Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до КП «Комплекс з вивезення побутових відходів», в якому просив суд ухвалити рішення про відсутність заборгованості [PERSON] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] , перед КП «Комплекс з вивезення побутових відходів» та стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 5400 грн.. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є основним наймачем квартири [ADDRESS] , та крім нього в цій квартирі зареєстровано ще дев`ять членів його сім`ї. Позивач наголосив, що він має пільгу з оплати комунальних послуг 50% на нього та членів його сім`ї, та вказав, що здійснює оплату за надані відповідачем послуги регулярно, за тарифами, відповідно до ст. 12 п. 6 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх членів сімей та рішення Конституційного суду України від 26.03.2002 року № 5РП/2002. Не зважаючи на вказані норми діючого законодавства, відповідачем нарахована заборгованість за надані послуги, яка станом на 01.08.2019 року складає 5436,17 грн. Позивач стверджує, що такими діями відповідача йому завдано моральну шкоду, розмір якої він оцінює у 5400 грн.. 11.11.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував повністю проти заявленого позову та просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись, зокрема, на те, що відповідно пункту 11 Правил надання послуг з поводження з побутовими відходами, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України 10.12.2008 року за № 1070, у разі надання відповідно до законодавчих актів окремим громадянам пільг, плата за послуги вноситься на підставі поданих виконавцю документів, що підтверджують право на пільги та їх розмір. Відповідно до пункту 17 Договору про надання послуг з вивезення побутових відходів наявність пільг, передбачених законодавчими актами, підтверджується заявою споживача та документами, що підтверджують право на отримання пільги. Таким чином, для врахування пільг при сплаті послуг з вивезення побутових відходів, споживач повідомляє у письмовій заяві підприємство про своє право на пільгу з наданням відповідних документів (пільговика та членів сім`ї, на яких розповсюджується пільга), а саме: копія документу, що підтверджує право пільговика та членів його родини на пільгу; довідка із структурного підрозділи з питань соціального захисту населення про надання пільги; копія довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків; копія паспорту. Оплата послуг з вивезення побутових відходів за пільговими тарифами здійснюється з моменту подачі споживачем заяви. Відповідач наголосив, що позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував факт його звернення до нього з приводу врахування пільг при сплаті послуг з вивезення побутових відходів. Таким чином, відповідач вважає, що позивач безпідставно звернувся до суду із позовом про відсутність заборгованості та стягнення моральної шкоди, оскільки відсутні докази порушення його прав з боку відповідача. Крім того, посилаючись на правовий висновок Верховного Суду України у постановах від 02.07.2014 року № 6-78 цс 14 та від 09.12.2015 № 6-849 цс 15, відповідач наголосив, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.10.2019 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити позов. Відповідач правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка про направлення судової повістки-повідомлення про виклик до суду за адресою, вказаною у позовній заяві, та поштове повідомлення про вручення відповідного поштового відправлення. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення позивача, суд встановив наступне. [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] та є споживачем послуг з вивезення побутових відходів, особовий рахунок [NUMBER] . Відповідно до Довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку № 3023 від 30.09.2018 року Комунального підприємства «Жилкомсервіс» у квартирі [ADDRESS] , крім позивача, зареєстровані його дружина [PERSON] 1959 року народження, син [PERSON] 1992 року народження, син [PERSON] 1984 року народження, син [PERSON] 1983 року народження, дочка [PERSON] 1980 року народження, дочка [PERSON] 1978 року народження, онук [PERSON] 2002 року народження, онука [PERSON] , 2009 року народження, онук [PERSON] , 2013 року народження (а.с. 8). Судом встановлено, що відповідач є інвалідом ІІ групи від захворювання, отриманого в період проходження військової служби та відповідно до п. 5 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» має 50-відсоткову знижку плати за комунальні послуги, тобто відповідно до даного Закону військовослужбовцям, а також звільненим з військової служби особам, які стали інвалідами під час проходження військової служби, та членам їх сімей, які перебувають на їх утриманні, батькам та членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, надається 50-відсоткова знижка плати за користування житлом (квартирної плати) та плати за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) в жилих будинках усіх форм власності в межах встановлених норм, передбачених законодавством. Особам, звільненим з військової служби, які стали інвалідами під час проходження військової служби, надається 50-відсоткова знижка плати за встановлення і користування квартирним телефоном. Позивачем в обґрунтування позову надані копії квитанцій про сплату комунальних послуг, у тому числі з вивезення побутових відходів за період з жовтня 2016 року по серпень 2019 року на суму 3093,84 грн. (а.с. 11-15). Відповідно до наданого рахунку за послуги з вивезення побутових відходів за серпень 2019 року, розмір заборгованості за вказані послуги, надані за адресою: [ADDRESS] , складає 5623,93 грн (а.с. 5). Таким чином, посилаючись на неправомірне нарахування КП «Комплекс з вивезення побутових відходів» заборгованості з оплати послуг з вивезення побутових відходів без урахування встановленої діючим законодавством пільги позивачу, як військовослужбовцю, який став інвалідом під час проходження військової служби, та членам його сім`ї, [PERSON] звернувся до суду за захистом його прав та охоронюваних законом інтересів у вказаний у позові спосіб. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Згідно зі ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»). У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи як звернутися до суду, так і право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. При зверненні до практики ЄСПЛ (справа «Марченко М. В. проти України») у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя, можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру. Однак, позовні вимоги, з якими звернувся позивач до відповідача - про відсутність заборгованості [PERSON] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] , перед КП «Комплекс з вивезення побутових відходів» - не є належним способом захисту прав, передбаченим чинним законодавством, як спосіб захисту прав. Отже, невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні пред`явленої особою вищевказаної вимоги. Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, дією чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (не майнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд приймає до уваги, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від встановлення судом неправомірності дій відповідача КП «Комплекс з вивозу побутових відходів», тому у зв`язку з відмовою в задоволенні позову з вищенаведених підстав, суд відмовляє і в задоволенні позову про стягнення моральної шкоди. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентуються ст. 141 ЦПК України. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, та у задоволенні позову судом відмовлено повністю, витрати по сплаті судового збору компенсуються за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed