Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до ФОП [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позов мотивований тим, що відповідно до трудового договору № 16521300453 від 28.05.2013 року позивач був прийнятий відповідачем на роботу водієм вантажів. 04.04.2014 року на підставі ст.38 КЗпП України позивач звільнився з роботи за власним бажанням. Однак, при звільненні з позивачем не було проведено розрахунок. Оскільки всі звернення до відповідача про здійснення розрахунку не дали результату 16.04.2014 року позивач звернувся до прокуратури про порушення кримінального провадження за ст.ст. 175, 364 КК України. Постановою слідчого від 06.02.2016 року на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України було закрито кримінальне провадження через відсутність в діях відповідача ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.175 КК України. Незважаючи на закриття кримінального провадження позивач вважає, що відповідач порушив вимоги ст.116 КЗпП України щодо проведення розрахунків в день звільнення 04.04.2014 року, а тому відповідно до ст.117 КЗпП України просить стягнути з відповідача 29 321 грн 92 коп. середнього заробітку за весь час затримки з 08.04.2014 року по цей час. Крім того, позивач вказує, що протиправними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 10 000 грн 00 коп. і просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав. Відповідач проти задоволення позову заперечує. Суду пояснив, що 04.04.2014 року позивач подав заяву про звільнення, на підставі якої 07.04.2014 року його було звільнено. 07.04.2014 року позивач не був присутній на роботі, а тому відповідач не зміг видати йому трудову книжку та розрахуватися, а тому в цей день трудову книжку було передано до центру зайнятості. Протягом місяця позивач не звертався за розрахунком, що змусило відповідача самостійно ініціювати питання про розрахунок з працівником шляхом направлення йому відповідного листа. Однак протягом двох років позивач так і не звернувся за розрахунком. Як вказує представник відповідача, у позивача не було жодних перешкод для реалізації свого права, при цьому звертає увагу на те, що позивач протягом двох років користується допомогою адвоката, а тому не може посилатися на юридичну необізнаність з цього питання. Замість того, щоб вирішувати питання щодо виплати заробітної плати, позивач зосередив увагу на кримінальній справі, порушеній щодо роботодавця. Послідовність дій позивача, на думку відповідача, свідчить про намагання звести рахунки з відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 28.05.2013 року між сторонами укладено трудовий договір № 16521300453, на підставі якого позивач був прийнятий на роботу водієм вантажів. Погоджено розмір заробітної плати - 1 200 грн 00 коп., але не менше законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. 04.04.2014 року позивач подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Відповідно до обліку використаного робочого часу за квітень 2014 року в цей день позивач відпрацював 8 годин. Наказом [PERSON] № 1 від 04.04.2014 року позивача звільнено за ст.38 КЗпП України за власним бажанням відповідно до заяви від 04.04.2014 року. Відповідно до трудового договору від 28.05.2013 року, а також трудової книжки датою звільнення позивача є 07.04.2014 року. При цьому судом встановлено, що відповідач має заборгованість перед позивачем по сплаті заробітної плати та компенсації за відпустку в сумі 675 грн 42 коп., що підтверджується довідкою ФОП [PERSON] від 07.05.2014 року № 5. На день розгляду справи вказані кошти позивачу не виплачені. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач вказує на те, що дата наказу про його звільнення 04.04.2014 року і є датою його звільнення. В цей день він працював, а тому відповідач був зобовязаний здійснити з ним розрахунок саме в цей день. Однак, станом на час розгляду справи розрахунок з ним не проведено. Натомість позиція відповідача зводиться до того, що датою звільнення позивача є 07.04.2014 року. В цей день позивач не працював, а тому виплата коштів повинна здійснюватися за його вимогою. Вирішуючи поставлене питання, суд виходить з наступного. Дата наказу про звільнення та дата звільнення особи не є тотожними поняттями. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Тобто, за загальним правилом заява в порядку ст.38 КЗпП України подається за два тижні до звільнення. У виключних випадках, передбачених цією ж статтею, роботодавець зобовязаний розірвати трудові відносини в певний строк, зазначений у заяві, і видати наказ, у якому причини й дата звільнення мають бути чітко сформульовані. Разом із тим, заява позивача не містить дати, з якої він просить його звільнити, а також причини такого звільнення в більш короткий строк. Відтак, твердження позивача про те, що його звільнено саме 04.04.2014 року, в день подачі заяви, а також в останній його робочий день, є безпідставними. Причини звільнення позивача 07.04.2014 року, тобто до завершення 14 денного строку, відповідач не пояснив. Такі дії відповідача можуть бути предметом окремого позову. Однак, наразі такі обставини не мають значення для вирішення цієї справи, оскільки в будь-якому випадку таке звільнення відбулося в день, коли позивач не працював. Відтак, суд погоджується з доводами відповідача, що в такому випадку розрахунок з позивачем здійснюється на його вимогу. Разом із тим, позивач не зміг надати докази на підтвердження того, що він предявляв вимогу відповідачу про розрахунок. Так, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду повідомили, що працювали з позивачем на цьому підприємстві. 07.04.2014 року позивач зявився на підприємстві, приязно привітався з [PERSON] після чого вони пішли в сторону «контори». Однак, свідки не змогли підтвердити факт того, що позивач предявив вимогу про виплату заробітної плати, вказав бажаний спосіб їх отримання, тощо. Також свідки не змогли підтвердити факт того, що [PERSON] якимось чином перешкоджав позивачу подати відповідну вимогу. Натомість допитана в судовому засіданні [PERSON] повідомила, що є бухгалтером на цьому підприємстві. 04.04.2014 року в середині дня позивач поклав їй заяву про звільнення та пішов з підприємства, що не давало змоги оформити необхідні документи, а тому його було звільнено саме 07.04.2014 року. В цей день позивач не прийшов, а тому трудову книжку та трудовий догові було передано в центр зайнятості. В наступному, оскільки позивач не звертався за розрахунком, йому було направлено довідку до заробітну плату та запропоновано звернутися на підприємстві в зручний для нього час. Однак, позивач так і не звертався за розрахунком. Покази [PERSON] щодо надсилання позивачу довідки від 07.05.2014 року № 5 про суму коштів нарахованих при звільнені з роботи 675 грн 42 коп. підтверджуються повідомленням про вручення поштового відправлення. Крім того, законність дій відповідача при звільненні позивача були предметом розгляду Територіальної державної інспекції з питань праці у Полтавській області, яка не виявила жодних порушень. Також судом встановлено, що в звязку з тим, що з позивачем не проведено розрахунок при звільненні, останній звернувся до прокуратури про порушення кримінального провадження за ст.ст. 175, 364 КК України. Постановою слідчого від 06.02.2016 року на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження № 12014170240000590 від 15.05.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.175 КК України закрито у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення. При цьому суд вважає доречним зауваження представника відповідача відносно того, що протягом всього часу інтереси позивача представляв адвокат [PERSON], а тому юридичні аспекти проведення розрахунку позивачу були відомі. У випадку «складнощів в спілкуванні з відповідачем», на які посилається позивач, він міг звернутися до відповідача щодо отримання сум нарахованої заробітної плати шляхом письмового звернення, або ж звернутися на підприємство в присутності свого адвоката, тощо. Однак такі дії ним не були вчинені, натомість позивач вчинив дії для порушення кримінального провадження щодо [PERSON] Наразі, борг відповідача перед позивачем по заробітній платі складає 675 грн 42 коп., який відповідач зобовязався повернути за першою вимогою позивача. Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що подані докази не підтверджують наявність вини відповідача у невиплаті позивачу сум нарахованої заробітної плати. Відтак, позовні вимоги про стягнення сум середнього заробітку за час затримки не підлягають задоволенню. Вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними, а тому також не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Представник відповідача адвокат [PERSON] надав суду квитанцію про оплату юридичних послуг № 04/16 від 31.05.2016 року на суму 5 500 грн 00 коп., а також розрахунок кількості та вартості послуг. Суд вважає цей розрахунок частково необґрунтованим. Так, відповідно до п.п. 2, 3, 4 цього розрахунку адвокатом були надані такі послуги: оформлення документів, вивчення матеріалів позовної заяви, план роботи 1,5 год.; вивчення нормативної бази 1,5 год.; підготовка заяв, клопотань 0,5 год. Однак, відповідно до матеріалів справи адвокатом було подано лише дві письмові заяви: про відкладення розгляду справи та про ознайомлення з матеріалами справи. На думку цей пункт повністю включено в пункт 2 оформлення документів, а тому підстави додатково зараховувати 0,5 год відсутні. Крім того, п.2 містить найменування послуги «план роботи», що не дає суду можливості визначитися зі змістом цієї послуги та перевірити обґрунтованість заявленого для неї часу. Оскільки п.2 містить 3 послуги, одна з яких судом відхиляється, загальний строк слід зменшити на третину до 1 год. В іншій частині розрахунок адвоката є обґрунтованим.

Outcome: approved