Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Дружелюбівського виправного центру Управління державної пенітенціарної служби України у Запорізькій області (№ 1) про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні. В позові зазначено, що позивач з 01 листопада 2011 року по 20 грудня 2012 року відбував покарання в Дружелюбівському виправному центрі Управління державної пенітенціарної служби України у Запорізькій області (№ 1), де був працевлаштований на державному підприємстві «Сільськогосподарське підприємство Дружелюбівського виправного центру № 1». Також, з травня 2012 року по грудень 2012 року позивач працював на контрагентському об'єкті КВК № 101, де йому згідно договору нараховувалась заробітна плата. Однак, всупереч вимогам чинного законодавства, при звільненні з ним не був проведений розрахунок, внаслідок чого утворилась заборгованість по заробітній платі в розмірі 5274 гривні 45 копійок (з яких 4977 гривень 07 копійок - заборгованість по заробітній платі по установі Дружелюбівського виправного центру № 1, а 297 гривень 38 копійок - заборгованість по заробітній платі по державному підприємству «Сільськогосподарське підприємство Дружелюбівського виправного центру № 1»), яка до теперішнього часу відповідачем в добровільному порядку позивачу не виплачена. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 5274 гривні 45 копійок та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 56558 гривень 54 копійок. В судовому засіданні позивач та його представник уточнили заявлені позовні вимоги, зменшивши їх розмір в частині заявленої суми заборгованості по заробітній платі на 297 гривень 38 копійок, тобто на суму заборгованості по заробітній платі по державному підприємству «Сільськогосподарське підприємство Дружелюбівського виправного центру № 1», яка була виплачена позивачу, тому просили суд стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 4977 гривень 07 копійок, яка утворилась по установі Дружелюбівського виправного центру № 1. Також, з урахуванням того, на сьогоднішній день заборгованість по заробітній платі відповідачем позивачу не виплачена і складає 4977 гривень 07 копійок, тому просили суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а всього суму в розмірі 34697 гривень 34 копійок. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнав частково та пояснив, що дійсно у відповідача існує перед позивачем заборгованість по заробітній платі в розмірі 4977 гривень 07 копійок, однак позивач працював на КВК № 101, яка не перераховувала кошти на виплату заробітної плати і до теперішнього часу не розрахувалась з їх установою, тому в установи відповідача немає коштів на виплату заборгованості по заробітній платі засудженим. В частині заявлених вимог щодо стягнення середнього заробітку позов не визнав в повному обсязі посилаючись на те, що позивач пропустив трьохмісячний строк для звернення до суду із такими вимогами. Разом із цим в подальших судових засіданнях, представник відповідача позов не визнав в повному обсязі, посилаючись на те, що вимоги позивача необґрунтовані, не зрозуміло, на підставі чого проведено розрахунки, позивачем порушено строки звернення до суду з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також зазначив, що в теперішній час у відповідача, який є бюджетною установою, існує за рахунок бюджетних асигнувань та взагалі обмежений у виплатах, немає виділених бюджетних коштів, які б можна було направити на виплату заборгованості по заробітній платі. Тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 118 Кримінально-виконавчого кодексу України, засуджені до позбавлення волі мають право працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії. Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров'я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції. Відповідно до ч. 3 ст. 118 Кримінально-виконавчого кодексу України, праця засуджених регламентується Кодексом законів про працю України. Відповідно до ч. 1 ст. 120 КВК України, праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Як встановлено в судовому засіданні, згідно повідомлення державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Дружелюбівського виправного центру управління державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області № 1» від 29 серпня 2014 року, [PERSON] відбував покарання у Дружелюбівському виправному центрі № 1 з 01 листопада 2011 року по 20 грудня 2012 року. За період відбування покарання був працевлаштований на ДП «Сільськогосподарське підприємство Дружелюбівського виправного центру № 1» з грудня 2011 року по квітень 2012 року. За цей період йому була нарахована заробітна плата в сумі 4939 гривень 22 копійок, з яких утримано: 378 гривень 12 копійок - прибуткового податку; 929 гривень 60 копійок - квартплата; 1714 гривень 12 копійок - харчування; сума до видачі склала 1917 гривень 38 копійок. Засудженому [PERSON] було видано з каси підприємства протягом 2011 - 2012 років сума в розмірі 1620 гривень 00 копійок. Заборгованість підприємства перед [PERSON] складає 297 гривень 38 копійок. З травня 2012 року по грудень 2012 року [PERSON] працював на контрагентському об'єкті КВК № 101, згідно договору, де йому нарахована заробітна плата в розмірі 9268 гривень 98 копійок, з яких утримано: 907 гривень 67 копійок - прибуткового податку; 947 гривень 64 копійок - квартплата; 2436 гривень 60 копійок - харчування. Заборгованість установи Дружелюбівського виправного центру № 1 перед [PERSON] складає 4977 гривень 07 копійок. Згідно довідки форми Б, виданої Державною пенітенціарною службою України від 20 грудня 2012 року, [PERSON] відбував покарання у місцях позбавлення волі з 27 липня 2009 року по 20 грудня 2012 року, звідки звільнений умовно-достроково за постановою Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2012 року на підставі ст. 81 КК України на невідбутний строк 3 місяці 18 днів. Згідно довідки, виданої Дружелюбивським виправним центром управління державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 1) від 09 січня 2015 року, засуджений [PERSON] відбував покарання в Дружелюбівському виправному центрі № 1 з 28 листопада 2011 року. З 27 квітня 2014 року по 18 грудня 2012 року засуджений працював на контрагентському об'єкті КВК № 101. За період з 27 квітня 2012 року по 18 грудня 2012 року йому нарахована заробітна плата в сумі 9268 гривень 98 копійок, а саме: квітень 2012 року - 10 відпрацьованих днів - середньоденний заробіток складав 60 гривень 10 копійок, нарахована заробітна плата в розмірі 600 гривень 99 копійок; травень 2012 року - 24 відпрацьовані дні - середньоденний заробіток склав 46 гривень 00 копійок, нарахована заробітна плата в розмірі 1104 гривні 00 копійок; червень 2012 року - 30 відпрацьованих днів - середньоденний заробіток склав 53 гривні 67 копійок, нарахована заробітна плата в розмірі 1610 гривень 00 копійок; липень 2012 року - 31 відпрацьований день - середньоденний заробіток склав 34 гривні 64 копійки, нарахована заробітна плата в розмірі 1073 гривні 89 копійок; серпень 2012 року - 31 відпрацьований день - середньоденний заробіток склав 39 гривень 23 копійок, нарахована заробітна плата в розмірі 1216 гривень 16 копійок; вересень 2012 року - 30 відпрацьованих днів - середньоденний заробіток склав 34 гривні 14 копійок, нарахована заробітна плата в розмірі 1024 гривні 10 копійок; жовтень 2012 року - 31 відпрацьований день - середньоденний заробіток склав 33 гривні 45 копійок, нарахована заробітна плата в розмірі 1036 гривень 87 копійок; листопад 2012 року - 30 відпрацьованих днів - середньоденний заробіток склав 35 гривень 25 копійок, нарахована заробітна плата в розмірі 1057 гривень 49 копійок; грудень 2012 року - 19 відпрацьованих днів - середньоденний заробіток склав 28 гривень 71 копійок, нарахована заробітна плата в розмірі 545 гривень 48 копійок; разом: 236 відпрацьованих днів - середньоденний заробіток склав 39 гривень 26 копійок - нарахована заробітна плата в розмірі 9268 гривень 98 копійок. Дані обставини, встановлені судом, сторонами не оспорюються. Таким чином, судом було встановлено, що позивач, відбуваючи покарання у виді позбавлення волі в установі Дружелюбивського виправного центру управління державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 1), був працевлаштований на контрагентському об'єкті КВК № 101 згідно договору, де працював з 27 квітня 2014 року по 18 грудня 2012 року. Разом із цим, праця осіб, засуджених до позбавлення волі, регулюється положеннями ст. 118 - 122 Кримінально-виконавчого кодексу України та іншими актами кримінально-виконавчого законодавства. Водночас у певній частині праця осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, регулюється законодавством про працю. Так, трудове законодавство поширюється на засуджених до позбавлення волі в частині, що стосується охорони праці і техніки безпеки, звільнення від роботи у святкові дні, застосування підсумованого обліку робочого часу і надання їм щотижневих днів відпочинку, а також щодо оплати праці. За період роботи позивача на контрагентському об'єкті КВК № 101 з 27 квітня 2014 року по 18 грудня 2012 року йому була нарахована заробітна плата в розмірі 9268 гривень 98 копійок, з якої відповідачем проводились передбачені кримінально-виконавчим законодавством утримання, а залишок заробітної плати позивачу при звільненні виплачений не був, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 4977 гривень 07 копійок. В добровільному порядку виплатити позивачу зазначену заборгованість по заробітній платі відповідач відмовляється. При цьому судом не можуть бути прийняті до уваги посилання представника відповідача на те, що в установи немає грошових коштів на виплату заробітної плати засудженим, які працювали на КВК № 101, так як КВК № 101 не перераховувала кошти на виплату заробітної плати і до теперішнього часу не розрахувалась з їх установою, оскільки такі посилання представника відповідача є безпідставними, бо відсутність грошей на розрахункових рахунках та фінансові труднощі установи не звільняють відповідача від передбаченого законодавством обов'язку щодо оплати праці засуджених осіб. Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем, всупереч вимогам чинного законодавства, безпідставно не була виплачена позивачу заробітна плата, а тому необхідно стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 4977 гривень 07 копійок. Крім того, як вже було встановлено в ході судового розгляду, на момент звернення позивача до суду відповідачем заборгованість по заробітній платі позивачу не виплачена, спору з приводу розміру заборгованості у сторін немає. Зазначені обставини не заперечували й сторони в судовому засіданні, а стороною відповідача була надана розгорнута довідка щодо середнього розміру нарахованої заробітної плати. Тому вбачається, що позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Разом із цим, із наданим позивачем розрахунком суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені не можна погодитись, оскільки він обрахований всупереч вимогам ст. 117 КЗпП України та п.п. 20, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період часу з 18 грудня 2014 року по 14 січня 2015 року (день ухвалення рішення) складає 29719 гривень 82 копійок (757 днів х 39 гривень 26 копійок), де 757 днів - час затримки розрахунку при звільненні, а 39 гривень 26 копійок - розмір середньоденного заробітку. При цьому судом не можуть бути прийняті до уваги посилання представника відповідача на те, що позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду за вирішенням спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки такі посилання відповідача є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства України. Так, відповідно до положень п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України і в цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Також, в відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, встановлено, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Тобто, відповідно до тексту вказаного рішення Конституційного Суду України тримісячний строк звернення до суду встановлюється при повному розрахунку по заробітній платі. Однак, як було встановлено в ході судового розгляду, що не заперечувалось і самим представником відповідача, останній з позивачем не розрахувався по заборгованості щодо заробітної плати й до теперішнього часу. Тому вбачається, що позивач не пропустив тримісячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, оскільки відповідач фактично з ним не розрахувався по заборгованості із заробітної плати. Також суд не може прийняти до уваги й посилання представника відповідача щодо відсутності вини їх установи у невиплаті позивачу належних сум заробітної плати при звільнені, що є підставою для відмови у стягнення сум середнього заробітку, оскільки відсутність грошей на розрахункових рахунках, фінансові труднощі установи та не проведення розрахунку з ними іншою установою, не виключають вину власника або уповноваженого ним органу у разі невиплати належних звільненому працівнику сум. Зазначене підтверджується й положеннями п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, згідно якого сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідають нормам діючого законодавства, а саме положенням ст. 117 КЗпП України, тому, враховуючи, що з позивачем не був проведений кінцевий розрахунок при звільненні, відповідно до положень чинного трудового законодавства України, відповідач повинен сплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки на день фактичного розрахунку, який становить суму в розмірі 29719 гривень 82 копійок. Отже, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 4977 гривень 07 копійок та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 29719 гривень 82 копійок, а в іншій частині позову необхідно відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦК України, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволення позовних вимог, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь держави в розмірі 346 гривень 97 копійок.

Outcome: partial