Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], про захист честі та гідності. Свій позов обґрунтовує тим, що відповідач 01.12.2014 року звернулася з письмовою заявою в прокуратуру Володарського району про притягнення її до кримінальної відповідальності. У цій заяві вказала, що вона є психічно хворою особою, хоча у лікаря психіатра на обліку не перебуває та погрожує дочці [PERSON] розправою, що вона і її сімя являють небезпеку для онуки [PERSON]. У даній заяві вказані неправдиві факти, що принижують її гідність, репутацію, ганьблять її родину. Характер висловлювань в заяві створює негативне враження по відношенню до неї з боку працівників правоохоронних органів, сусідів, близьких, знайомих. Внаслідок розповсюдження неправдивої інформації (прокуратура, працівники міліції, які здійснювали перевірку заяви, її сімя, свідки) їй була завдана моральна шкода, вона пережила емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, обурення, приниження гідності, тривоги, страху за своє здоровя і життя, вона змушена була звертатись за медичною допомогою, оскільки у неї загострилась гіпертонічна хвороба, підвищився тиск, нейроциркулярна дистонія по змішаному типу та інші хвороби. Вона потребує захисту права, яке порушено відповідачем. Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе та членів своєї сімї та права на відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням недостовірної інформації. Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його честі та гідності. У звязку з неправомірною поведінкою відповідача, поширення неправдивої інформації, їй була завдана моральна шкода. Моральну шкоду вона оцінює в сумі 10000 грн. Позивач просила суд визнати, що інформація в заяві [PERSON] від 01.12.2014 року в прокуратуру Володарського району про те, що вона є психічно хворою особою та погрожувала їй, дочці [PERSON] розправою, що вона і її сімя являють небезпеку для її онуки [PERSON] не відповідає дійсності, принижує та ображає її гідність та честь. Зобовязати [PERSON] спростувати інформацію вказану нею в заяві від 01.12.2014 року в прокуратуру Володарського району про невідповідність вказаної нею інформації дійсності. Зобовязати відповідача вибачитись у неї при свідках за приниження честі та гідності, та розповсюдження відомостей, які не відповідають дійсності. Стягнути судові витрати в розмірі 243,60 грн, а також компенсацію за моральну шкоду в сумі 10000 грн. У судовому засіданні представник позивача заявлені позивачкою вимоги підтримав в повному обсязі, навів пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, дала пояснення суду, від дочки їй стало відомо, що позивач з сином приїздили до неї додому для зясування питання сплати аліментів та заборгованості при цьому погрожували їй. Крім того, позивач телефонувала до дочки і вимагала, щоб вона привела внуку [PERSON] на зупинку в селищі Володарка для того, щоб показати її сину [PERSON], хоча внука позивача проживає з нею в селищі Володарка, а мати дочки проживає в [INFO]. Для захисту прав дочки і внучки вона і подала заяву в прокуратуру Володарського району 01.12.2014 року. Перевірку заяви проводили працівники міліції Володарського РВ ГУ МВС України. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Сторони понад шість років перебувають між собою у неприязних відносинах. Причиною цьому стало те, що син позивача [PERSON] та дочка відповідача [PERSON] зустрічались, у них народилась дочка [PERSON]. Оскільки [PERSON] не визнавав себе батьком дитини, за рішенням Володарського районного суду Київської області [PERSON] встановлено батьківство відносно дочки [PERSON], стягнено аліменти на дочку. [PERSON] ухилявся від виконання рішення, як наслідок має заборгованість за аліментами. Судом встановлено, що позивачка разом з сином приїздили у с. Медвин Богуславського району Київської області, де проживає дочка відповідачки [PERSON] з малолітньою дитиною та чоловіком для зясування відносин з нею. Це підтверджено поясненнями сторін та свідків [PERSON] та [PERSON]. Встановлено також, що 29.11.2014 року [PERSON] телефонувала до дочки відповідачки з вимогою, щоб вона привела дочку [PERSON] на зупинку в селищі Володарка для того щоб дочку побачив її син [PERSON], це вбачається з пояснень сторін та свідків [PERSON] та [PERSON]. 01.12.2014 року [PERSON] подала заяву прокурору Київської області, копії заяв надіслала прокурору Володарського району, начальнику відділу міліції Володарського району. У заяві вказувала, що 29.11.2014 року мати злісного неплатника аліментів на її неповнолітню внучку [PERSON] [PERSON] тероризувала дзвінками її дочку [PERSON]. Вимагала приїхати в смт. Володарка (дочка проживає в Богуславському районі, має на вихованні 1,9 річного сина, чоловіка) щоб показати батькові дитину. Про те, що таку заяву подавала відповідач підтвердили сторони, це ж вбачається з копії заяви, доданої до матеріалів справи. По викладених у заяві фактах, співробітниками Володарського РВ ГУ МВС України в Київській області проведена перевірка, що вбачається з висновку по факту письмової заяви [PERSON]. Право кожного на повагу до його гідності визначено в ст. 38 Конституції України. Як зазначено у розясненнях Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (п. 4), чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи, як унікальної біопсихологічної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Як випливає із змісту ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його честі та гідності. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи», під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку, викладених в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Разом з тим, відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи», відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Оскільки відповідач вважає, що позивач та члени її сімї вчиняють стосовно її дочки, внучки неправомірні дії, відповідач звернулась до правоохоронних органів з заявою. Суд вважає, що таке звернення [PERSON] не може вважатися поширенням інформації, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки ці відомості повідомлялися не з метою доведення їх до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом посадовими особами. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки матеріалами справи і в ході судового розгляду не було доведено факт порушення прав чи інтересів позивача, а саме позивач не змогла довести наявність порушеного права і підстави для відшкодування моральної шкоди.

Outcome: dismissed