Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом про стягнення з Міністерства оборони України 100 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Посилаючись на норми ст.ст. 56, 64 Конституції України, ст.ст.1, 11, 15, 16, 23, 170, п.3 ч. 1 ст. 268, ст.1167 ЦК України, п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ, ст. 3 Закону України «Про Збройні сили України», правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14 позов обґрунтовує тим, що він проходив військову службу у Збройних Силах СРСР в період бойових дій на території Республіки Афганістан у складі в/ч [NUMBER] з 07 грудня 1979 року по 18 лютого 1981 рік, про що свідчить видана йому довідка Новомосковського об`єднаного міського військового комісаріату від 10 квітня 2017 року № 23/75. Позивач отримав під час бойових дій у Афганістані в 1980 році осколкові поранення голови, правої руки та обох ніг. Після звільнення з військової служби позивача періодично турбували головні болі, запаморочення, підвищений артеріальний тиск, порушення сну, дратівливість, погіршення пам`яті, загальна слабкість. На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців (Протокол № 480 від 01 березня 2013 року) встановлено, що отримані позивачем поранення (контузія), пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Також зазначено, що в подальшому отримані позивачем ушкодження здоров`я призвели до розвитку захворювань стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ (1980 контузія головного мозку), у вигляді: післятравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії 2 ст., з вираженим церебростенічним синдромом; розсіяною органічною неврологічною мікросимптоматикою, мнестичним зниженням, емоційно вольовою нестійкістю; вегето-судинною дисфункцією, вестибулоатактичним синдромом; післятравматичного церебрального арахноїдиту з лікворо-динамічними порушеннями, стійко вираженим цефалічним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією 3 ст. У 2013 році позивачу первинно встановлено 3 групу інвалідності, причина якої є поранення, контузія пов`язана з участю у бойових діях на території іншої держави (довідка МСЕК №045409 від 27 серпня 2013 року). У 2015 році 3 група інвалідності підтверджена та залишена без змін (довідка МСЕК 10ААГ №035189 від 15 липня 2015 року). В 2016 року МСЕК безстроково встановила 2 групу інвалідності. Окрім того, позивачу було встановлено обмеження щодо характеру та умов праці: може бути працевлаштований до канцелярського виду праці. Рекомендовано лікування у невропатолога, терапевта, психіатра, стаціонарне лікування у 16 відділенні ОКПБ, санаторно-курортне лікування. Крім того, відповідно до посвідчення, виданого Управлінням праці та соціального захисту населення м. Новомосковськ від 23 листопада 2016 року серія Є № 018203, позивач має статус ветерана війни - інваліда війни 2 групи. Після встановлення групи інвалідності позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні хвороб, що розвинулися внаслідок отримання ушкоджень здоров`я під час виконання свого військового обов`язку. Зазначає, що в у зв`язку з інвалідністю він відчуває глибокі моральні переживання та страждання, що зумовлені ушкодженням його здоров`я. Звичні життєві зв`язки порушені, адже, відтепер він вимушений багато часу витрачати на амбулаторне та стаціонарне лікування. Негативні наслідки травми (контузії) та пов`язаних з ним захворювань буде відчувати усе своє подальше життя. Позивач постійно відчуває душевний дискомфорт, оскільки не може у звичному для нього режимі спілкуватися з родиною та друзями, він вимушений займатися реабілітацією тоді як бажав би приділяти свій час близьким людям, як наслідок, рівень взаєморозуміння між членами його сім`ї значно знизився. У зв`язку зі зниженням працездатності позивача та встановленням обмежень щодо умов і характеру праці, він не може продовжувати трудову діяльність на раніше встановленому рівні. У колі повністю працездатних чоловіків у нього загострюється почуття власної неповноцінності, що в свою чергу позначається на відносинах з оточуючими людьми, колегами. Через свою інвалідність вже не може вести активне громадське життя, підтримувати бажаний рівень стосунків з оточуючими і забезпечувати себе та свою сім`ю матеріальними та нематеріальними благами на гідному рівні. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевних переживань та страждань. будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною його дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати лише суто умовний вираз. Враховуючи зазначене, позивач оцінює моральну шкоду, що йому спричинено, у розмірі 100 000,00 грн. та вважає зазначену суму справедливою та адекватною глибині його душевних страждань. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. Вказала, що відповідач, в силу п.1 ч.2 ст.1167, 1187 ЦК України завдав ушкодження здоров`ю позивача, оскільки позивач був задіяний для виконання військового обов`язку для вирішення збройного конфлікту на території іншої держави є діяльністю, пов`язаною із створенням джерела підвищеної небезпеки. Відповідач позов не визнав, надавши письмові заперечення проти нього. У відповідності до яких вказав, що позивач не надав документів, що свідчать про обставини отримання захворювання (інвалідності), насамперед доказів того, що захворювання (інвалідність) настала не з його вини. В наданих копіях довідок МСЕК (повторні огляди) не вказано, яка хвороба стала причиною інвалідності та що сприяло виникненню цієї хвороби. Позивач в позові не надає на його підтвердження належних і допустимих доказів завдання шкоди протиправними діями або бездіяльністю органу державної влади України чи Міністерства оборони України, причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди, вини відповідача в її завданні. При цьому, наявність шкоди не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначити суб`єкта такої відповідальності. Вказує, що 24 серпня 1991 року Верховна Рада України прийняла постанову «Про військові формування в Україні», якою визначила: «підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території України, Верховній Раді України; утворити Міністерство оборони України; Урядові України приступити до створення Збройних Сил України». Фактично цією постановою покладено початок будівництва Збройних Сил України як важливого інституту держави і невід`ємного елемента її воєнної організації. У вказаній постанові також не передбачено відповідальність нового Міністерства оборони України за спричинену шкоду Міністерством оборони Радянського Союзу. В Законі України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року також не підтверджено відповідальності України за шкоду, спричинену громадянам протиправними діями держави в особі Радянської Армії. Ні в Указі Президента України «Про Положення про Міністерство оборони України та Положення про Генеральний штаб Збройних Сил України» від 06 квітня 2011 року № 406/2011 ні в Постанові Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671 «Про затвердження Положення про Міністерство оборони України» також не передбачено відповідальність (чи будь-яке інше правонаступництво) нового Міністерства оборони України за можливу спричинену шкоду Міністерством оборони Радянського Союзу (вперше «Положення про Міністерство оборони України» затверджено Розпорядженням Президента України від 17 грудня 1992 року N 201/92-рп). Крім того, позивач вказує, що отримав захворювання, що призвело до інвалідності, в 1984 році, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який набув чинності 20 грудня 1991 року та Цивільного кодексу України, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодуванням моральної шкоди. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку. А цим Законом є лише Цивільний кодекс України. Більш того, відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відшкодування моральної шкоди передбачено лише для військовослужбовців (за наявністю підстав). В той час, як ст. 9 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військовослужбовці - це особи, які проходять військову службу. Позивач же не є військовослужбовцем, оскільки був звільнений з військової служби ще в 1986 році. Представник відповідача в судовому засіданні підтримала подані заперечення. Вказала на те, що на відповідача розповсюджуються пільги, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивачу жодним чином не відмовлено в безкоштовному лікуванні в установах охорони здоров`я, підпорядкованих Міністерству оборони України, на позивача розповсюджуються пільги, визначені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а тому підстави для стягнення моральної шкоди відсутні. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах СРСР в період бойових дій на території Республіки Афганістан у складі в/ч 2042 з 07 грудня 1979 року по 18 лютого 1981 рік. Матеріали справи свідчать, що у 1980 році позивач отримав осколкові поранення голови, правої руки та обох ніг, ЗЧМТ (контузія 1980 рік). На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців (Протокол № 480 від 01 березня 2013 року) встановлено, що отримані позивачем поранення (контузія), пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Також зазначено, що в подальшому отримані позивачем ушкодження здоров`я призвели до розвитку захворювань стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ (1980 контузія головного мозку), у вигляді: післятравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії 2 ст., з вираженим церебростенічним синдромом; розсіяною органічною неврологічною мікросимптоматикою, мнестичним зниженням, емоційно вольовою нестійкістю; вегето-судинною дисфункцією, вестибулоатактичним синдромом; післятравматичного церебрального арахноїдиту з лікворо-динамічними порушеннями, стійко вираженим цефалічним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією 3 ст. У 2013 році позивачу первинно встановлено 3 групу інвалідності, причина якої є поранення, контузія пов`язана з участю у бойових діях на території іншої держави (довідка МСЕК №045409 від 27 серпня 2013 року). У 2015 році 3 група інвалідності підтверджена та залишена без змін (довідка МСЕК 10ААГ №035189 від 15 липня 2015 року). В 2016 року МСЕК безстроково встановлено позивачу 2 групу інвалідності. Окрім того, встановлено обмеження щодо характеру та умов праці: може бути працевлаштований до канцелярського виду праці. Рекомендовано лікування у невропатолога, терапевта, психіатра, стаціонарне лікування у 16 відділенні ОКПБ, санаторно-курортне лікування. Крім того, відповідно до посвідчення, виданого Управлінням праці та соціального захисту населення м. Новомосковськ від 23 листопада 2016 року серія Є № 018203, позивач має статус ветерана війни - інваліда війни 2 групи Надані позивачем докази свідчать, що після встановлення групи інвалідності позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні хвороб, що розвинулися внаслідок отримання ушкоджень здоров`я під час виконання свого військового обов`язку. Так, згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна\~ шкода,\~ завдана\~ фізичній\~ або\~ юридичній\~ особі неправомірними рішеннями,\~ діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою,\~ яка її завдала,\~ за наявності\~ її\~ вини,\~ крім\~ випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна\~ шкода\~ відшкодовується незалежно від вини органу державної влади,\~ органу влади Автономної Республіки Крим,\~ органу місцевого\~ самоврядування,\~ фізичної\~ або юридичної особи,\~ яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом,\~ іншим ушкодженням\~ здоров`я або\~\~ смертю\~ фізичної\~ особи\~ внаслідок\~ дії\~ джерела\~ підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного\~ застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до ч. ст. З Закону України «Про Збройні сили України», Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління. За чч.1, 2, 5 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є\~ діяльність,\~ пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та\~ обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо-\~ і\~ вогненебезпечних\~ та\~ інших\~ речовин, утриманням диких звірів,\~ службових\~ собак\~ та\~ собак\~ бійцівських порід\~ тощо,\~ що створює\~ підвищену\~ небезпеку для особи,\~ яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується\~ особою,\~ яка\~ на\~ відповідній\~ правовій\~ підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє\~\~ транспортним засобом, механізмом,\~ іншим\~ об`єктом, використання,\~ зберігання або утримання\~ якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки,\~ відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано\~ внаслідок\~ непереборної\~ сили\~ або\~ умислу потерпілого. З огляду на викладені вище норми законодавства, наявність самої шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. При цьому відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та\~ вини останнього в її заподіянні. Так, відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, відповідно до вимог матеріального та процесуального права, в даному випадку тягар доказування наявності моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача лежить на позивачеві. Тягар доказування відсутності вини заподіювача в заподіянні моральної шкоди лежить на відповідачеві. Разом з цим матеріали справи не містять жодних даних, які свідчать про те, якими саме діяннями відповідача, чи органу державної влади України позивачу була заподіяна моральна шкода, а також про те, що ці дії чи бездіяльність були протиправними. Що саме орган державної влади України здійснював діяльність, пов`язану зі створенням\~ підвищеної\~ небезпеки для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Позивач посилається на те, що шкоду йому завдано під час виконання військового обов`язку при проходженні ним служби в Радянській Армії. Водночас, норми законодавства України не містять положень щодо правонаступництва Збройних Сил України по відношенню до Радянської Армії, норм, що свідчать про взяття на себе Урядом України, або іншим державним органом зобов`язань за шкоду, завдану військовослужбовцям під час виконання ними військового обов`язку при проходженні служби в Радянській Армії. Так, угодою між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей, ратифікованою Україною 14 лютого 1992 року, передбачено, що за військовослужбовцями,\~\~ особами,\~\~ які\~\~\~ звільнились\~\~\~ з військової\~\~ служби\~ і\~ проживають\~ на\~ території\~ держав-учасниць Співдружності,\~ а також членами їхніх сімей зберігаються\~ права\~ і пільги,\~ встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу РСР. Держави-учасниці Співдружності\~ мають\~ право\~ вживати\~ заходи щодо\~\~ посилення\~ соціального\~ захисту військовослужбовців,\~ осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей. Водночас нормами даної Угоди не визначають взяття на себе зобов`язань державами учасницями за шкоду, заподіяну здоров`ю військовослужбовців під час проходження ними військової служби в Союзі РСР в лавах Радянської Армії. Таким чином, позивачем не доведено як самого факту протиправних дій або бездіяльності державного органу України чи Міністерства оборони України, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди, так і факту вини відповідача в завданні шкоди, здійснення органом державної влади України або відповідачем діяльності, пов`язаної зі створенням\~ підвищеної\~ небезпеки, внаслідок якої позивачем отримано ушкодження здоров`я. Крім того, ст.3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вказує, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти. При цьому, положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», встановлюють, що військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи. Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, звільнені з військової служби унаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров`я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами. Стаття 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вказує, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку. При цьому, у відповідності до положень п.13, 14 ч.1 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасниками бойових дій визнаються військовозобов`язані, які призивалися на навчальні збори і направлялися до Афганістану в період ведення там бойових дій; військовослужбовці автомобільних батальйонів, які направлялися до Афганістану для доставки вантажів у цю країну в період ведення там бойових дій. За\~ ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни віднесено осіб з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час, в тому числі і учасників бойових дій на території інших держав, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у цих державах. Розділ ІІІ Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлює пільги ветеранам війни та гарантії їх соціального захисту та серед яких відсутнє право на отримання моральної компенсації. Отже, оцінивши наявні в справі докази суд приходить до висновку, що позивачем не доведено тих обставин, з якими положення ст. 1167 ЦК України, пов`язують виникнення у відповідача обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду. Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими, а тому з огляду на недоведеність підстав позову, суд приходить до висновку, що в його задоволенні належить відмовити. Оцінюючи посилання відповідача на відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди з огляду на спричинення шкоди під час дії норм ЦК УРСР, який не передбачав відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що причинний зв`язок між заподіянням шкоди та наслідками встановлено в 2014 році, тобто під час дій ЦК України, а тому не приймає означені посилання до уваги. Розглядаючи посилання позивача на необхідність застосування до даних правовідносин правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14 суд виходить з того, що в означеній постанові підкреслено обов`язок держави компенсувати шкоду, завдану майну інших осіб унаслідок вибуху боєприпасів у мирний час, та шкоду, заподіяну в результаті незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, який покладається на Міноборони як на уповноважений орган державного управління. Водночас, справа, яка розглядається стосується шкоди, завданої в період дії інших законодавчих актів та відсутності Міноборони України, як органу державної влади, а тому даний висновок не може бути застосовано до правовідносин, що виникли у даній справі. Питання щодо судових витрат суд вирішує в порядку ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed