Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з уточненим позовом до [PERSON], в якому просить встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з відповідачем з 27 листопада 1997 року по 09 серпня 2005 року; поділити між ним та відповідачем майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя та виділити йому в особисте користування: телевізор плазмовий PANASONIC 11000,00 грн.; компютер 7000,00 грн.; відеокамеру GVS 7000,00 грн.; приставка Т2 (2 шт.) 1000,00 грн., DVD-плеєр ВВК (2 шт.) 1600,00 грн.; ноутбук 8000,00 грн.; гараж 1500,00 грн., (розташований в колишньому ГБК смт. Панютине), всього на суму 37000,00 гривень; інше майно на суму 60800,00 гривень залишити в користуванні відповідача; визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири № 13, вартістю 15628,00 грн., розташованої за адресою: смт. Панютине м. Лозова Харківської області, буд. 28, право власності оформлено на [PERSON] (дошлюбне прізвище відповідача), при цьому не заперечує проти того, щоб відповідач сплатила йому вартість 1/2 частини квартири. Позивач в позові посилається на те, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.08.1993 року по 27.11.1997 року, шлюб було розірвано, але після розлучення вони продовжували жити однією сімєю, підтримували дружні стосунки, жили як подружжя, були повязані загальним побутом, мали взаємні права та обовязки, піклувалися один про одного. Згодом вони знов 09.08.2005 року зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу у них двоє дітей: донька [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO]. Факт проживання однією сімєю з відповідачем можуть підтвердити свідки. За час спільного проживання вони придбали гараж, розташований в смт. Панютине за 1500,00 грн. та трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], право власності оформлено і зареєстровано на [PERSON] (дошлюбне прізвище відповідача), вартість якої 156285,00 грн. У вищевказаній квартирі зробили ремонт (утеплення квартири, заміну пяти міжкімнатних деревяних дверей, 4 пластикових вікна та 2 двері, балконна рама, заміна батарей та труб опалення, ремонт зали та спальні, вхідні металеві двері, поставили газову колонку) на загальну суму 76000,00 грн. Починаючи з 2004 року придбали таке майно: - телевізор плазмовий SAMSUNG 8000,00 грн.; - телевізор плазмовий PANASONIC 11000,00 грн.; - компютер 7000,00 грн.; - мікрохвильова пічка 1100,00 грн.; - холодильник «Атлант» 5500,00 грн.; - морозильна камера 2700,00 грн.; - машинка пральна LG 6000,00 грн.; - відеокамеру GVS 7000,00 грн.; - приставка Т2 (2 шт.) 1000,00 грн., - DVD-плеєр ВВК (2 шт.) 1600,00 грн.; - мультиварка 1600,00 грн.; - швейна машинка 2300,00 грн.; - спальний гарнітур 6000,00 грн.; - ноутбук 8000,00 грн.; - кухонний гарнітур 2200,00 грн., - мякий куточок 1700,00 грн.; - диван 4000,00 грн.; - два крісла 1500,00 грн.; - спальний гарнітур 2800,00 грн.; - стіл кухонний і 4 стільці дерев?яні ручної роботи 4000,00 грн.; - куточок шкільний 5000,00 грн.; - планшет 2000,00 грн.; - телефон SAMSUNG 4000,00 грн.; - телефон НТС 3000,00 грн.; - гарнітур прихожа 3000,00 грн.; - кухонний комбайн 1100,00 грн, всього на суму 97900,00 грн. 13.05.2015 року шлюб між сторонами було розірвано, він сподівався, що вони без будь-якого спору поділять майно, яке придбали під час спільного проживання, але відповідач добровільно вирішувати дане питання не бажає. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позові, пояснив, що вони з відповідачем перебували у шлюбі з 1993 року по 1997 рік, в 1996 році у них народилась старша донька. Знімали квартири, він 3 роки зловживав спиртними напоями. З вересня 1994 по 1995 рік знаходився в місцях позбавлення волі в Росії. Після звільнення приїхав додому. Весь час вони проживали разом, квартира ними була придбана в 2003 році. За час сумісного проживання вони придбали телевізор, компютер, відеокамеру, приставки, ДВД-плеєр, гараж придбали разом з квартирою. Також у старшої дитини є ноутбук. У нього була машина, але він користувався нею біля трьох років по довіреності. Аліменти дітям не сплачує з жовтня 2015 року, ніяких коштів на утримання дітей не надає, тому що офіційно не працює, зараз проживає у матері. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що вперше шлюб між ними був зареєстрований в 1993 році. В 1994 році позивач поїхав на заробітки в Москву, але там був засуджений і відбував покарання в місцях позбавлення волі, вона зі своїми батьками запрошували адвоката, витрачали свої кошти. Коли позивач повернувся додому, то сильно зловживав спиртними напоями, постійно порушував супружну вірність, її бив. В 1997 році вони розлучилися. Вона намагалася налагодити стосунки, але нічого не виходило, він поставив умову, що повернеться тільки тоді, коли буде у неї своє житло. Весною 2002 року він зовсім покинув її. Вона з дитиною почала проживати разом зі своїми батьками. Її батько добре заробляв, працював на півночі та в листопаді 2003 року батьки купили для неї трикімнатну квартиру. [PERSON] повернувся після покупки квартири. Вдруге зареєстрували шлюб в 2005 році. У них була машина, яка була куплена по довіреності за спільні гроші. Коли розійшлися 13.05.2015 році, він повідомив, що машини вже немає. Речей, які він включив у перелік, в наявності не має, оскільки при розлученні, позивач повідомив, що грошей у нього не має, допомагати навчати старшу доньку він не буде, та вона може робити з речами, що вважає за потрібне, тому речі вона була змушена продати, оскільки необхідно було навчати старшу доньку, утримувати дітей та оплачувати комунальні послуги, які нараховувалися і на нього, оскільки він прописаний в квартирі. Компютер був придбаний більше 10 років назад приблизно за 2500 грн., телевізор купляли у брата за 3000 грн., речі, які перерахував позивач куплялися з рук, були не новими і в подальшому деякі були вже поламані. Представник відповідача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримав думку відповідача, позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що квартира його довірителя була куплена її батьками, позивач повернувся вже після її купівлі, тому не має ніяких прав на половину даної квартири. Ніяких документів, які б підтверджували вартість того майна, яке він збирається поділити, суду не надав. Свідок [PERSON] пояснила, що позивач є її сином. Знає, що вони купили квартиру, весь час жили разом, у них двоє дітей. Вдома у них вона бувала рідко, більше спілкувалися по телефону. Син працював, заробляв гроші для сімї. Як тільки вони одружилися, він вживав спиртні напої, в 2003 році він закодувався, більше десяти років не вживає спиртні напої. З сімї не уходив, весь час жили разом. Дана квартира купувалася за гроші сина, вона особисто гроші не давала. Знає, що він шукав гроші, щоб погасити борги за комунальні послуги. Свідок [PERSON] пояснив, що знає позивача з 2000 року, він весь час проживав з [PERSON]. Він чув, що вони раніше були розлучені, а потім знов одружилися. Свідок [PERSON] пояснив, що знає [PERSON] давно, більше спілкуватися почали після народження другої доньки. Вадим заробляв гроші, збирав на покупку квартири. Весь час вони проживали разом, купили квартиру. Ця квартира була проблемна, з боргами за комунальні послуги. [PERSON] позичав у нього гроші, щоб погасити ці борги. Коли купили квартиру, він допомагав [PERSON] перевозити речі. Раніше [PERSON] вживав спиртні напої, але десь років десять вже не пє. Свідок [PERSON] пояснила, що вона доводиться тіткою відповідачу, сестра її матері. Знає, що сторони по справі розірвали шлюб, а потім знов зійшлися. Після того, як їх виселили з гуртожитку із-за поведінки позивача, тому що він вчиняв сварки, бійки, відповідачка проживала у батьків. Потім батьки купили їй квартиру, він повернувся до [PERSON], коли квартира була вже придбана. Знає, що позивач продав машину, яка була їх сумісною власністю, ні копійки дітям не дав. Свідок [PERSON] пояснила, що добре знає [PERSON]. Позивач раніше зловживав спиртними напоями, проводив весь час з друзями біля кафе, а відповідач шукала його. Потім народилася старша донька [PERSON]. Вони тоді спілкувалися рідко, але вона знає, що вони розлучилися. Грошей платити за наймані квартири у Віки не було, тому вона жила у батьків. В 2003 році батьки купили для Віки квартиру, позивач повернувся до Віки вже після її покупки. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] є її донькою. Спочатку після одруження молоді знімали квартири, сімейне життя у них не склалося, вони розлучилися. Позивач з 1993 до 2003 рік зловживав спиртними напоями, потім закодувався, в 2003 році вони з батьком купили квартиру для доньки. Позивач після розлучення з донькою фактично не проживав, він то приходив, то уходив, а в березні 2002 році пішов зовсім. В період з весни 2002 року по листопад 2003 роки, коли була куплена квартира, позивач з донькою не проживав, прийшов вже в куплену квартиру. Зараз донька розлучена, дітьми позивач не цікавиться і їх не утримує. Свідок [PERSON] пояснила, що спочатку [PERSON] проживали в найманих квартирах, позивач гуляв, пив, дрався, в 1997 році вони розлучилися. Потім вони зійшлися, почали налагоджувати стосунки, але нічого не вийшло, весною 2002 року позивач зовсім покинув Віку. Батьки для Віки купили квартиру. Позивач повернувся тільки після покупки квартири. Свідок [PERSON] пояснила, що її сестра, відповідачка по справі, з [PERSON] розлучалася, все відбувалося на їх очах. У 2002 році [PERSON] пішов від сестри, з 2002 року по листопад 2003 року Віка проживала у батьків, тому що у неї не було грошей платити за найману квартиру. Позивач пив, гуляв, сестра намагалася зберегти сімю, а він бажання не мав. В листопаді 2003 року батьки купили для доньки квартиру. Позивач після покупки квартири повернувся. В 2012 році у них була машина, вартість якої була більше вартості квартири, він її продав. У них двоє дітей, старша донька навчається в університеті, молодша у школі, допомоги від батька діти не отримують. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] є його донькою. Він з 1993 по 2005 роки працював на добичі золота в Росії, заробляв гроші. Цю квартиру вони купували доньці за свої кошти, [PERSON] потім купував меблі в квартиру, тому що після її покупки квартири повернувся до сімї. Участі у купівлі квартири він не приймав. В той час, коли вони з матірю купували для доньки квартиру, [PERSON] з донькою не проживав, донька більше року проживала з ними, і тільки в листопаді 2003 року вони купили дану квартиру. Вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.08.1993 року по 27.11.1997 рік, що підтверджується копією рішення Лозівського міського суду Харківської області від 27.11.1997 року. 09.08.2005 року між сторонами було укладено повторно шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія І-ВЛ № 011103, виданого 09.08.2005 року Панютинською селищною радою м. Лозова Харківської області, який розірваний згідно рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13.05.2015 року. Сторони мають дітей: повнолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження дитини серія І-ВЛ № 303763, виданого 16.01.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова реєстраційної служби Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 32 та неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серія І-ВЛ № 038884, виданого 24.02.2006 року Панютинською селищною радою м. Лозова Харківської області, актовий запис № 21. Діти знаходяться на утриманні відповідачки, позивач з жовтня 2015 року матеріальну допомогу дітям не надає, що не заперечував в судовому засіданні. Згідно трудової книжки, [PERSON] працював з червня 1996 року та в жовтні 2015 року звільнений з роботи за власним бажанням з ДП Укрспецвагон» [PERSON] зареєстрований в спірній квартирі за адресою [ADDRESS]. Право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] зареєстровано на [PERSON] (дошлюбне прізвище відповідачки), що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міськнотокругу Харківської області від 29.10.2003 року, особовим рахунком КП Панютинської селищної ради «Управління благоустрою територій» та листом КП «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради № 16 від 19.01.2016 року, де зазначено, що [PERSON] є власником даної квартири. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч. 2 ст. 3 СК сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Відповідно до статті 74. Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до ч.1 п.5 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про становлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу. Вказана норма закону вступила в дію з 01 вересня 2005 року, тобто з набранням чинності цього Кодексу. Позивач просить визнати факт проживання однією сімєю з відповідачкою з 27 листопада 1997 року по 09 серпня 2005 року, посилаючись на положення Сімейного кодексу. Однак дані правові правовідносини виникли до 01.01.2004 року, до вступу в дію Сімейного кодексу України, тому суд застосовує норму матеріального права, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин. До спірних правових відносин сторін з листопада 1997 року по 31 грудня 2003 року необхідно застосовувати норми Кодексу про шлюб та сімю, який не передбачав положень про визнання факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу. Дана категорія цивільних справ виникла у звязку з прийняттям нового Сімейного Кодексу. До того ж відповідачка вимогу позивача про встановлення факту проживання однією сімєю не визнає, пояснюючи тим, що сімя після розірвання шлюбу фактично розпалася, спільне господарство не велося, побуту та бюджету сумісного не було, позивач зловживав спиртні напої, порушував супружну вірність та сам пішов з сімї, мотивуючи тим, що вони не мають власного житла, і тільки після придбання квартири позивач повернувся, перестав зловживати спиртними напоями і вони відновили сімейні відносини Спірна квартира придбана 29.10.2003 року. Відповідно до розяснень, що містяться в п.12 постанови Пленуму ВС «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» від 12.06.98 №16 (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 закону «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.95 №20. Правила стст.22, 28, 29 КпШС в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із ч.1 ст.17 Закону «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 ст.112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом п.5 постанови Пленуму ВС від 22.12.95 №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 закону «Про власність», ст.22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 стст.17, 18, п.2 ст.17 закону «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Позивач не надав докази, що дана квартира була придбана за сумісні кошти і які саме кошти він вложив на придбання даної квартири. Крім того, наявність трудової книжки з записами про те, що позивач в спірний період часу працював, не є підставою вважати, що саме за його кошти була придбана квартира. Отже, позивачем не надано належних і допустимих доказів про участь у набутті спірної квартири, оскільки самі по собі факти придбання спірного майна в листопаді 2003 року у період відсутності реєстрації шлюбу в цей період без визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірної квартири не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що відсутні підстави застосування ч.1 ст.17 закону «Про власність» для визнання за позивачем права власності на 1/2 спірної квартири, придбаної у листопаді 2003 року, оскільки судом не встановлено факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу з 27 листопада 1997 року по день придбання спірної квартири та факт придбання сторонами квартири внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету. Враховуючи, що в судовому засіданні не добуто доказів, та позивачем не доведено, що спірна квартира придбана за сумісні кошти, суд вважає, що позовна вимога [PERSON] про визнання права власності на 1/2 квартиру, за адресою: [ADDRESS] не обгрунтована та задоволенню не підлягає. Що стосується поділу майна та виділення йому в особисте користування: телевізор плазмовий PANASONIC 11000,00 грн.; компютер 7000,00 грн.; відеокамеру GVS 7000,00 грн.; приставка Т2 (2 шт.) 1000,00 грн., DVD-плеєр ВВК (2 шт.) 1600,00 грн.; ноутбук 8000,00 грн.; гараж 1500,00 грн.(розташований в колишньому ГБК смт. Панютине), всього на суму 37000,00 гривень, суд виходить з наступного. Відповідачка не заперечувала, що дане майно, крім гаражу, є спільною сумісною власністю. В судовому засіданні [PERSON] пояснювала, що майна, яке позивач просить віддати йому, в неї не існує, тому що зі згоди позивача вона дане майно розпродала, щоб вчити старшу доньку, оплачувати комунальні послуги за квартиру, де позивач також зареєстрований, оскільки позивач з дня звільнення з роботи, аліменти не платив, їх залишив, дітей не утримує, допомоги ніякої не надає. Крім того, телевізор плазмовий PANASONIC, який він оцінив в позові за 11\~000 грн. був куплений давно не новий за 3 000 грн., всі останні речі були поламані і вона їх реалізувала за малу ціну, щоб тільки у неї їх купили. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ст. 71 Сімейного кодексу України наголошує, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значенні. Згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. (ч. 4 ст. 65 СК) Позивач в судовому засіданні не довів та не надав доказів щодо дійсної вартості спірного майна на час розгляду справи. Крім того гараж, який він просить передати у його власність, був придбаний зі слів відповідачки, як сарайчик, разом з квартирою, про що не заперечував позивач в судовому засіданні. В матеріалах наведеної справи відсутні відомості щодо реєстрації гаражу органом, що здійснює державну реєстрацію, тому на нього відсутні правовстановлюючі документи, про що не заперечували сторони в судовому засіданні, тому дана споруда не об`єктом права власності і не може бути предметом розподілу. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed