Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом, вимоги якого уточнила в судовому засіданні, до Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області, в якому просила: визнати формулювання причин її звільнення на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України неправильною та змінити формулювання звільнення, вказавши за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, та витребувати у відповідача трудову книжку; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки при звільненні у сумі 192178,80 грн. (т.2 а.с. 177) по день фактичного розрахунку з коригуванням цієї суми на день фактичного розрахунку; стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористані відпустки, а саме 20 календарних днів основної відпустки за період з травня 2018 року по квітень 2019 року, 10 календарних днів додаткової відпустки за 2017 рік, 10 календарних днів додаткової відпустки за 2018 рік, 10 календарних днів додаткової відпустки за 2019 рік на двох дітей до 15 років у сумі 23520,50 грн.; стягнути з відповідача на її користь завдану моральну шкоду у сумі 2000,0 грн.; стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1393,60 грн. та на професійну правничу допомогу в сумі 7700,0 грн. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що між нею та відповідачем було укладено строковий трудовий договір від 16.05.2017 року, згідно якого її було прийнято на посаду головного бухгалтера Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області. 15.04.2019 року вона написала заяву про звільнення з посади за власним бажанням. Проте, відповідач, в порушення трудового законодавства, 16.04.2019 року оголосив їй догану, яка на підставі її службової записки була скасована. Після цього, 02.05.2019 року розпорядженням селищного голови її було звільнено з посади за п. 1 ст. 41 КЗпП України, а не за власним бажанням, що свідчить про незаконність звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав. Крім цього відповідачем не проведено повний розрахунок, не виплачено компенсацію за невикористані відпустки, не нараховано та не виплачено середній заробіток за весь час затримки, не вручена трудова книжка та не видано копії наказу про звільнення з роботи. Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області за результатами перевірки було встановлено порушення відповідачем вимог ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України, про що складено акт та припис, вимоги якого не було виконано. А тому 13.08.2019 року відносно селищного голови [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 41 КУпАП. Вказані незаконні дії відповідача також завдали їй моральної шкоди, а саме моральних страждань, в зв`язку з чим вона перебувала на стаціонарному лікування, у неї змінився звичний розклад життя, з`явились непорозуміння та постійні сварки в сім`ї з цього приводу. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 27.12.2019 року вказана справа прийнята до провадження суддею Луковкіною У.Ю. та призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 11.01.2020 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. В своєму відзиві відповідач зазначив, що при оформленні на посаду головного бухгалтера до Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області позивачка [PERSON] приховала факт працевлаштування на основному місці роботи на посаді головного бухгалтера Озерянської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області, де вона і працювала з 03.01.2017 року по 31.12.2017 року та була державним службовцем 15 рангу 7 категорії. Тобто, у цей період позивачка одночасно, по 8 годин в день, в той же самий робочий час, працювала у двох сільських радах на посаді головного бухгалтера. Однак робота за сумісництвом за посадами державної служби у бюджетних установах на посадах керівників та їх заступників, в т.ч. за посадою головний бухгалтер, забороняється. Саме факт виявлення роботи [PERSON] за сумісництвом та його приховування останньою, став причиною звільнення позивачки за ч. 1 ст. 41 КУпАП. Саме тому, що позивачка уже була працевлаштована на основне місце роботи в Озерянській сільській раді Тлумацького району Івано-Франківської області, нею при оформленні документів про прийняття на посаду головного бухгалтера Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області і не було надано трудової книжки, що підтверджується звітністю, яку подавала Обертинська селищна рада, а також матеріалами перевірки управління Держапраці, яка була проведена за зверненням позивачки. В день звільнення позивачка відмовилась від дачі будь-яких пояснень, про що було складено відповідний акт. Обертинська селищна рада Тлумацького району Івано-Франківської області здійснила повний розрахунок з позивачкою при її звільненні, оскільки у день звільнення з нарахованих коштів було утримано зайво нараховану та виплачену заробітну плату, яку позивачка сама собі нарахувала з розрахунку 8-годинного робочого дня. При цьому перерахунок заробітної плати позивачки також було здійснено і на тій підставі, що вона протягом лютого-березня 2019 року була відсутня на роботі протягом 20 робочих днів. На підставі вищенаведеного, відповідно до розпорядження селищного голови було проведено перерахунок заробітної плати [PERSON] відповідно до відпрацьованих днів, з врахуванням прогулів, і надмірно сплачена [PERSON] заробітна плата була зарахована як виплата компенсації на невикористані дні відпустки. Щодо соціальної відпустки [PERSON] в кількості 30 календарних днів, то Обертинська селищна рада Тлумацького району Івано-Франківської області не повинна сплачувати відповідну компенсацію, оскільки таку компенсацію мала сплатити Озерянська сільська рада Тлумацького району Івано-Франківської області, як роботодавець за основним місцем роботи. Крім того, зроблений позивачкою розрахунок середнього заробітку за час затримки при звільненні зроблений не правильно, оскільки при розрахунку застосовані календарні дні, а повинні застосовуватись робочі дні. Будь-яка заборгованість Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області перед позивачкою відсутня. Вимоги по стягненню моральної шкоди також вважають безпідставними, оскільки позивачкою не наведено фактів моральних страждань, обґрунтованості розміру заявленого розміру моральної школи та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою. Крім того, наголосили, що позивачкою не дотримано строків звернення до суду, просили застосувати до позовних вимог строки позовної давності, відмовити у позові та стягнути з позивачки витрати на правову допомогу, понесені відповідачем. Ухвалами Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 03.03.2020 року та 07.07.2020 року задоволено клопотання сторін по справі та витребувано докази, перелік яких зазначено в ухвалах суду. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 16.01.2021 року клопотання позивачки задоволено, замінено Обертинську селищну раду Тлумацького району Івано-Франківської області на правонаступника - Обертинську селищну раду Івано-Франківського району Івано-Франківської області. В судових засіданнях під час розгляду справи по суті позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Святненко С.В. позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві та інших заявах по справі. Так [PERSON] пояснила, що вона працювала: 1) в Озерянській сільській раді Тлумацького району Івано-Франківської області - з 03.01.2017 року по 05.02.2017 року - на посаді головного бухгалтера по договору (повний робочий день); з 06.02.2017 року по 15.05.2017 року - на посаді головного бухгалтера як державний службовець (повний робочий день); з 16.05.2017 року по 31.12.2017 року - на посаді головного бухгалтера по трудовому договору (неповний робочий день); 2) в Обертинській селищній раді Тлумацького району Івано-Франківської області - з 16.05.2017 року по 02.05.2019 року - на посаді головного бухгалтера по трудовому договору (повний робочий день); 3) в Олешанській сільській раді Тлумацького району Івано-Франківської області - з 19.01.2018 року по 31.03.2018 року - бухгалтером за цивільно-правовим договором; з 01.04.2018 року по 30.06.2019 року - бухгалтером згідно трудового договору за сумісництвом; з 01.07.2019 року та на момент розгляду справи - головним спеціалістом відділу доходів, видатків, обліку та звітності (т.2 а.с. 67) (повний робочий день). Вважає, що Обертинським селищним головою формулювання в наказі про її звільнення проведено неправильно, оскільки вона подавала заяву про звільнення за власним бажанням, а тому необхідно внести зміни в трудову книжку, змінивши причину звільнення з п. 1 ст. 41 КЗпП України (звільнення за одноразове грубе порушення трудових обов`язків) на ст. 38 КЗпП України (звільнення за власним бажанням). Оскільки їй і на даний час не виплачена компенсація за 50 днів невикористаної відпустки (20 днів основної та 30 днів соціальної), просила також стягнути з відповідача крім зазначеної компенсації, також середній заробіток за весь час затримки при звільненні, який станом на день прийняття судом рішення за її розрахунками складає 192178,80 грн. (т.2 а.с. 177). Вважає, що внаслідок протиправних дій відповідача їй задано моральної шкоди, внаслідок чого вона захворіла та перебувала на лікуванні, однак підтвердити взаємозв`язок між захворюванням та звільненням не може. Також вона змушена звернутись до суду та ходити в судові засідання, з метою отримання належних їй коштів. Повідомила, що при звільненні її з роботи з Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області їй не було видано трудову книжку, однак підтвердити те, що нею при працевлаштуванні була надана трудова книжка, не може. Крім того, просила стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. Додатково пояснила, що оригінал листка непрацездатності від 16.04.2019 року вона передала до Озерянської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області, оскільки голова Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області відмовився його приймати. Однак ствердила, що виплати за цим листком непрацездатності проведені обома радами. Представники відповідача - Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області (Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області): [PERSON] та адвокат - Семків М.Н. під час розгляду справи по суті проти задоволення позову заперечили з підстав, викладених у відзиві на позов. Зазначили, що позивачка [PERSON] була прийнята на роботу на повний робочий день на посаду головного бухгалтера Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області через Центр зайнятості. Проте при оформленні на роботу вона не надала трудової книжки, що підтверджується результатами перевірки інспекції Держпраці та відповідною звітністю, та приховала той факт, що вона уже працевлаштована на повний робочий день у Озерянській сільській раді Тлумацького району Івано-Франківської області, що неприпустимо. Вважають, що Обертинська селищна рада Тлумацького району Івано-Франківської області здійснила повний розрахунок з позивачкою при її звільненні, оскільки відповідно до розпорядження селищного голови було проведено перерахунок заробітної плати [PERSON] відповідно до відпрацьованих днів, з врахуванням прогулів, і надмірно сплачена [PERSON] заробітна плата була зарахована як виплата компенсації на невикористані дні відпустки. Вимоги по стягненню моральної шкоди також вважать безпідставними. Крім того, наголосили, що позивачкою не дотримано строків звернення до суду, просили застосувати до позовних вимог строки позовної давності, відмовити у позові та стягнути з позивачки витрати на правову допомогу, понесені відповідачем. Також селищний голова Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області [PERSON] в судових дебатах зазначив, що позивачка вводить суд в оману, зазначаючи, що під час працевлаштування на основне місце роботи в Обертинській селищній раді Тлумацького району Івано-Франківської області вона працювала в Озерянській сільській раді Тлумацького району Івано-Франківської області та Олешанській сільській раді Тлумацького району Івано-Франківської області на умовах неповного робочого дня або по договору. Зазначені факти спростовуються інформацією про виплату зазначеними сільськими радами заробітної плати позивачці, а подана суду звітність є підробленою (переоформленою). Ствердив, що трудову книжку позивачка принесла в день звільнення, але, оскільки було виявлено її подвійне працевлаштування, він відмовився роботи там будь-які записи. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , в.о. старости с. Озеряни Олешанської ОТГ Тлумацького району Івано-Франківської області, пояснив, що [PERSON] працювала в Озерянській сільській раді Тлумацького району Івано-Франківської області з 16.05.2017 року по 31.12.2017 року по трудовому договору як сумісник. З 01.01.2017 року по 15.05.2017 року вона була держслужбовцем та працювала по 8 годин в день. Свої посадові обов`язки вона виконувала в робочий час інколи до обіду, інколи - після обіду. Трудова книжка [PERSON] з 03.01.2017 року по 31.12.2017 року знаходилась в Озерянській сільській раді Тлумацького району Івано-Франківської області, а табелі робочого часу підписувались ним у період з 16.05.2017 року по 31.12.2017 року. Пояснити, чому табель за травень 2017 року підписаний іншим головою, який був звільнений 05.05.2017 року, пояснити не може. Причин невнесення відомостей в трудову книжку [PERSON] про її прийняття та звільнення з посади головного бухгалтера в Озерянській сільській раді Тлумацького району Івано-Франківської області з 03.01.2017 року по 05.02.2017 року, з 06.02.2017 року по 15.05.2017 року (як державного службовця) та з 16.05.2017 року по 31.12.2017 року пояснити не може. Також повідомив, що після прийняття та звільнення [PERSON] з посади, як держслужбовця, повідомлення в Національне агентство України з питань державної служби та податкову службу Озерянською сільською радою Тлумацького району Івано-Франківської області не подавалось. Крім того зазначив про те, що не може пояснити, чому голова Олешанської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області підписав договір від 16.05.2017 року, який укладався між Озерянською сільською радою Тлумацького району Івано-Франківської області та [PERSON] , оскільки цей договір мав підписувати він, як голова Озерянською сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області. Заслухавши пояснення сторін по справі, їх представників та свідка, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту права, яке вважає порушеним та зобов`язаний довести обставини, на які посилається, правову та фактичну підставу своїх вимог. У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 16.05.2017 на підставі розпорядження селищного голови Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області № 14-к від 16.05.2017 року [PERSON] була прийнята на посаду головного бухгалтера до Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області згідно трудового договору № 3 від 16.05.2017 року (т.1 а.с. 10, 137-138). Згідно трудового договору № 3 від 16.05.2017 року позивачка повинна була виконувати посадові обов`язки головного бухгалтера Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області у робочий час по 8 годин на день, з 40 годинним робочим тижнем. Зазначений трудовий договір був укладений на період з 16.05.2017 року по 31.12.2017 року з можливістю наступної пролонгації та передбачав також повідомлення про його укладення державної служби зайнятості. Також 16.05.2017 року [PERSON] була під розписку ознайомлена з посадовою інструкцією Головного бухгалтера Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області, про що свідчить її підпис (т.1 а.с. 98-101). 15.04.2019 року [PERSON] подала до Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області заяву про звільнення за власним бажанням, а селищний голова [PERSON] проставив на ній резолюцію: «Взяти до уваги. На протязі 14 календарних днів підготувати розпорядження про звільнення за власним бажанням» (т.1 а.с. 11). На підставі розпорядження селищного голови Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області № 12-к від 02.05.2019 року [PERSON] була звільнена з посади головного бухгалтера Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області з 02.05.2019 року за грубе порушення трудових обов`язків, яке полягало у приховуванні фактів одночасного працевлаштування в іншій установі (п. 1 ст. 41 КЗпП України) (т.1 а.с. 17). З зазначеним розпорядженням [PERSON] була ознайомлена, про що свідчить її підпис на розпорядженні. Відповідно до Акту відмови від надання письмових пояснень від 02.05.2019 року, складеним працівниками Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області, [PERSON] відмовилась надати письмові пояснення щодо приховування факту одночасного працевлаштування в Озерянській сільській раді Тлумацького району Івано-Франківської області (т.1 а.с. 67). За зверненням [PERSON] від 29.07.2019 року № Г-323, Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області було проведено позаплановий захід у формі інспекційного відвідування у Обертинській селищній раді Тлумацького району Івано-Франківської області, про що складено акт № 09/020/124 від 08.08.2019 року, в ході якого встановлено ряд порушень, в т.ч.: в порушенні ч. 2 ст. 24 КЗпП України при укладанні трудового договору (трудовий договір № 3 від 16.05.2017 року про прийняття на роботу головного бухгалтера Обертинської селишної ради Тлумацького району Івано-Франківської області [PERSON] ) керівництво Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області не зобов`язало працівницю надати трудову книжку; в порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, не проводиться в день звільнення (Головного бухгалтера Обертинської селишної ради Тлумацького району Івано-Франківської області [PERSON] було звільнено з Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області 02.05.2019 року (розпорядження селищно голови № 12-к від 02.05.2019 року) згідно даних обліку установи до виплати їй належало 151,77 грн., однак, розрахункові кошти вищевказана працівниця отримала 22.05.2019 року (платіжне доручення №59 від 20.05.2019 року, оплачено 22.05.2019 року); в порушення ч. 1 ст. 117 КЗпП України керівництвом Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області при звільненні працівників було допущено порушення щодо виплати всіх сум, що, належать працівникам від підприємства, установи, організації, що проводиться в день звільнення, а також звільненій працівниці - головному бухгалтеру [PERSON] не нараховано середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; в порушення ч. 1 ст. 83 КЗпП України головного бухгалтера Обертинської селишної ради Тлумацького району Івано-Франківської області [PERSON] звільнено 02.05.2019 року та не було виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки (20 календарних днів також додаткової відпустки на дітей (20 календарних днів); в порушення абз. 2 п. 1.1 гл. 1, абз. 2 п. 2.2 , п. 2 гл. 2, п. 2. 4 , п. 2. 5 гл. 2, абз. 3 п. 7.1 гл. 7 Інструкції № 58 «Про порядок ведення трудових книжок» в Обертинській селишній раді на працівника [PERSON] (трудовий договір №3 від 16.05.2017 року про прийняття на роботу головного бухгалтера Обертинської селишної ради Тлумацького району Івано-Франківської області) не велась трудова книжка, відповідно не здійснювались записи про місце роботи та звільнення працівниці, не було здійснено запису в книзі реєстрації трудових книжок запису про трудову діяльність [PERSON] за період з 16.05.2017 року по 02.05.2019 року (т.1 а.с. 29-32). За наслідками вищезазначеної перевірки, Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області було винесено припис про усунення недоліків виявлених порушень від 09.08.2019 року № 09/19/0207/124-56, який зобов`язано селищного голову [PERSON] усунути виявлені недоліки. Однак, як свідчать відмітки в приписі інспектора праці Степанкової В.Г., станом на 21.08.2020 року виявлені недоліки усунуті не були (т.1 а.с. 33-34). Тому, Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області 13.08.2020 року щодо селищного голови Хамута В.Б. Обертинської селишної ради Тлумацького району Івано-Франківської області був складений протокол про адміністративне правопорушення № 09/19/0207/34 за ч. 1 ст. 41 КУпАП (т.1 а.с. 35-36). За наслідками розгляду адміністративних матеріалів за вищевказаним протоколом, Тлумацьким районним судом Івано-Франуівської області 13.11.2020 року винесено постанову, якою встановлено винуватість селищного голови Хамута В.Б. Обертинської селишної ради Тлумацького району Івано-Франківської області у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП, однак провадження у справі закрито за спливом строків накладення адміністративного стягнення (т.1 а.с. 206-208). Позивачка [PERSON] після звільнення 22.07.2019 року та 25.07.2020 року письмово зверталась до селищного голови Обертинської селишної ради Тлумацького району Івано-Франківської області Хамута В.Б. з вимогою видати їй трудову книжку та провести повний розрахунок (т.1 а.с. 22, 24), однак їй було відмовлено. При цьому підставами відмови були: приховування [PERSON] факту її одночасного працевлаштування на посаді головного бухгалтера Озерянської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області, як держслужбовця, з 03.01.2017 року по 31.12.2017 року; одночасне працевлаштування в Обертинській селишній раді Тлумацького району Івано-Франківської області та Олешанській ОТГ Тлумацького району Івано-Франківської області з 01.01.2018 року по 02.05.2019 року з 8-годинним робочим днем в обох установах; відсутність трудової книжки [PERSON] в Обертинській селишній раді Тлумацького району Івано-Франківської області (т.1 а.с. 23). Вищезазначені обставини сторонами по справі не оспорювались. 1.Щодо вимоги про зміну формулювання причин звільнення. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Судом встановлено, що позивачка подавала заяву про звільнення за власним бажанням (ст. 38 КзПП України), однак була звільнена за грубе порушення трудових обов`язків (ч. 1 ст. 41 КЗпП України). Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Отже, суд не має права змінювати формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Тобто, формулюючи свої позовні вимоги, позивачка фактично просить змінити не формулювання причини її звільнення, а підставу звільнення: із «звільнення за грубе порушення трудових обовязків (ч. 1 ст. 41 КЗпП України)» на «звільнення за власним бажанням (ч. 1 ст. 38 КЗпП України)». Отже, позивачка, як працівник, та відповідач, як роботодавць, зазначають різні обставин звільнення: власне бажання та грубе порушення трудових обов`язків, а тому суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення. Належним способом захисту прав позивачки у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, однак з такими позовними вимогами позивачка до суду не зверталась. У зв`язку з наведеним позовна вимога про зміну формулювання причин звільнення та зобов`язання внести відповідні записи до трудової книжки не підлягає до задоволення. Аналогічні висновки по суті спору викладені Верховним судом в Постанові від 29.01.2020 року по справі № 524/679/19. 2.Щодо витребування у відповідача трудової книжки позивачки Відповідно ч. 2 ст. 24 КЗпП України, при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Відповідно до копії трудової книжки позивачки [PERSON] , заведеної 16.06.2008 року, з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року вона займала посаду головного бухгалтера в Озерянській сільській раді Тлумацького району Івано-Франківської області та їй було присвоєно 15 ранг 7 категорії державного службовця (т.1 а.с. 66). Як вбачається зі Звіту про суму заробітної плати [PERSON] за період з 01.03.2017 року по 31.12.2017 року по Озерянській сільській раді Тлумацького району Івано-Франківської області, наданого ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, вона працювала там на умовах повного робочого часу (т.2 а.с. 111). Отже, на момент прийняття [PERSON] на роботу до Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області, основним місцем її роботи була Озерянська сільська рада Тлумацького району Івано-Франківської області, а Обертинська селищна рада Тлумацького району Івано-Франківської області - роботою за сумісництвом. Для сумісників не вимагається надання трудової книжки за місцем роботи по сумісництву. Відомості про роботу за сумісництвом здійснюються за бажанням працівника при умові надання ним трудової книжки. В судовому засіданні встановлено, що при оформленні на роботу 16.05.2017 року на посаду головного бухгалтера до Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області позивачка [PERSON] свою трудову книжку не надала. Зазначений факт підтверджується звітністю (Таблиця 6. Відомості про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам), яка подавалась Обертинською селищною радою Тлумацького району Івано-Франківської області до Пенсійного фонду України у 2017-2019 роках, де в колонці 22 «Ознаки наявності трудової книжки» проти прізвища позивачки зазначено «0» - трудова книжка відсутня. При цьому зазначена звітність за 2018-2019 роки підписана електронним цифровим підписом позивачки [PERSON] (т. 1 а.с. 75-77). Крім цього, відсутність трудової книжки позивачки [PERSON] у Обертинській селищній раді Тлумацького району Івано-Франківської області з моменту прийняття позивачки на роботу та до моменту її звільнення встановлена перевіркою Управління Держпраці в Івано-Франківській області, за наслідками якої було складено Акт № 09/020/124 від 08.08.2019 року. Зазначеним актом встановлено, що в порушення ч. 2 ст. 24 КЗпП України при укладанні трудового договору (трудовий договір № 3 від 16.05.2017 року про прийняття на роботу головного бухгалтера Обертинської селишної ради Тлумацького району Івано-Франківської області [PERSON] ) керівництво Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області не зобов`язало працівницю надати трудову книжку; в порушення абз. 2 п. 1.1 гл. 1, абз. 2 п. 2.2 , п. 2 гл. 2, п. 2. 4 , п. 2. 5 гл. 2, абз. 3 п. 7.1 гл. 7 Інструкції № 58 «Про порядок ведення трудових книжок» в Обертинській селишній раді Тлумацького району Івано-Франківської області на працівника [PERSON] (трудовий договір №3 від 16.05.2017 року про прийняття на роботу головного бухгалтера Обертинської селишної ради) не велась трудова книжка та, відповідно, не здійснювались записи про місце роботи та про звільнення працівниці, не було здійснено запису в книзі реєстрації трудових книжок запису про трудову діяльність [PERSON] за період з 16.05.2017 року по 02.05.2019 року (т.1 а.с. 29-32). Копією Книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них та Актом від 02.05.2019 року працівники Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області засвідчили, що з 16.05.2017 року по 02.05.2019 року в книзі обліку трудових книжок і вкладишів не було здійснено відповідних записів щодо трудової книжки [PERSON] , у зв`язку з відсутністю її трудової книжки в селищній раді (т.1 а.с. 140-145, 68). З врахуванням вищенаведеного, позовна вимога про витребування у відповідача трудової книжки позивачки є безпідставною та необгрунтованою. 3.Щодо стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації за невикористані дні відпустки. За ч. 2 ст. 21 КЗпП України працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці через укладення трудового договору на одному або одночасно на кількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо іншого не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін. Крім основного трудового договору, працівник може укладати трудові договори про роботу за сумісництвом, у тому числі внутрішнім. Статтею 2 Закону України «Про відпустки» визначено право на відпустки громадян України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Частиною 2 ст. 19 Закону України «Про відпустки» передбачено, що жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (ст. 73 КЗпП України). Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» працівники, які працюють за сумісництвом, при звільненні мають право на компенсацію невикористаних днів щорічної основної та додаткової відпустки та соціальної відпустки працівникам, що мають дітей. Ураховуючи зазначене, і те, що на роботі за сумісництвом працівник має право на соціальні відпустки, та відповідно до ст. 56 КЗпП України щодо недопущення будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників у разі роботи на умовах неповного робочого часу, не вбачається підстав для ненадання працівникам-сумісникам соціальної відпустки за ст. 19 Закону України «Про відпустки». Законодавством не передбачено строку давності, після якого втрачається право на додаткову соціальну відпустку працівників, які мають дітей, тому, якщо працівник з якихось причин не скористався цим правом за попередній рік або за кілька попередніх років, він має право використати цю відпустку, а в разі звільнення (незалежно від підстав) йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні таких відпусток, як це передбачено ст. 24 Закону України «Про відпустки». В акті перевірки Управління Держпраці в Івано-Франківській області № 09/020/124 від 08.08.2019 року було встановлено, що при звільненні 02.05.2019 року [PERSON] з посади головного бухгалтера Обертинської селишної ради Тлумацького району Івано-Франківської області їй не було виплачено грошову компенсацію за 20 календарних днів основної відпустки за період з травня 2018 року по квітень 2019 року, 10 календарних днів додаткової відпустки за 2017 рік, 10 календарних днів додаткової відпустки за 2018 рік. Актом від 02.05.2019 року було засвідчено факт відсутності на роботі головного бухгалтера Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області [PERSON] без поважних причин в лютому 2019 року - 10 робочих днів та в березні 2019 року - 10 робочих днів (т.1 а.с. 71). Розпорядженням селищного голови Обертинської селищної ради Хамута В.Б. № 36 від 20.05.2019 року, з врахуванням того, що головний бухгалтер Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області Гарасим`юк І.В. без поважних причин в лютому 2019 року та в березні 2019 року була відсутня на роботі 20 робочих днів, зараховано зайво нараховану [PERSON] заробітну плату в період з лютого з по квітень 2020 року, в рахунок виплати компенсації за невикористані дні основної щорічної відпустки в кількості 20 робочих днів (т. 1 а.с. 70). Зазначене розпорядження було долучено до матеріалів справи відповідачем разом з відзивом на позовну заяву від 10.01.2020 року, було направлено позивачці, про що свідчить поштова квитанція, та позивачкою не оскаржувалось. З врахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивачки в частині виплати їй компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки в кількості 20 робочих днів. Проте, вивчивши матеріали справи, судом встановлено право позивачки на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки на двох дітей до 15 років в кількості 30 робочих днів, а саме: 10 календарних днів - за 2017 рік, 10 календарних днів - за 2018 рік та 10 календарних днів - за 2019 рік. Суд не приймає посилання відповідача на листи Мінсоцполітики від 24.03.2015 року N 4053/0/14-15/18 та від 31.07.2014 р. N 292/13/133-14, як на підставу для невиплати позивачці компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, оскільки характер відносин, врегульований цими листами, має дещо інший характер в порівнянні з обставинами даної справи. Зазначені листи роз`яснюють порядок надання та виплати коштів, нарахованих як додаткова відстка на двох дітей до 15 років, у разі звільнення та подальшого прийняття працівника на інше основне місце роботи протягом календарного року. Проте судом встановлено, що позивачка у період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року займала посаду головного бухгалтера в Озерянській сільській раді Тлумацького району Івано-Франківської області та працювала там на умовах повного робочого часу. Тобто, на момент прийняття [PERSON] на роботу до Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області, основним місцем її роботи була Озерянська сільська рада Тлумацького району Івано-Франківської області, а Обертинська селищна рада Тлумацького району Івано-Франківської області - роботою за сумісництвом. Отже, [PERSON] мала право на отриманні компенсації при звільненні з Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області за невикористані дні додаткової відпустки на двох дітей до 15 років в кількості 10 календарних днів за 2017 рік, як працівник-сумісник. Після звільнення позивачки 31.12.2017 року з Озерянської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області, основним місцем її роботи стала Обертинська селищна рада Тлумацького району Івано-Франківської області, оскільки за умовами трудового договору від 16.05.2017 року, укладеного між Обертинською селищною радою Тлумацького району Івано-Франківської області, в особі селищного голови Хамута В.Б., та [PERSON] , яка прийнята на роботу на посаду головного бухгалтера Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області на повний робочий день, термін дії цього договору був пролонгований. Також про те, що основним місцем роботи позивачки з 01.01.2018 року стала Обертинська селищна рада Тлумацького району Івано-Франківської області свідчать табелі робочого часу, відомості нарахування заробітної плати та Довідка Пенсійного фонду України з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державног соціального страхування (т.1 а.с. 104-106, 108-109,165-176, 183, т.2 а.с. 182-186). Тобто, [PERSON] мала право на отримання компенсації при звільненні з Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області за невикористані дні додаткової відпустки на двох дітей до 15 років в кількості 20 календарних днів, в т.ч. 10 календарних днів - за 2018 рік та 10 календарних днів - за 2019 рік, як працівник за основним місцем роботи. З врахуванням вищезазначеного, на користь позивачки необхідно стягнути грошову компенсацію за 30 календарних днів додаткової відпустки на двох дітей до 15 років за 2017 - 2019 роки. Оскільки під час розгляду справи судом виявлено невідповідність розрахунків, які подавались сторонами по справі, щодо обчислення середньої заробітної плати [PERSON] , то сума грошової компенсації за 30 календарних днів додаткової відпустки на двох дітей до 15 років за 2017 - 2019 роки була розрахована судом самостійно. Для обчислення вище зазначеної компенсації слід керуватися положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100). Для проведення розрахунку виплати компенсації за невикористані дні відпустки береться заробіток за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати такої компенсації. Якщо ж працівником пропрацьовано менше року, тоді для розрахунку компенсації беруть виплати за фактичний час роботи: з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, у якому виплачують компенсацію (абз. 2 п. 2 Порядку № 100). Окрім того, із розрахункового періоду виключають час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, а також святкові та неробочі дні. Сюди потрапляють відпустки без збереження зарплати, відпустка по догляду за дитиною до 3 років (або 6 років, якщо це передбачено медичним висновком). Виплати, які включають до розрахунку середньої зарплати, окреслені в п. 3 Порядку № 100, а ті, які виключають - у його п. 4. Також враховуємо, що під час обчислення середньої зарплати для виплати компенсації за невикористані відпустки також до заробітку включають виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Середньоденний заробіток обчислюється шляхом ділення сумарного заробітку на відповідну кількість календарних днів за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством, та тих періодів, що виключають із розрахунку). Одержаний результат перемножується на число календарних днів невикористаних щорічних відпусток, а також додаткових відпусток на дітей, якщо на такі є право у працівників. Відповідно до п. 10 постанови КМ України від 08.02.1995 р. N 100, в редакції станом травень 2018 року (на час підвищення посадового окладу позивачки), при обчисленні середньої заробітної плати у разі підвищення місячних посадових окладів (ставок заробітної плати) працівників окремих галузей бюджетної сфери відповідно до постанови Кабінету Міністрів України у розрахунковому періоді (12 або 2 календарних місяці) виплати, що включаються в розрахунок середньої заробітної плати, у тому числі премії, доплати, надбавки за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт підвищення місячного посадового окладу (ставки заробітної плати), що визначається окремо для кожного працівника діленням встановленого нового місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) на посадовий оклад (ставку заробітної плати), яку він мав до підвищення. Для обчислення вище зазначеної компенсації суд вважає за правильне взяти наступні показники заробітної плати за 12 місяців: квітень 2019 року - 6047,09 грн. (не оспорюється сторонами), березень 2019 року - 4620,0 грн. (заробітна плата з врахуванням перерахунку заробітної плати за дні прогулу), лютий 2019 року - 5040,0 грн. (заробітна плата з врахуванням перерахунку заробітної плати за дні прогулу), січень 2019 року - 8400,0 грн. (не оспорюється сторонами), грудень 2018 року - 17220,0 грн. (не включається одноразово премія до дня самоврядування в сумі 4200,0 грн.), листопад 2018 року - 10500,0 грн. (не оспорюється сторонами), жовтень 2018 року - 11258,08 грн. (не оспорюється сторонами), вересень 2018 року - 10500,0 грн. (не оспорюється сторонами), серпень 2018 року - 10500,0 грн. (не оспорюється сторонами), липень 2018 року - 10500,0 грн. (не включається матеріальна допомога в сумі 6314,7 грн.), червень 2018 року - 10500,0 грн. (не оспорюється сторонами), травень 2018 року - 13866,01 грн. (перерахунок заробітної плати у зв`язку з коефіцієнту підвищення окладу). Отже, сумарний заробіток за 12 місяців перед звільненнм становить 118951,18 грн. Середньоденна заробітна плата розраховується шляхом ділення загальної суми заробітної плати на кількість календарних днів у році за мінусом святкових, неробочих і неробочих днів, встановлених законодавством, та тих періодів, що виключають із розрахунку: 118951,18 грн. / 354 дні = 336,02 грн. Отже, сума грошової компенсації за невикористані дні відпустки, яка має бути виплачена позивачці, складає: 336,02 грн. х 30 днів = 10080, 60 грн. 4.Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплат при звільненні позивачки. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, при затримці розрахунку при звільненні, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Разом з тим, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується у відповідності до п. 1 р. 1 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справах № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19) та № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво19). Згідно з ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, суд дійшов висновку про те, що положення зазначених статей слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Позивачку звільнено з роботи 02.05.2019 року, при цьому повний розрахунок при звільнені з нею не проведено та трудову книжку не видано. При цьому позивачці було про це відомо в день звільнення, про що свідчить її підпис на розпорядженні № 14-к від 02.05.2019 року. Також про те, що позивачці було відомо про порушення її трудових прав в частині не проведення повного розрахунку при звільненні та про невидачу трудової книжки свідчать її заяви до Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 08.05.2019 року, 25.07.2019 року, від 25.09.2019 року (т.1 а.с. 18, 24, 27) та до селищного голови Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області від 22.07.2019 року (т.1 а.с. 22). Судом встановлено, що остаточний розрахунок в день звільнення з [PERSON] проведений не був. Так за бухгалтерськими даними Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області їй в день звільнення до виплати належало 151,77 грн., однак, розрахункові кошти вона отримала 22.05.2019 року. Ця сума коштів була безспірною як на момент звільнення позивачки, так і на момент розгляду справи судом сторонами не оспорювалась. Також позивачці в день звільнення не була виплачена компенсація за невикористані дні відпустки, спір щодо цих виплат передано на розгляд суду. Зазначені факти були зафіксовані актом Управління Держпраці в Івано-Франківській області № 09/020/124 від 08.08.2019 року. Вирішуючи спір в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку про те, що відповідачем було порушено норми трудового законодавства у частині невиплати позивачці компенсації за невикористану відпустку, право позивача на яку оспорювалось та не визнавалось відповідачем, та в частині затримки виплати нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в сумі 151,77 грн., розмір якої сторони не оспорювали, отже наявні підстави для покладення на нього відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України у вигляді стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Однак, позивачка [PERSON] , знаючи про порушення своїх трудових прав ще 02.05.2019 року, після проведення виплати заробітної плати в сумі 151,77 грн., звернулась до суду з позовом лише 26.12.2019 року, тобто з пропуском трьохмісячного строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Таким чином позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при її звільненні в частині несвоєчасної витплати цієї суми, задоволенню не підлягають. Однак, вимоги позивачки про виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при її звільненні в частині невиплаченої компенсації за дні невикористаної відпустки є правомірними. Методика нарахування середнього заробітку детально описана в постанові КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими розд. 2 абз. 3 постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100, а також згідно п. 32 Постанови пленуму ВСУ за № 9 від 06.11.1992 року, обчислення середньої заробітної плати для виплати середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати проводиться виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два мiсяцi роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Заробітна плата позивачки за два місяці до звільнення склала 10667,09 грн., в т.ч.: квітень 2019 року - 6047,09 грн.(не оспорюється сторонами) за 15 робочих днів, у березні 2019 року - 4620,0 грн. (заробітна плата з врахуванням перерахунку заробітної плати за дні прогулу) за 20 робочих днів. Середньоденна заробітна плата позивачки дорівнює 304,77 грн. (10667,09 грн. / 35 днів). Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивачки (невиплачена компенсація за дні невикористаної відпустки) за період з 03.05.2019 року по 02.02.2021 року становить 134098,90 грн. (304,78 грн. х 440 робочих днів). Метою ст. 117 КЗпП України є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч.1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Велика Палата ВС вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). З врахуванням наведеного, суд вирішив застосувати при вирішенні цієї справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, оскільки позивачка звернулась до суду з цим позовом 16.12.2019 року, тобто зі спливом більш ніж 7,5 місяців після звільнення з роботи, яке мало місце 02.05.2019 року, хоча з моменту звільнення знала про порушення її трудових прав в цій частині. В той же час відповідач заперечував проти права позивачки на компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, а тому факт порушення цього права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду. Крім того сума невиплаченої позивачці компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в кількості 30 календарних днів, з врахуванням мотивації викладеної судом по цьому питанню вище, складає 10080,60 грн., а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в цій частині - 134098,80 грн. Тобто, сума не виплаченої компенсації позивачці за невикористані дні додаткової відпустки є більш ніж у 13 разів меншою, ніж визначена сума середнього заробітку позивачки за час затримки її виплати при звільненні. Також суд враховує, що Обертинська селищна рада Івано-Франківського району Івано-Франківської області є органом місцевого самоврядування, а не прибутковою організацією, яка здійснює свою діяльність з метою отримання прибутку, а також те, що позивачка на час звільнення з Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області була працевлаштована до Олешанської ОТГ Тлумацького району Івано-Франківської області, що не заперечувалось сторонами під час розгляду справи. При прийнятті рішення в цій частині також підлягає врахуванню те, що справа тривалий час перебувала у провадженні суду, а тривалість її розгляду була зумовлена рядом об`єктивних та суб`єктивних обставин, таких як: клопотання як сторони позивача, так і сторони відповідача щодо відкладення розгляду справи, невчасне надходження витребуваної судом інформації, необхідність залучення правонаступника по справі, тощо. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивачки та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачки виплат у сумі 35000,0 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. 5.Щодо стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди в сумі 2000,0 грн. Згідно із ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Виходячи з наведеного Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Оскільки і станом на день розгляду справи судом відповідач не сплатив позивачці всі суми належні їй при звільненні, то строк звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди, завданої позивачці порушенням її трудових прав, нею не пропущений. З урахуванням викладеного, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що внаслідок непроведення повного розрахунку при звільненні позивачці завдано моральної шкоди, яка полягає у втраті душевного спокою у зв`язку з неотриманням зароблених коштів та зі зміною звичного розпорядку життя, необхідностю написання скарг та відвідування судових засідань протягом тривалого часу, розмір якої, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, обставин даної справи та дій позивачки, суд визначає в сумі 500,0 грн. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008 р., «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001 р., та «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 р. неодноразово вказувалось, що «оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій». Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення йде своїм корінням у більш загальний принцип, втілений у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29-30). Втім, це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частинами 6, 7 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так позивачкою заявлено 5 позовних вимог: про зміну формулювання причин звільнення, витребування трудової книжки, стягнення компенсації за невикористані відпустки в сумі 19650,50 грн., стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових в сумі 192178,80 грн. станом на день винесення рішення судом (02.02.2020 року) та моральної (немайнової) шкоди в сумі 2000,0 грн. При цьому при поданні позову сплачено судовий збір в сумі 1393,60 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.1566896176.1 від 26.12.2019 року. За вимогою про стягнення компенсації за невикористані відпустки в сумі 19650,50 грн. позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». З врахуванням вищенаведеного, з позивачки до державного бюджету України слід стягнути недоплачену суму судового збору в сумі 2081,98 грн., в т.ч. : 1) за дві вимоги немайного характеру (вимога про зміну формулювання причин звільнення та витребування трудової книжки) в сумі 1536,80 грн. (768,40 грн. х 2); 2) недоплачену суму судового збору за вимогами майнового характеру (вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових та вимога про стягнення моральної (немайнової) шкоди) в сумі 545,18 грн. ((192178,80 грн. + 2000,0 грн.) х 1% - 1396,60 грн.). Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимог позивачки про зміну формулювання причин звільнення та витребування трудової книжки, то судовий збір в цій частині) в сумі 1536,80 грн. (768,40 грн. х 2) слід покласти на позивачку. В свою чергу позовні вимоги позивачки щодо стягнення компенсації за невикористані відпустки в сумі 19650,50 грн., стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових в сумі 192178,80 грн. станом на день винесення рішення судом (02.02.2020 року) та моральної (немайнової) шкоди в сумі 2000,0 грн. задоволені судом частково. Компенсація за невикористані дні додаткової відпустки визначена в сумі 10080,60 грн., тобто 51,3% від заявлених позовних вимог (10080,60 грн. х 100% / 19650,50 грн.), середній заробіток за час затримки виплати при звільненні в сумі 35000,0 грн. та моральна шкода в розмірі 500,0 грн., тобто 18,28% ((35000,0 грн. + 500,0 грн.) х 100% / (192178,80 грн. + 2000,0 грн.)). Отже, при такому вирішенні позову, пропорційно до задоволених позовних вимог, слід стягнути: з відповідача до державного бюджету України 100,80 грн. судового збору за вимогою про стягнення компенсації за невикористані відпустки та з відповідача на користь позивачки 354,96 грн., сплаченого нею судового збору за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових та моральної (немайнової) шкоди. Також розподілу, пропорційно до задоволених позовних вимог, підлягають витрати на правничу допомогу, які понесені сторонами по справі. На підтвердження понесених позивачкою витрат на правничу допомогу, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, нею додано до матеріалів справи договір про надання правової допомоги від 07.05.2019 року, згідно якого за надання правничої допомоги клієнт ( [PERSON] ) зобов`язується сплатити адвокату адвокатському обєднанню «Правниче бюро» 7700,0 грн. авансу (п. 4.3 Договору), ордер серії ІФ № 016171, копію Акту наданих послуг від 23.12.2019 року про розрахунок розміру правничої допомоги по справі, з зазначенням характеру правничої допомоги та кількості витраченого часу на суму 7700,0 грн. (т.1 а.с. 44-45, 84-86). На підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, нею додано до матеріалів справи договір № 01 про надання юридичних послуг від 10.01.2020 року, згідно якого вартість наданих адвокатом Семків М.Н. послуг Обертинській селищній раді визначена сторонами в сумі 8000,0 грн. (п. 2.2 Договору), ордер серії ІФ № 088905, Акту прийому-передачі виконаних юридичних послуг від 10.01.2020 року про розрахунок розміру правничої допомоги по справі, з зазначенням характеру правничої допомоги та кількості витраченого часу, копією платіжного доручення № 6 від 23.01.2020 року про оплату наданих послуг за договором № 01 від 10.01.2020 на суму 8000,0 грн. (т.1 а.с. 88, т.2 а.с. 141-142, 187). Отже, з врахуванням того, що позовні вимоги задоволені частково (в задоволенні двох немайнових вимог відмовлено, а майнові вимоги сумарно задоволені приблизно на 21%), з відповідача слід стягнути на користь позивачки 1540,0 грн. витрат, понесених нею на правничу допомогу, а з позивачки на користь відповідача слід стягнути 6400,0 грн. витрат, понесених ним на правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial