Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зобовязати відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області зняти його з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], посилаючись на те, що відповідач не проживає на спірній житловій площі, квартирою не цікавиться, не оплачує комунальні послуги. Формальна прописка відповідача змушує позивача вносити більш високу плату за комунальні послуги, у звязку з чим вона вимушена звернутись з цим позовом до суду. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просить суд визнати [PERSON] втратившим право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] у звязку з чим зобовязати відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала пояснила суду, що відсутні підстави визнавати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, крім того позивачка чинить перешкоди в мешканні в квартирі [ADDRESS], що позбавляє його можливості реалізувати його право на проживання в квартирі. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є рідні брат та сестра. За життя батька сторін, [PERSON], з дозволу батька та позивачки, в 2005 році [PERSON] був зареєстрований за адресою: [INFO]. Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку. В звязку з цим суд не погоджується з твердженням позивачки та її представника про те, що [PERSON] не реалізував своє право на житлове приміщення, яке він здобув в 2005 році, не вселявся до нього. Не заявляючи позовних вимог стосовно недійсності реєстрації, позивачка фактично визнала місцем проживання [PERSON] з 2005 року вказану квартиру. Крім того, звернувшись до суду саме з позовними вимогами про визнання втратившим право користування житловим приміщенням, позивачка сама підтвердила, що позивач це право реалізував. Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо не проживання відповідача за адресою: [ADDRESS], [PERSON] надала акти про не проживання [PERSON] в зазначеній квартирі. Однак вказані Акти не можуть бути прийняті судом як доказ підтвердження обставин не проживання відповідача у зазначеній квартирі у зв'язку з тим, що з текстів даних Актів про не проживання вбачається, що особи, підписи яких зазначені в Актах, засвідчують, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] на протязі останніх чотирьох років не проживав, у даний момент не проживає, житловим приміщенням не користується, в квартирі відсутні будь-які належні йому речі. За клопотанням позивачки, особи, підписи яких значаться у Актах, були допитані в якості свідків в судовому засіданні і дали показання, що суперечать самим Актам. Так, свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні, повідомила суду, що в квартирі [ADDRESS] вона ніколи не була і хто в ній проживає, окрім [PERSON], їй не відомо. Свідок [PERSON] повідомила суду, що відповідача [PERSON] вона в обличчя не знає, та чи є його речі в квартирі [ADDRESS] їй не відомо. Суд також не приймає до уваги твердження позивачки та її представника про наявність формальної реєстрації [PERSON] за вказаною адресою без його фактичного проживання у квартирі, оскільки позивачка не надала доказів, які б вказували на фіктивність реєстрації, та відповідно, на не проживання [PERSON] за вказаною адресою. Відповідно до листа начальника сектору Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області вбачається, що [PERSON] звертався до сектору у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області стосовно зняття його з реєстрації за адресою: [ADDRESS], оскільки зняття його з реєстраційного обліку зробило неможливим виконання обовязків наймача житлового приміщення, передбачених Житловим кодексом України, в тому числі і щодо сплати комунальних витрат. Через це суд не розцінює несплату відповідачем комунальних послуг як доказ не проживання [PERSON] у квартирі. В судовому засіданні було оглянуто оригінал поштового листа на ім'я [PERSON] за адресою: [ADDRESS], копія якого була залучена до матеріалів справи, із штемпеля на конверті вбачається, що поштова кореспонденція направлялась в 2007 році, тобто в той час, коли, як стверджує позивачка, [PERSON] не проживав за цією адресою. Отримання [PERSON] поштової кореспонденції за вказаною адресою підтверджує, що реєстрація [PERSON] за вказаною адресою не була фіктивною, та позивач мешкав за цією адресою. Суд, при прийнятті рішення, приймає до уваги як письмовий доказ відповідь [PERSON] на запит адвоката, з якої вбачається, що [PERSON] не проживає в [INFO], і ця квартира значиться як офісне приміщення ПП «Клан Шиппінг», що підтверджується договором, а також поштовою кореспонденцією. Таким чином отримання [PERSON] за цією адресою поштової кореспонденції не свідчить про його проживання за цією адресою, оскільки з наданих поштових відправлень вбачається, що вони були направлені [PERSON] як особі, що має відношення до ПП «Клан Шиппінг» яке значиться за цією адресою. Суд також критично відноситься до посилань [PERSON] щодо відсутності майна відповідача за спірною адресою, оскільки в процесі судового розгляду було встановлено, що речі та документи відповідача знаходяться в квартирі [ADDRESS]. Наданий позивачкою Акт описи майна вказані обставини не спростовує. Щодо досліджених в судовому засіданні вироку Приморського районного суду міста Одеси від 15.06.2005 року, яким [PERSON] визнаний винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, та відповідей з поштамп - центру поштового зв'язку, то суд дає наступну правову оцінку вказаним доказам. З Вироку суду, вбачається, що злочин [PERSON] було вчинено 27 січня 2005 року, тобто ще до того, як він був зареєстрований за адресою [INFO]. В зв'язку з цим посилання позивачки та її представника на зазначену у Вироку домашню адресу та характеристику за іншим місцем проживання суд не приймає до уваги, оскільки на той час, коли була порушена кримінальна справа стосовно відповідача, він ще не був зареєстрований [INFO], а відповідно, це не є предметом доказування по справі. Що ж до відповідей з поштамп - центру поштового зв'язку, то суд критично відноситься до вказаних доказів, оскільки наявні в матеріалах справи поштові конверти спростовують ці відповіді. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] іншого житла, крім квартири [ADDRESS], не має. Посилання представника позивачки на начебто наявність житла у [PERSON] в дачній будівлі по вулиці Красні зорі, 10 в місті Одесі є безпідставними, оскільки відповідно до діючого законодавства України дачна будівля не є житлом та має інше призначення. Крім того, відповідно до матеріалів справи власником 6/100 частин дачної будівлі є [PERSON], а не [PERSON] Відносно питання проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS], суд приходить до наступних висновків. Відповідно до заяви про скасування заочного рішення та письмових пояснень відповідача, [PERSON] не заперечує, що він наразі не мешкає в зазначеній квартирі, однак не може там мешкати через створення перешкод з боку позивачки та її співмешканця, з яким в нього не склались відносини. При цьому відповідач стверджує, що в нього є ключі, однак не всі, а лише один від дверей до квартири. Суд вважає вказані твердження відповідача обґрунтованими, а приймаючи до уваги тяжкий стан здоров'я відповідача, повязаний з сердешним захворюванням, тривале та часте перебування на лікуванні, вважає це поважною причиною для не звернення за захистом свого права у встановленому порядку. В судовому засіданні також встановлено, що позивачка звернулась до суду з позовом на підставі статті 71 Житлового кодексу України, про що неодноразово вказувалось в ході судового розгляду та в судових дебатах. В самій позовній заяві як підставу позову зазначала вибуття відповідача до іншого житлового приміщення, що передбачено статтею 107 Житлового кодексу України. Відповідно до розяснень, наданих в пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК України. Достатніх доказів того, що відповідач вибув до іншого житлового приміщення, позивачкою не надано. Стосовно не проживання відповідача в спірній квартирі понад встановлені законом 6 місяців, суд враховує тяжкий стан здоровя відповідача, що підтверджується наявними в матеріалах справи медичними документами, тривале та часте знаходження на лікуванні. Відповідно, суд розцінює це як важливу причину для непроживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] понад встановлені законом строки. Стаття 10 Цивільного процесуального кодексу України та пункт 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що позивачка не навела доказів вибуття відповідача саме на постійне проживання в квартиру [INFO], та належного використання вказаного приміщення як житла з боку [PERSON] Таким чином, правові підстави для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зобовязання зняти з реєстраційного обліку - відсутні.

Outcome: dismissed