Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд зі скаргою, в якій просить скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №48902809, яка винесена 31 грудня 2015 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Романом Назаром Олеговичем та виконавчий лист №466/8784/14-а, виданий Шевченківським районним судом м. Львова 07 травня 2015 року, скерувати до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області для повторного виконання. В обґрунтування скарги зіслалась на те, що у провадженні старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Романа Н.О. знаходився виконавчий лист №466/8784/14-а, який виданий 07 травня 2015 року Шевченківським районним судом м. Львова щодо зобов'язання Львівської міської ради розглянути в установленому порядку її, [PERSON], звернення щодо надання дозволу для здійснення торгівельною діяльністю газетно-журнальною продукцією та встановлення яток щоденного демонтажу за адресами: [ADDRESS] Державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, ухвалених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу у порядку, передбаченому законом. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст. 11 цього Закону). Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби та позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень. Постановою про відкриття виконавчого, яка винесена 05 жовтня 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Шестаком О.В., було відкрито виконавче провадження № 48902809 по примусовому виконанню виконавчого листа №488/8784/14-а. Нею, [PERSON], було подано скаргу на бездіяльність головного державного виконавця Шестака О.В. та про оголошення відводу, оскільки він раніше, а саме, 21 листопада 2014 року виносив постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №44365409, яка була скасована ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2015 року, а при повторному виконанні судового рішення за виконавчим листом, виданим 07 травня 2015 року, так і не провів жодних дій. Після її особистого прийому у т. в.о. начальника Головного територіального управління юстиції у Львівській області головного державного виконавця Шестака О.В. було замінено та виконавче провадження № 48902809 передано старшому державному виконавцю Роману Н.О., однак останній також не виконав жодної норми Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець роз'яснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону. Положеннями ч.2 ст. 11 цього Закону передбачено, що державний виконавець роз'яснює права та обов'язки сторонам виконавчого провадження. Жодних дій на виконання цих вимог закону старший державний виконавець Роман Н.О. не вчинив, а також в подальшому не надіслав жодного документу про проведення якихось дій по примусовому виконанню виконавчого листа. Тим більше, навіть постанова про закінчення провадження яка була винесена старшим державним виконавцем Романом Н.О. 31 грудня 2015 року, була підкинута в поштову скриньку за місце її реєстрації та ще й і у відкритому конверті, де її знайшли сусіди 22 січня 2016 року. Відповідно до положень ч.1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» при виконанні судового рішення державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Для правильності здійснення дій при проведені виконавчих дій та охорону законних інтересів громадян Міністерством юстиції України було видано наказ №512/5 від 02 квітня 2012 року, яким затверджено «Інструкцію з організації примусового виконання рішень» (далі - Інструкція). Пунктом 2.8. цієї Інструкції передбачено, що перед початком виконавчих дій державний виконавець усно роз'яснює залученим при примусовому виконанні рішень особам їхні права та обов'язки, про що зазначається в акті. Порядок реалізації учасниками виконавчого провадження своїх прав визначено ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до пункту 2.12.1 Інструкції за бажанням сторони виконавчого провадження (її представника) ознайомитись із матеріалами виконавчого провадження в інший час виконавче провадження надається їй для ознайомлення на підставі письмової заяви, в якій зазначаються бажана дата та час ознайомлення за резолюцією начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Жодний із державних виконавців не запросив її для ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження справи та таких вимог Інструкції не виконав тощо. Державним виконавцем також не виконано інші наведені в її скарзі вимоги Закону України «Про виконавче провадження» та «Інструкцію з організації примусового виконання рішень», а тому вона вирішила звернутись в суд. В процесі судового розгляду скарги відповідно до вимог КАС України [PERSON] було визнано позивачем, а Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області - відповідачем по справі, та до участі в справі в якості третьої без самостійних вимог залучено боржника - Львівську міську раду. В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] вимоги про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження підтримали покликаючись на наведені в скарзі доводи. Представник Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Роман Н.О. в судовому засіданні 07 листопада 2017 року проти задоволення вимог [PERSON] заперечив, покликаючись на доводи, які викладені в долученому до матеріалів справи письмовому запереченні. В наступні судові засідання представник Роман Н.О. не з'явився, хоч про час і місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку. Представник третьої особи по справі - Львівської міської ради в судове засідання жодного разу не з'явився, хоч про час і місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку. Заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У ч. 1 ст. 11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою, а саме, здійснює торгівельну діяльність газетно-журнальною продукцією. Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 16 червня 2019 року (адміністративна справа №2а-1287/2010р.) було частково задоволено її адміністративний позов до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради та Львівської міської ради про визнання дій неправомірними, зобов'язання до вчинення дій та відшкодування моральної шкоди та зобов'язано Львівську міську раду розглянути у встановленому порядку звернення [PERSON] щодо надання дозволу для здійснення торгівельної діяльності газетно-журнальною продукцією та встановлення яток щоденного демонтажу за адресами: [ADDRESS] У задоволенні решти позовних вимог [PERSON] відмовлено. Вказана постанова суду першої інстанції залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2011 року і ухвалою Вищого адміністративного суду України від 3 квітня 2014 року та набрала законної сили. 14 квітня 2014 року по даній справі було видано виконавчий лист №2-1287/2010, який отримано відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області 06 серпня 2014 року та постановою головного державного виконавця вказаного відділу [PERSON] відкрито виконавче провадження ВП №44365409. 21 листопада 2014 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області Шестаком О.В. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №44365409, яка скасована ухвалою Шевченківського районного суду м Львова від 01 квітня 2015 року (справа №466/8784/14-а). На підставі вищевказаної ухвали суду в справі №466/8784/14-а Шевченківським районним судом м. Львова 07 травня 2015 року було видано новий виконавчий лист про зобов'язання Львівської міської ради розглянути у встановленому порядку звернення [PERSON] щодо надання дозволу для здійснення торгівельної діяльності газетно-журнальною продукцією та встановлення яток щоденного демонтажу за адресами: [ADDRESS] 05 жовтня 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Шестаком О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №48902809 та запропоновано боржнику - Львівській міській раді самостійно виконати рішення суду в строк до 12 жовтня 2015 року. 22 жовтня 2015 року стягувач [PERSON] звернулась із заявою на ім'я начальника Головного територіального управління юстиції у Львівській області [PERSON] про відвід головного державного виконавця Шестака О.В., оскільки останній належним чином не вживає заходів щодо примусового виконання судового рішення і вже виносив 21 листопада 2014 року постанову про закінчення виконавчого провадження. Постановою начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області [PERSON] від 09 листопада 2015 року вищевказана заява [PERSON] про відвід була задоволена та вищевказане виконавче провадження передане старшому державному виконавцеві цього відділу Роману Н.О. 31 грудня 2015 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Романом Н.О. було винесену оскаржувану стягувачем [PERSON] постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №48902809 з примусового виконання виконавчого листа №466/87854/14-а, виданого 07 травня 2015 року Шевченківським районним судом м. Львова. Зі змісту цієї постанови про закінчення виконавчого провадження від 31 грудня 2015 року, копія якої долучена до матеріалів справи, вбачається, що виконавче провадження закінчено з тих підстав, що рішення суду боржником не виконано. За невиконання без поважних причин зазначеного судового рішення у строки, встановлені державним виконавцем, до боржника було застосовано штрафні санкції, передбачені статтею 89 Закону України «Про виконавче провадження», про що винесено постанови про накладення штрафу від 20 листопада 2015 року та від 31 грудня 2015 року. У зв'язку з неможливістю виконання зазначеного рішення без участі боржника, державним виконавцем 31 грудня 2015 року скеровано до Галицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області подання про притягнення службових осіб Львівської міської ради до кримінальної відповідальності згідно із законом. При цьому, державний виконавець, як на правову підставу винесення даної постанови, зіслався на положення ч.3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», яка регулювала підстави закриття виконавчого провадження у випадку неможливості виконання рішення без участі боржника. В даному випадку боржником у виконавчому провадженні виступає Львівська міська рада, яка є постійно діючим органом місцевого самоврядування, є юридичною особою, має своє постійне місцезнаходження, а тому суд вважає, оскаржувана стягувачем [PERSON] постанова про закінчення виконавчого провадження була винесена державним виконавцем Романом Н.О. безпідставно та без вжиття ним всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо забезпечення примусового виконання судового рішення, яке було винесено судом ще 16 червня 2010 року. Відповідно до ст. 181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Згідно із ч. 2 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній станом на 31 грудня 2015 року) примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Закону України «Про державну виконавчу службу».. Державний виконавець, відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній станом на 31 грудня 2015 року), зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній станом на 31 грудня 2015 року) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. За змістом ч.1 ст. 11 вищевказаного Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Частиною 2 цієї статті передбачено, що державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим законом. Згідно ч.2 та ч.3 ст. 14 КАС України, ст. 124 Конституції України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Виконання судових рішень - це заключна стадія судового процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту чи відновлення порушених прав. Суд враховує практику Європейського суду з прав людини з даного приводу, який в рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, взагалі не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади. Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 липня 2006 року у справі «Васильєв проти України» зазначив, що виконання рішення щодо боржника залишається обов'язком держави. Таким чином, суд дійшов висновку про передчасність постанови про закінчення виконавчого провадження та, як наслідок, необхідність її скасування.

Outcome: approved