Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу та просить стягнути з відповідача на його користь борг за борговою розпискою в розмірі 243000 грн. та судовий збір. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 25.05.2017 року відповідач [PERSON] взяв у позику у позивача грошові кошти в сумі 43 000 грн. для придбання земельної ділянки, про що власноручно написав розписку в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , зазначивши про строк повернення цих коштів 31.07.2019 року. 05.10.2017 року відповідач знову взяв у позивача у позику грошові кошти в сумі 200 000 грн. для придбання земельної ділянки, про що власноручно написав боргову розписку в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , зазначивши про строк повернення цих коштів 31.07.2019 року. Таким чином позивач позичив відповідачу 243 000 грн. на придбання земельних ділянок, однак станом на 07.09.2020 року [PERSON] борг не повернув. Позивач намагався вирішити спір у досудовому порядку, однак відповідач відмовлявся мотивуючи на поганий врожай. Ухвалою судді від 17.09.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Позивач в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовчому засіданні позовні вимоги визнав повністю, подавши на підтвердження письмову заяву про визнання позовних вимог. Представник відповідача в підготовчому засіданні не заперечувала щодо задоволення позових вимог. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Заслухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 218 ЦК України). Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Судом встановлено, що 25.05.2017 року відповідач [PERSON] взяв у позику у позивача грошові кошти в сумі 43 000 грн. для придбання земельної ділянки, про що власноручно написав розписку в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , зазначивши про строк повернення цих коштів 31.07.2019 року (а.с.11). Крім того, 05.10.2017 року відповідач знову взяв у позивача у позику грошові кошти в сумі 200 000грн. для придбання земельної ділянки, про що власноручно написав боргову розписку в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). 20.08.2019 року відповідачем [PERSON] особисто написано боргову розписку в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , в якій зазначив, що позичені кошти в сумі 243 000 грн. на даний момент повернути немає змоги, зобов`язується повернути до 31.07.2020 року (а.с.13). До вказаної дати відповідач грошові кошти не повернув та не повернув і на час розгляду справи в суді. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, факт отримання коштів відповідачем підтверджується борговими розписками від 25.05.2017(а.с.11) та від 05.10.2017 р. (а.с.12). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи та підлягають задоволенню у повному обсязі на загальну суму в розмірі 243 000 грн.. Перевіривши матеріали справи, роз`яснивши процесуальні наслідки визнання позову, враховуючи, що відповідач позов визнав та визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, суд вважає, що визнання позову може бути прийнято судом, а позов підлягає до задоволення. На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду в розмірі 2403 грн.. Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню недоплачений позивачем під час подачі позову до суду судовий збір в розмірі 27 грн..

Outcome: approved