Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Енергогазінвестконсалт» про визнання частково недійсним договору про відступлення права вимоги від 11.03.2013 р., а саме текст договору, де ТОВ «Енергогазінвестконсалт» виступає в ролі первісного кредитора, зокрема: вступна частина Договору «з іншої сторони Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергогазінвестконсалт» (надалі Сторона 2) в особі заступника директора Колесниченко Віталій Вікторович»; в пункті 1.1. «та Сторона 2, як первісні кредитори передають»; в пункті 2.1. «та Сторона 2 повинні передати Стороні 3 всі документи»; в пункті 2.2. «та Сторона 2 несуть солідарне зобов'язання щодо інформування Боржника про відступлення права вимоги за цим Договором протягом п'ятнадцяти днів з моменту підписання даного Договору, шляхом поштового посилання з повідомленням про вручення Боржнику копії цього Договору або вручення особисто під розписку представнику Боржника»; в розділі Місце знаходження і реквізити Сторін є доцільним визнати недійсним реквізити та підпис, здійснені Стороною 2; визнати ТОВ «Енергогазінвестконсалт» такою, що не мала права підписувати договір про відступлення прав вимог від 11.03.2013 р., як один з первісних кредиторів. При цьому, посилається на те, що 11.03.2013 р. було укладено договір про переуступку прав вимоги, за яким первісний кредитор ТОВ «Енергогазінвестконсалт» разом з іншим кредитором [PERSON] переуступили ТОВ «Кольчуга-Київ» право вимоги щодо стягнення коштів за його, [PERSON], зобов'язаннями. Даний договір в частині відступлення права вимог від ТОВ «Енергогазінвестконсалт» до ТОВ «Кольчуга-Київ» є незаконним та необгрунтованим та є таким, що порушує права та інтереси позивача, оскільки відповідач не може бути стороною в даному договорі, зокрема, не може бути первісним кредитором. Для того, щоб набути статус кредитора у зобов'язанні, юридична чи фізична особа в обов'язковому, підтвердженому і встановленому порядку повинна мати грошові зобов'язання до боржника, як передбачено п.14.1.95. ст. 14 Податкового кодексу України. В договорі не має жодної згадки щодо передачі грошових коштів від ТОВ «Енергогазінвестконсалт» до нього, відсутнє також і документальне підтвердження такого перерахування коштів, що є порушенням вимог ст. 14 Податкового кодексу України щодо визначення поняття «кредитор». На законодавчому рівні відповідач жодним чином не набував ніяких прав та обов'язків «кредитора». На момент написання основного документа засновником відповідача був [PERSON], тобто та сама особа, що за основним документом мала перераховувати кошти на розрахунковий рахунок відповідача для подальшого придбання та оформлення технічної документації на земельну ділянку площею 30 га, розташованої в Генічеському районі Херсонської області на Арабатській стрільці частину коштів. [PERSON] мав перерахувати кошти на розрахунковий рахунок відповідача, засновником якого сам і являється. В даному випадку чітко видно, що кредитор і боржник одна особа, тому між ними не можуть виникнути ніяких боргових зобов'язань, бо існує поєднання кредитора і боржника відповідно до ст. 606 ЦК України. Вказані обставини в їх сукупності є такими, що є підставами для визнання зазначеного вище договору про відступлення права вимоги від 11.03.2013 р. частково недійсним. Після відкриття провадження у справі від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої він виклав позовні вимоги в слідуючій редакції-внести зміни до договору про відступлення права вимоги від 11.03.2013 р. шляхом виключення з договору сторони ТОВ «Енергогазінвестконсалт» як первісного кредитора. [PERSON] також звернувся до суду з позовом до ТОВ «Енергогазінвестконсалт», треті особи: ТОВ «Кольчуга-Київ», [PERSON] про визнання незаконними дії ТОВ «Енергогазінвестконсалт» при укладенні договору про відступлення прав вимог від 11.03.2013 р. з нього, оскільки ТОВ «Енергогазінвестконсалт» не набув статусу первісного кредитора в даному зобов'язанні. При цьому, мотивував дані позовні вимоги тим, що відповідач позбавлений був можливості укладати такий договір та виступати в ролі первісного кредитора, а тому дії відповідача з переуступки прав вимоги від нього, як первісного кредитора, до ТОВ «Кольчуга-Київ» є неправомірними. Для того, щоб набути статус кредитора у зобов'язанні, юридична чи фізична особа в обов'язковому, підтвердженому і встановленому порядку повинна мати грошові зобов'язання до боржника, як передбачено п.14.1.95. ст. 14 Податкового кодексу України. В договорі не має жодної згадки щодо передачі грошових коштів від ТОВ «Енергогазінвестконсалт» до нього, відсутнє також і документальне підтвердження такого перерахування коштів, що є порушенням вимог ст. 14 Податкового кодексу України щодо визначення поняття «кредитор». На законодавчому рівні відповідач жодним чином не набував ніяких прав та обов'язків «кредитора» в даному зобов'язанні, адже ніколи і ніяких коштів не надавав йому. Неотримання на законодавчому рівні статусу кредитора, ТОВ «Енергогазінвестконсалт» такий статус переуступає ТОВ «Кольчуга-Київ». Дані правовідносини зачіпають його права та інтереси. Ухвалою суду від 24.04.204 р. були об'єднані в одне провадження цивільна справа (ун. №759/19394/13-ц, пр. №2/759/1085/14) за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергогазінвестконсалт», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кольчуга-Київ» про визнання частково недійсним договору про відступлення права вимоги від 11.03.2013 року й цивільна справа (ун.№759/610/14ц, пр.№2/759/1785/14) за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергогазінвестконсалт», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кольчуга-Київ», [PERSON] про визнання незаконними дії при укладенні договору про відступлення прав вимоги від 11.03.2013 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги [PERSON] підтримав. Представник відповідача проти позову заперечує, посилаючись на його необґрунтованість, безпідставність, надуманість та недоведеність, а також вказала про те, що договір від 11.03.2013 р., відносно законності якого у позивача є сумніви, є саме договором про відступлення права вимоги, усі його сторони мали вільне волевиявлення і належні повноваження на його підписання, укладенням цього договору ніякі права позивача не порушені, а заявляючи такий позов, [PERSON] бажає лише уникнути стягнення з нього значної суми грошових коштів за договорними зобов'язаннями по поверненню грошей. Відповідно до змісту боргової розписки, написаної [PERSON], позику грошових коштів готівкою та шляхом перерахування коштів на безготівковий рахунок ТОВ «Енергогазінвестконсалт» він отримав у листопаді 2007 р., коли саме був і директором, і засновником ТОВ «Енергогазінвестконсалт», підтвердженням чому дана розписка. Описані з розписці зобов'язання та факти свідчать про те, що на момент отримання позики позивачем він був директором та засновником ТОВ «Енергогазінвестконсалт» і повністю спростовуються твердження позивача. Також в розписці позивач детально розписав скільки грошей він отримав, від кого, вказав свої зобов'язання щодо повернення боргу ТОВ «Енергогазінвестконсалт» та [PERSON] [PERSON] є боржником за основним зобов'язанням, тому не має права оспорювати договір відступлення права вимоги щодо нього з будь-яких правових підстав, він не є стороною договору відступлення, тому і не має жодних підстав для оскарження вказаного договору, в тому числі й по суб'єктному його складу. Позивач сформулював позовні вимоги без посилання на норми чинного законодавства України та не надав доказів, які б підтверджували його твердження, а свої твердження, як докази, він будує лише на власних припущеннях, що є недопустимим згідно вимог ст. 60 ЦПК України. Представник третьої особи ТОВ «Кольчуга-Київ» проти позову заперечує, пояснивши, що договір від 11.03.2013 р. про відступлення права вимоги є саме таким, усі його сторони мали вільне волевиявлення і належні повноваження на його підписання, укладенням цього договору ніякі права позивача не порушені, і ТОВ «Кольчуга-Київ» по даному договору набуло право вимагати грошові кошти з [PERSON] у повному обсязі, який залишився боржником по своїх зобов'язаннях перед ТОВ «Енергогазінвестконсалт» та [PERSON], і [PERSON] не має права оспорювати договір відступлення права вимоги щодо нього з будь-яких правових підстав. Третя особа [PERSON] проти позову заперечує та пояснив суду, що [PERSON] у листопаді 2007 р. отримав грошові кошти готівкою 1962788 доларів США та шляхом перерахування безготівкових коштів на рахунок ТОВ «Енергогазінвестконсалт» у розмірі 4647500 грн. Директором та співвласником ТОВ «Енергогазінвестконсалт» на той час був [PERSON] Гроші надавались для придбання земельної ділянки площею 30 га у Генічеському районі Херсонської області на Арабатській стрілці, оформлення відповідної документації, з подальшим отриманням прибутку та повернення наданих грошей. Але [PERSON] не здійснив жодних заходів щодо придбання земельної ділянки у власність та здійснення операцій по отриманню від цього прибутку, гроші не повернув, витративши їх невідомо куди та невідомо яким шляхом. Після тривалих переговорів [PERSON] 13.10.2010 р. написав розписку, у якій підтвердив вищенаведені зобов'язання здійснити реалізацію земельної ділянки і надати йому особисто та його фірмі грошові кошти. Коли гроші не були повернуті, були укладені договори про спільну діяльність та про відступлення прав вимоги між ним, ТОВ «Енергогазінвестконсалт» та ТОВ «Кольчуга-Київ» - 11.03.2013 р. на вільних умовах, що не суперечило діючому законодавству. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи ТОВ «Кольчуга-Київ», третьої особи [PERSON], з'ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з слідуючих підстав. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що згідно розписки (як зазначено в цьому документі особою, що її написала-[PERSON]) від 13.10.2010 р. [PERSON] отримав у [PERSON] 1962780 доларів США в листопаді 2007 р. для вирішення питання придбання земельної ділянки розміром 30 га, розташованої в Херсонській області Генічеському районі Арабатська стрілка на користь ТОВ «Енергогазінвестконсалт». Кошти були отримані у готівковому вигляді в листопаді 2007 р., а також на розрахунковий рахунок ТОВ «Енергогазінвестконсалт» було зараховано 4647500 грн., які надійшли від структур [PERSON] до [PERSON], який на той час був директором і власником ТОВ «Енергогазінвестконсалт». В подальшому в розписці [PERSON] вказує про те, що після реалізації земельної ділянки він повинен із виручених коштів повернути на рахунок структурам [PERSON] 24647500 грн. і 2% кредитної ставки, а також готівкові кошти в сумі 1962788 доларів США і 5% річних (а.с.8-11, 44, 45, 87, 88, 116, 117, 172-175). 11.03.2013 р. між [PERSON] з однієї сторони, ТОВ «Енергогазінвестконсалт» з другої сторони і ТОВ «Кольчуга-Київ» з третьої сторони було укладено договір про спільну діяльність (а.с.118, 119, 221, 222). В цей же день, 11.03.2013 р. між [PERSON] і ТОВ «Енергогазінвестконсалт» з однієї сторони та ТОВ «Кольчуга-Київ» з іншої сторонни було укладено договір про відступлення права вимоги за борговою розпискою [PERSON] від 13.10.2010 р. (а.с. 6, 7, 168, 169). Згідно частин 1, 2 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В частині 2 цієї правової норми вказані загальні способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Звертаючись із даним позовом до суду, [PERSON] не надав суду доказів про те, яке саме його цивільне право або інтерес порушено укладенням 11.03.2013 р. [PERSON] і ТОВ «Енергогазінвестконсалт» з однієї сторони та ТОВ «Кольчуга-Київ» з іншої сторони договору про відступлення права вимоги за борговою розпискою [PERSON] від 13.10.2010 р. Тобто, у разі задоволення позову [PERSON] не вбачається, що в такий спосіб буде відновлено будь-яке конкретне порушене право або інтерес позивача. Крім цього, за договором про відступлення права вимоги за борговою розпискою від 13.10.2010 р. фактично відбулася заміна кредитора у зобов*язанні, що передбачено пунктом 1) частини 1 ст.512 ЦК України, яка вказує, що кредитор у зобов*язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Суть даної норми закону полягає в тому, що первісний кредитор передає (відступає) свої права по зобов'язаннях іншій особі-новому кредитору. Для відступу права вимоги первісний кредитор повинен заключити з новим кредитором відповідний договір, при цьому згода боржника на це не вимагається. Відступити можна будь-яку вимогу: передача коштів, поставка товару, виконання відповідної роботи. Згідно із ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту даної норми випливає, що до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора. Право вимоги може передаватись на будь-якому етапі дії договору, тобто як до настання строку виконання зобов'язання по основному договору, так і після. Частиною 1 ст.516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов*язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. В спірному випадку іншого договором або законом не встановлювалось. Відповідно до частини 2 цієї ж норми права, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов*язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов*зяку первісному кредиторові є належним виконанням. Отже, законодавець не пов*язує заміну кредитора в зобов*язанні зі згодою боржника, а повідомлення останнього про заміну кредитора у зобов*язанні має на меті виключно захист інтересів нового кредитора, який бере на себе ризики щодо несприятливих для себе наслідків у зв*язку із таким неповідомленням боржника про заміну кредитора у зобов*язанні, в тому числі й у випадку виконання зобов*язання боржником первісному кредитору. відмовити виходячи з наступних підстав. Як встановлено ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Оскільки позивач [PERSON] є боржником за основним зобов*язанням, тому, виходячи із правового змісту частини 1 ст.516 ЦК України, не має права оспорювати договір відступлення права вимоги, просити в судовому порядку вносити зміни до нього щодо суб'єктного складу його сторін чи законність дій цих сторін при укладенні такого договору щодо нього з будь-яких правових підстав. Крім того, позивач не є стороною договору відступлення права вимоги, хоча заперечує щодо законної участі в ньому при укладенні договору ТОВ «Енергогазінвестконсалт, пред'являючи відповідні позовні вимоги до даного товариства. Позовна вимога про внесення змін до договору про відступлення права вимоги від 11.03.2013 р. шляхом виключення з договору ТОВ «Енергогазінвестконсалт» як первісного кредитора не є способом захисту свого цивільно-правового способу захисту, передбаченого ст. 16 ЦК України, та при ситуації, що законодавцем не передбачена згода сторін такого договору на його укладення від боржника. Що стосується підстав позовних вимог відносно договору відступлення права вимоги від 11.03.2013 р. по складу його сторін, законності дій, а саме ТОВ «Енергогазінвестконсалт», при укладенні даного договору, то такі підстави в обох позовних заявах є ідентичні, але такі підстави суд не може приймати по своїй суті як належні. Підстави обгрунтування позову, наведені у позовних вимогах [PERSON], не доводять порушення загальних вимог, які є необхідні для чинності договору, та спростовуються належними і допустимими доказами, наданими відповідачем, його представником, третіми особами, зокрема, щодо законності участі в договорі як сторони ТОВ «Енергогазінвестконсалт», яке підписало договір відступлення права вимоги від 11.03.2013 р., за згодою всіх сторін цього договору, з вільним волевиявленням, на що згода [PERSON] не була потрібна, що відповідає вимогам ст.ст. 626, 627 ЦК України. Згідно ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Згідно ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або це випливає із суті зобов'язання. [PERSON] не являється стороною договору про відступлення права вимоги від 11.03.2013 р. Даним договором не обумовлено право боржника на зміну умов договору і діючим законодавством України також не передбачено право особи, яка не є стороною вищевказаного договору про відступлення права вимоги, на його зміну. Обґрунтування позовних вимог ніякими доказами в ході слухання справи не підтверджено. Згідно частини 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, у суду відсутні правові підстави вносити зміни до договору чи визнавати незаконними дії, що стосується сторони договору ТОВ «Енергогазінвестконсалт». Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує нормами Цивільного процесуального кодексу України, яким урегульовано розгляд вирішення цивільних справ у судовому процесі. Між тим, посилань на норми матеріального права відсутні. Тобто, позивач, не обґрунтував позовні вимоги нормами матеріального законодавства, що свідчить про надуманість його вимог, заявлених в судовому порядку. Безпідставним є посилання [PERSON] у позові на ст. 14 Податкового кодексу України, де визначено, що кредитор-це юридична або фізична особа, яка має підтверджені у встановленому порядку вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника, в тому числі щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам боржника, а також контролюючі органи-щодо податків та зборів. Позивач зазначає, що для того, щоб набути статус кредитора у зобов'язанні, юридична чи фізична особа в обов'язковому, підтвердженому і встановленому порядку повинна мати грошові зобов'язання до боржника. Але, такі грошові зобов'язання між сторонами є, письмово зафіксовані. Крім того, згідно ст. 1 Податкового кодексу України Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Між сторонами виникли цивільно-правові відносини, які регулюються цивільним законодавством України, а не податковим законодавством. Посилання позивача по змісту позову на ст. 606 ЦК України, якою передбачено припинення зобов'язання поєднанням боржника і кредитора в одній особі, суд оцінює критично, бо такого поєднання кредитора і боржника в одній особі в даному випадку не має, бо боржником по розписці є саме [PERSON], а кредиторами [PERSON] та ТОВ «Енергогазінвестконсалт», що випливає з тексту документа, написаного [PERSON] особисто, у вигляді розписки від 13.10.2010 р. про необхідність повернення ним грошових коштів, та договору про відступлення права вимоги від 11.03.2013 р., де зафіксовані предмет договору у вигляді права вимоги та права і обов'язки його сторін. Таким чином, посилання позивача в обґрунтування позову на правову норму Податкового Кодексу в даному випадку є безпідставним, оскільки ця норма права не стосується регулювання спірних правовідносин по їх предметності. Договір про відступлення права вимоги від 11.03.2013 року є чинним, що підтверджено судовими рішеннями, а саме рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.12.2013 р. по цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Енергогазінвестконсалт», ТОВ «Кольчуга-Київ», [PERSON] про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та визнання недійсним факту передачі права вимоги, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28.05.2014 р., сторони цього договору обумовили підстави його укладання та виконання, а тому у суду відсутні підстави для визнання дій відповідача незаконними щодо відступлення прав вимоги по даному договору (а.с.61, 62, 100-102, 257-260). До того, рішенням Шевченківського райсуду м. Києва від 23.01.2014 р. було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до ТОВ «Енергогазінвестконсалт», третя особа: ТОВ «Кольчуга-Київ» про визнання дій неправомірними, що пов'язані з договором про відступлення права вимоги від 11.03.2013 р. (а.с.103, 104, 235, 236). Вказані судові рішення, що набрали законної сили, суд приймає до уваги як обов'язкові в силу вимог ст.ст. 14, 61 ЦПК України. Наявність рішення апеляційного суду м. Києва від 5.02.2014 р., яким було відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Кольчуга-Київ» до [PERSON] про стягнення боргу, що було надане в ході розгляду справи представником позивача, не впливає на прийняття позитивного рішення по даній цивільній справі для [PERSON], бо дане судове рішення стосується порядку стягнення за договором про відступлення права вимоги від 11.03.2013 р., але не його змісту та законності (а.с.216-217, 230-232). Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв*язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки не обґрунтовані на матеріальному законі та не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed