Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом до [PERSON] про стягнення коштів за розпискою. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є фізичною особою-підприємцем та у його власності знаходиться магазин «[INFO]». 15 серпня 2014 року з проханням працевлаштування на роботу продавцем в даний магазин звернулася [PERSON] Їй було роз'яснено специфіку та напрямок роботи магазину інтимної культури «[INFO]», та повідомлено, що до того, як вона буде влаштована продавцем, необхідно пройти місячний термін навчання, яке є платним та становить 2000 грн. Також [PERSON] було проінформовано про те, що претендент на роботу не оплачує кошти за навчання, навчання здійснюється за рахунок роботодавця, але у випадку відмови від подальшого працевлаштування або дострокового розірвання з працівником трудових відносин, претендент або в подальшому вже працівник зобов'язаний відшкодувати роботодавцю вартість навчання. Навчання включало в себе інформацію про товари, які є предметом продажу магазину інтимної культури, порядок прийняття товару, оприбуткування та списання товару після реалізації. Після отримання вищезазначеної інформації про порядок працевлаштування на роботу продавцем у магазин «[INFO]» [PERSON] погодилися з даними умовами та заповнила відповідну анкету претендента на роботу, в якій письмово підтвердила, що вона готова оплатити стажування в сумі 2000 грн. 15 серпня 2014 року відповідач фактично приступила до стажування в магазині «[INFO]». Після двохтижневого стажування [PERSON] було поставлено запитання щодо подальшого стажування та оплати стажування, на що вона зазначила, що буде навчатися далі та продовжувати стажування і буде працювати, але в зв'язку з відсутністю грошей надала розписку, якою зазначила, що у випадку її відмови від працевлаштування в магазині «[INFO]» поверне кошти в сумі 2000 грн. Даною розпискою, написаною власноручно 30 серпня 2014 року, відповідач стверджувала, що якщо вона відмовиться від роботи в магазині «[INFO]» або не відпрацює продавцем в даному магазині менше ніж півроку, то поверне [PERSON] гроші в сумі 2000 грн. за навчання по товарах інтимного призначення, яке вона проходила в магазині «[INFO]». Розписка була оформлена та надана [PERSON] в присутності свідка - працюючого продавця магазину [PERSON] 15 вересня 2014 року закінчувався місячний термін навчання і відповідач мала офіційно приступити до виконання роботи продавця в магазині «[INFO]», проте 12 вересня 2014 року вона відмовилася від працевлаштування в магазині. На усні звернення щодо повернення коштів за навчання та стажування в магазині «[INFO]» відповідач не реагувала та грошей за навчання не повертала. 03 жовтня 2014 року [PERSON] було направлено вимогу про повернення коштів, яку вона отримала 06 жовтня 2014 року, однак коштів повернуто не було, а тому позивач [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на його користь 2000 грн., а також понесені судові витрати. В свою чергу, [PERSON] звернулась в суд із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання розписки недійсною, в якій посилається на те, що вона дійсно мала бажання влаштуватися на роботу в магазин «[INFO]», який належить відповідачу, так як була безробітною. Проте, власник магазину не роз'яснював відповідачу-позивачу специфіку роботи і не повідомляв про проходження навчання або стажування, за що потрібно заплатити гроші. Ні [PERSON], ні його мати [PERSON] не позичали відповідачу-позивачу гроші за проходження навчання в магазині або стажування в якості продавця. 30 серпня 2014 року, коли [PERSON] прийшла в магазин, продавець [PERSON] дала листок паперу, на якому шариковою ручкою був написаний зразок розписки, який відповідач-позивач повинна написати, для того щоб влаштуватися на роботу в магазині «[INFO]». Остання прочитала розписку, і сказала, що не буде писати такої розписки. Тоді [PERSON] відповіла, що потрібно дзвонити до [PERSON], оскільки це вона вимагає розписку. [PERSON] передзвонила [PERSON] по питанню, чому вона повинна писати розписку, що отримала дві тисячі гривень від позивача-відповідача за навчання, якщо вона не отримувала ніяких грошей. [PERSON] по телефону відповіла, що ця розписка є формальною, тобто фіктивною, вона ніким не буде братися до уваги, це для неї, для того щоб прийняти відповідача-позивача на роботу. Розписку, яку дали як зразок, [PERSON] написала, повіривши що вона є фіктивною. За вказаних обставин відповідач-позивач вважає, що написана нею розписка від 30 серпня 2014 року є фіктивною, оскільки ніяких коштів в сумі 2000 грн. від [PERSON] вона не отримувала, навчання та стажування в магазині «[INFO]» не проходила. 12 січня 2015 року відповідач-позивач [PERSON] подала доповнення до зустрічної позовної заяви, в яких просить визнати видану нею 30 серпня 2014 року розписку приватному підприємцю [PERSON] про позику в нього грошей в сумі 2000 грн. за навчання та стажування недійсною, у зв'язку з тим, що позивач-відповідач ніколи грошей їй у борг не позичав. Позивач-відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги про стягнення коштів за розпискою, просили задовольнити в повному обсязі. Проти зустрічного позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні, оскільки вважають, що [PERSON] проходила в магазині «[INFO]» стажування необхідне для її подальшого працевлаштування, яке є платним, а тому повинна повернути кошти, обумовлені розпискою. Водночас [PERSON] підтвердив, що розписка написана по домовленості, він не передавав відповідачу-позивачу кошти в розмір 2000 грн., вказана сума була визначена як оплата за навчання для подальшого її працевлаштування в магазині. Відповідач-позивач [PERSON] та її представник вважають заявлені [PERSON] вимоги безпідставними, оскільки останній не позичав їй грошей в розмірі 2000 грн., а тому розписка про таку позику є фіктивною та підлягає визнанню недійсною. Заявлений зустрічний позов підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює в магазині інтимної культури, що розташований по [ADDRESS] в м.Тернополі під назвою «[INFO]». [PERSON] дійсно приходила в даний магазин, спочатку проходила навчання у магазині по [ADDRESS] в м.Тернополі, а потім стажувалася у магазині «[INFO]». Свідок пояснювала відповідачу-позивачу про товар, який є специфічним. Розписку про отримання грошей [PERSON] писала тільки в присутності [PERSON] Свідок попередила [PERSON] про те, щоб вона не писала розписку в тому випадку, якщо не впевнена, що буде працювати, але остання сказала, що це буде для неї стимулом вчитися. На товар, який продається у даному магазині, є всі необхідні накладні та сертифікати якості. [PERSON] робила записи, знайомилась із каталогами товару. Стажування [PERSON] в магазині «[INFO]», розташованому по [ADDRESS], тривало два тижні. Вона приходила о 11-12 год., а йшла о 16-17 год. Під час стажування [PERSON] знаходилась у магазині, але коли заходив покупець, іноді виходила для того, щоб останній міг придбати товар. Зразок розписки свідку дала [PERSON], її зміст та те чи отримувала гроші [PERSON] гроші [PERSON], свідку невідомо, але пригадує, що йшлося про 2000 грн. В присутності свідка відповідач-позивач не телефонувала до [PERSON] з приводу того, що не писатиме розписки. В цей же день розписку забрав [PERSON] Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір'ю позивача-відповідача [PERSON] Разом із сином вони займаються підприємницькою діяльністю, в обов'язки свідка входить підбір кадрів для роботи в магазині інтимної культури «[INFO]». В серпні 2014 року [PERSON] приходила до них з метою влаштуватись на роботу. Заповнивши анкету, [PERSON] стажувалась спочатку в магазині по [ADDRESS], а в подальшому була переведена в магазин «[INFO]», де її навчала [PERSON] Періодично [PERSON] заходила у вказаний магазин з метою перевірити знання кандидата на роботу. [PERSON] важко усе давалося, однак вона говорила, що хоче працювати, проте пізніше відмовилась від роботи. Розписка була написана в присутності працівника магазину [PERSON] для того, щоб у [PERSON] був стимул вчитися працювати. Свідок повідомила відповідачу-позивачу про необхідність повернути гроші, однак в подальшому остання не відповідала на телефонні дзвінки. [PERSON] вона сказала, що гроші віддавати не буде. Ініціатива написати розписку виходила від [PERSON], а тому свідок залишила її зразок в продавця [PERSON], в присутності якої спірна розписка і була написана. Розмір коштів, про який зазначено в розписці відповідає середньомісячному заробітку, а оскільки [PERSON] стажувалася близько півтора місяці і не працевлаштувалася, то повинна повернути ці гроші. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є рідною сестрою позивача-відповідача [PERSON] Влітку 2014 року її сестра влаштувалась по оголошенню на роботу до позивача-відповідача в магазин «[INFO]». Навчання у даному магазині [PERSON] не проходила, посібників чи літератури їй ніхто не давав, ніяких грошей за навчання вона не отримувала. Свідок разом з сестрою приходила у вказаний магазин близько чотирьох разів, коли в магазині були покупці сестра виходила на вулицю. Свідку також відомо, що мати позивача-відповідача [PERSON] запропонувала сестрі написати формальну розписку, однак грошей про які вказано в розписці, [PERSON] не отримувала. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір'ю відповідача-позивача [PERSON] Зі слів дочки їй відомо, що та знаходилась на навчанні у магазині, назви якого свідок не знає. Даний магазин знаходився по [ADDRESS] в м.Тернополі біля бару «Коза». На навчання у магазин дочку викликали на 2-3 години 3-4 рази. Позивач-відповідав грошей її дочці не давав. [PERSON] повідомила, що складала письмову розписку, однак її змісту свідок не знає. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що йому відомо про факт перебування [PERSON] на навчанні в магазині, який знаходився біля театрального майдану в м.Тернополі. Були випадки, коли він двічі завозив [PERSON] в магазин та двічі забирав її звідти. На роботу вона туди не влаштувалась, оскільки їй не сподобався асортимент товару, який вона мала б продавати. Відповідач-позивач розповідала свідку про написання нею розписки про отримання 2000 грн. для того, щоб влаштуватись на роботу. Заслухавши пояснення та доводи сторін, покази свідків, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини. Як вбачаться із матеріалів справи, [PERSON] була заповнена анкета претендента на роботу, в якій остання надавала відповіді на вказані в змісті анкети запитання. 30 серпня 2014 року [PERSON] була написана розписка, з якої вбачається, що вона позичила в [PERSON] 2000 (дві тисячі) грн. на навчання та консультації по товарах інтимного призначення. Зобов'язується їх віддати при першій вимозі, якщо не буде влаштована продавцем в магазин інтимної культури «[INFO]» або не відпрацює продавцем в магазині інтимної культури «[INFO]»не менше півроку. Розписка написана нею власноручно в присутності працюючого продавця магазину інтимної культури «[INFO]» [PERSON]. 03 жовтня 2014 року [PERSON] звернувся з письмовою вимогою про повернення грошей, отриманих по розписці, до [PERSON], в якій просив повернути йому позивачеві гроші в сумі 2000 грн. В іншому випадку, з метою повернення боргу, буде змушений звернутися до суду, з покладанням на [PERSON] додаткових витрат по повернення сплачених судових витрат, пов'язаних з розглядом справи в суді. Вказану вимогу [PERSON] отримала 06 жовтня 2014 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. В судовому засіданні встановлено та визнається сторонами у справі, що розписка [PERSON] про позику у [PERSON] грошових коштів в розмірі 2000 грн. була написана відповідачем-позивачем з метою її подальшого працевлаштування на роботу продавця в магазин інтимної культури «[INFO]». Однак грошових коштів [PERSON] від [PERSON], згідно написаної нею розписки не отримувала, та відповідно позивачем-відповідачем такі кошти їй не передавалися. За вказаних обставин, суд робить висновок про те, що договір позики, який сторони оформили письмовою розпискою, є неукладеним, так як грошові кошти в розмірі 2000 грн. [PERSON] не передавав, а [PERSON] їх не отримувала. Таким чином, будь-які правові підстави для стягнення з [PERSON] грошових коштів за розпискою відсутні, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення коштів за розпискою у зв'язку з тим, що договір позики є неукладеним, між сторонами не виникли зобов'язальні правовідносини, які є підставою для стягнення коштів. Також суд не вбачає підстав для визнання недійсною (фіктивною) розписки від 30 серпня 2014 року, яку [PERSON] написала приватному підприємцю [PERSON] про позику в нього грошей в сумі 2000 грн. за навчання та стажування, при цьому суд виходить з наступного. Згідно з ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Натомість, як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні з пояснень сторін та показів свідків [PERSON] мала намір влаштуватися на роботу продавця в магазин інтимної культури «[INFO]», а [PERSON] зобов'язався прийняти відповідача-позивача на роботу за умови проходження нею стажування. Таким чином, вчинення сторонами дій, які були підставою подальшого працевлаштування [PERSON] свідчить про реальність настання правових наслідків розписки, яку відповідач-позивач написала власноручно. За вказаних вище обставин, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за розпискою та зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання розписки недійсною слід відмовити, у зв'язку з безпідставністю заявлених первісних та зустрічних позовних вимог. На підставі викладеного ст.ст.10, 60, 88, 110, 197, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,\- -

Outcome: dismissed