Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом,яким просив визнати за ним право власності на автомобіль Мерседес 420, державний знак [NUMBER], та зняти арешт з даного автомобіля, який накладений державним виконавцем Підрозділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області. На обгрунтування своїх вимог позивач вказує, що в листопаді 2010 року він купив у [PERSON] вищевказаний автомобіль за 36 000 грн., а угоду оформили довіреністю, оскільки у подальшому він мав намір переобладнати автомобіль, і не хотів двічі вчиняти процедури переоформлення автомобіля. При цьому, як пояснив позивач, розписки чи простої письмової угоди про продаж даного автомобіля сторони не укладали. В теперішній час державним виконавцем накладено арешт на автомобіль та оголошено його розшук, що, на думку позивача, порушує його право як власника даного автомобіля. В судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала заяву про розгляд справи у свою відсутність, позовні вимоги визнала повністю. Представник Підрозділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області повторно в судове засідання не з'явився, сповіщався судом про дату, час та місце його проведення, про поважність причин своєї неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, суд встановив наступні правовідносини: Автомобіль Мерседес-Бенц 420, 1988 р.в., д/н [NUMBER], на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] виданого 22.04.2005 року МРЕВ № 2 УДАІ УМВС України в Одеській області, належить на праві власності [PERSON] 10.11.2010 року [PERSON] надала довіреність на ім'я [PERSON], та [PERSON] на право користування та розпорядження автомобілем Мерседес-Бенц 420, 1988 р.в., д/н [NUMBER]. У червні 2011 року державним виконавцем Підрозділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області на виконання виконавчого листа, виданого 31.05.2010 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON], [PERSON] солідарно на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованості в сумі 524 013,87 грн., накладено арешт та оголошено розшук автомобіля Мерседес-Бенц 420, 1988 р.в., д/н [NUMBER], який належить [PERSON] В теперішній час позивач не може користуватись даним автомобілем через прийняті державним виконавцем рішення. Суд також враховує, що окрім визнання відповідачем позову, доказів укладення договору купівлі- продажу автомобіля матеріали справи не містять. Встановивши дійсні правовідносини, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими і задоволенню не підлягають з наступних підстав: Відповідно до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичними особами між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою ст.206 цього Кодексу. Згідно із п.1 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07 вересня 1998 року, цим Порядком встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків (далі Порядок). Детальний аналіз положень цього Порядку дозволяє суду дійти висновку, що відчуження автотранспортних засобів має бути вчинено у письмовій формі. Відповідно до Порядку перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Згідно із п.40 Порядку зняття з обліку транспортних засобів здійснюється після їх огляду в підрозділі ДАІ на підставі заяви власника з поданням документа, що посвідчує його особу. Суд враховує, що матеріали справи не містять доказів того, що автомобіль Мерседес Бенц 420, 1988 р.в., д/н [NUMBER], був знятий з обліку в підрозділах ДАІ, тобто до вчинення дій по зняттю автомобіля з обліку власник, або уповноважена ним особа не має право відчужувати автомобіль у будь- який спосіб. В силу ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Зміст правочину не може суперечити іншим актам цивільного законодавства (ч.1 ст. 203 ЦК України). Суд знаходить безпідставними твердження позивача, що фактично [PERSON] було здійснено відчуження автомобіля Мерседес Бенц 420, 1988 р.в., д/н [NUMBER], на його користь шляхом укладення договору купівлі- продажу, оскільки матеріали справи не містять доказів вчинення власником процедур передбачених Порядком. Отже, недотримання продавцем автомобіля процедур, передбачених Порядком, позбавляє в законний спосіб розпорядження автомобілем, в тому числі його продажу, що унеможливлює набуття покупцем права власності у спосіб, встановлений законом. Крім того суд повторює, що за своїм юридичним змістом договір доручення є договором про представництво, оскільки повірений зобов'язується діяти від імені доверітеля, і не може трактуватись як посвідчення договору купівлі- продажу. Таким чином, позовні вимоги в частині визнання права власності на автомобіль задоволенню не підлягають. Решта позову залежитиме від можливості задоволення позовних вимог про визнання права власності на автомобіль за позивачем, і, оскільки у задоволенні таких вимог судом відмовлено, то і вимоги про зняття арешту з автомобіля задоволенню не підлягають. Також, суд враховує інтереси ПАТ «Ерсте Банк», в інтересах якого державним виконавцем вжито заходів забезпечення виконання судового рішення, оскільки в силу ч. ч. 1 , 3 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Отже ПАТ «Ерсте Банк» має сподіватись на належне виконання судового рішення, в тому числі за рахунок належного боржнику ([PERSON]) майна. Застосовуючи процедуру «пілотного рішення» у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15 жовтня 2009 року, остаточне від 15.01.2010 року) Європейський суд з прав людини знову констатував, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» ( Immobiliare Saffi v. Italy), (GC), №22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). У такому самому контексті відсутність у ПАТ «Ерсте Банк» можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачене першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (див. рішення у справі Войтенка, п. 53). Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції (див. рішення у справі «Бурдов проти Росії», № 59498/00, ECHR 2002-III). Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування (див. рішення у справі «Райлян проти Росії» (Raylyan v. Russia), № 22000/03, п. 31, від 15 лютого 2007 року). Виконання судового рішення це остаточна стадія цивільного судочинства у процесі реалізації захисту цивільних прав, тому невиконання судового рішення на користь ПАТ «Ерсте Банк», що є остаточним, обов'язковим для виконання, є порушенням права на справедливий суд, яке захищено ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Зняття арешту з майна [PERSON], може привести до унеможливлення ПАТ «Ерсте Банк» домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, що призведен до втручання у право на мирне володіння майном відповідно ст.1 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. З цих самих підстав суд не приймає визнання [PERSON] позову. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed