч начебто досягнутої домовленості між відповідачем та керівництвом, про яку наголошував відповідач, як гарантію домовленості досягнутої між сторонами. Також, як вбачається із копії трудової книжки на імя [PERSON], надану відповідачем, 04.06.2014 року [PERSON] звільняється із ТОВ «Демікс», але не із ініціативи товариства, а за погодженням сторін, що підтверджується записом № 38 у трудовій книжці відповідача, що підтверджує погодження цього питання в двосторонньому порядку. На підставі чого, враховуючи змагальність сторін, право кожної сторони надати докази на підтвердження своєї позиції та спростування позиції протилежної сторони, виходячи із приписів ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд вважає не доведеним з боку відповідача факту не отримання від позивача грошових коштів в розмірі 60000 гривень 07.05.2014 року, так як даний факт підтверджується письмовою розпискою про отримання відповідачем у позивача в борг зазначеної суми, та графіком її повернення, які оформленні власноруч відповідачем у присутності зазначених свідків, про що стверджували сторони. Крім того, згідно до змісту розписки, вбачається зазначення [PERSON] власноруч, що цю розписку він писав «…без принуждения, в здравом рассудке…», що також не оспорювалося відповідачем під час судового розгляду. Таким, чином, судом встановлено, що між сторонами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого й надана вищезазначена розписка, тому [PERSON] зобов'язаний повернути [PERSON] отримані у борг кошти на підставі статей 1046, 1047 та 1049 ЦК України. Відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів, що підтверджено самою розпискою (а.с. 15) так і графіком погашення боргу (а.с. 16). Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Але, як встановлено під час судового розгляду, [PERSON] не погоджуючись із фактом отримання грошей від [PERSON], будучи обізнаний про існування боргової розписки від його імені на суму 60000 гривень на користь позивача, з графіком погашення боргу, які він оформлював власноруч та передав [PERSON], не оспорив цю розписку. Крім того, як встановлено під час судового розгляду, з боку позивача, до звернення до суду, з підстав не виконання [PERSON] умов договору позики укладеного шляхом оформлення боргової розписки від 07.50.2014 року, позивач [PERSON] направляв на адресу [PERSON] вимогу щодо погашення суми зазначеного у розписці боргу, яка була отримана відповідачем у грудні 2015 року, що підтверджено поясненнями представника позивача, досудовою вимогою (а.с. 17-18), описом відправлення (а.с. 19) та квитанцією щодо підтвердження відправлення, та самим повідомленням (а.с. 20). Але, і з грудня 2015 року розуміючи що [PERSON] вимагає повернення боргу за розпискою від 07.05.2014 року (а.с. 17-18), до вирішення справи по суті, з боку [PERSON] не вчинено будь-яких дій на її оспорення. Також, судом враховується, що будучи обізнаним про відкриття провадження по справі за позовом [PERSON], [PERSON] маючи представником адвоката [PERSON], не предявив зустрічного позову про визнання розписки недійсної, або будь-яких інших вимог щодо оспорення природи цієї розписки. Зазначена процесуальна поведінка відповідача [PERSON] розцінюється судом як позицію захисту відповідача від обовязків щодо виконання взятих на себе зобовязань за розпискою від 07.05.2014 року, яка не підтверджена належними та допустимими доказами на підтвердження, що укладення договору позики в письмовій формі від 07.05.2014 року, здійснено ним під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості позивача або під впливом тяжкої обставини. А тому [PERSON] зобов'язаний повернути [PERSON] отримані у борг кошти на підставі статей 1046, 1047 та 1049 ЦК України, та як наслідок сплати понесених збитків позивачем, згідно до приписів ст.. 623, 625, 1048 ЦК України. Так, згідно до вимог ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як встановлено під час судового розгляду, зобовязання за борговою розпискою (договором позики) від 07.05.2014 року з боку [PERSON] на час розгляду справи по суті не виконані ні частково, ні повністю, що підтверджено сторонами. Виходячи із приписів ч. 2 ст. 612 ЦК України, [PERSON] повинен нести відповідальність за невиконання взятих на себе зобовязань, а саме - Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Факт прострочення виконання зобовязань встановлено під час судового розгляду, що підтверджено поясненнями сторін, та розпискою від 07.05.2014 року, та графіком погашення боргу від 07.05.2014 року (а.с. 15-16). Згідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Ч. 1 ст. 623 ЦК України передбачено, що Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Ч. 2 ст. 623 ЦК України зобовязує позивача доказати розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання. На підтвердження своїх позовних вимог з боку позивача наведено розрахунок сум, заявлених на відшкодування завданих з боку відповідача [PERSON] збитків, а саме: - розрахунок 3% річних, за період з 01.07.2014 року по 30.06.2016 рік, з підстав передбачених ст.. 625 ЦК України, який дорівнює розміру 1381,19 гривень. Іншого розрахунку на спростування розміру заявлених вимог, з боку відповідача суду не надано, а приведений розрахунок позивача, узгоджується із періодом строку позовної давності, періоду нарахування за кожний місяць прострочки виконання зобовязань, та розміру 3% річних; - розміру інфляційних втрат, за період з 01.07.2014 року по 30.06.2016 рік, з підстав передбачених ст.. 625 ЦК України, який дорівнює розміру 10920,04 гривень. Розрахунок розміру індексу інфляції до заявленого розміру боргу, з боку відповідача не наведений, а наданий позивачем, узгоджується з інфляційними показниками за зазначений період згідно до статистичних даних та показників затверджених Кабінетом Міністрів України; - процентів за користування позикою, що узгоджується з приписами ст.. 1048 ЦК України, заявлені в розмірі облікової ставки НБУ за вказані періоди з 06.01.2016 року по 21.04.2016 року в розмірі 22,0%, за період з 22.04.2016 року по 26.05.2016 року в розмірі 19,0%; за період з 27.05.2016 року по 23.06.2016 року в розмірі 18,0%; за період з 24.06.2016 року по 30.06.2016 року в розмірі 16,5 %. З боку відповідача наведений розрахунок не спростовано, та є узгодженим з даними НБУ щодо встановленні облікової ставки за вказаний період. На підставі чого, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості заявлених вимог позивачем, як підтверджених доказами що є належними та допустимими, дослідженими під час судового розгляду, та не спростованими з боку відповідача. А тому позов [PERSON] є таким що підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про відшкодування понесених судових витрат позивачем при сплаті судового збору, суд виходить з вимог ст.. 88 ЦПК України, а тому сплачена сума судового збору в розмірі 782,84 гривні (а.с. 22), підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі.

Outcome: approved