Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виготовлення та оформлення проїзних документів для виїзду дитини за межі України та на тимчасовий її виїзд за межі України без згоди батька. Свій позов мотивує тим, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 13.01.2012 року до 24.04.2014 року. Від даного шлюбу у них [INFO] народився син - [PERSON]. Вказує, що дитина повністю перебуває на її утриманні, відповідач у вихованні сина участі не приймає і матеріально не утримує. Зазначає, що маючи можливість разом з сином поїхати за кордон на відпочинок, отримати згоди від відповідача на виготовлення проїзного документу та поїздку вона не має можливості, оскільки відповідач відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду. Позивач просить суд надати їй дозвіл на виготовлення (оформлення) проїзних документів для виїзду за межі України сина [PERSON], [INFO], жителя [ADDRESS], зареєстрованого в [ADDRESS] без згоди батька - [PERSON] та надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини [PERSON], [INFO], жителя [ADDRESS], зареєстрованого в [ADDRESS] в країни Шенгенської зони, США до досягнення ним 16 річного віку [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON]. Ухвалою суду від 11 квітня 2016 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено службу у справах дітей Луцької міської ради. Позивач в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, щодо постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча завчасно і належним чином був повідомлений про місце і час розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Луцької міської ради в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву в якій проти задоволення позову не заперечував. З погодженням з позивачем суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 6). Відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду від 24 квітня 2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 4-5). Також встановлено, що сторони проживають окремо. Неповнолітній син проживає з матір'ю - [PERSON], яка матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З огляду на цю обставину, позивач має можливість на поїздку з сином на відпочинок за кордон з метою забезпечення належного та всебічного розвитку дитини. Крім того, тимчасовий виїзд дитини за межі України (екскурсії, відпочинок) зумовлений потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України ст. 33. Статтею 10 пунктом 2 Конвенції про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, передбачено, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до Конвенції, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; відповідно до зобов'язання… за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на в'їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз'єднання сім'ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином, Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сім'ї (ст. 10 п. 1). Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом (ст. 16 ч. 2 ЦК України). Отже, правило щодо права дитини на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ст. 313 ч. 3 ЦК України), не є абсолютним. Спеціальне законодавство передбачає у випадку відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон і виникнення відповідного спору вирішення такого судом, в т.ч., шляхом вирішення питання про надання дозволу на відповідні дії одному з батьків без згоди на їх вчинення другим. Кожна особа має право на проживання в сім'ї, особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 4 ч. 3, ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України). За змістом ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Судом встановлено, що позивач не має можливості отримати згоду батька неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] на виїзд за кордон, в тому числі з метою належного та всебічного розвитку, а також для оздоровлення, оскільки останній відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд сина за кордон. В даному випадку в інтересах дитини є тимчасовий виїзд за межі України. Разом з тим, тимчасовий виїзди дитини за межі України (екскурсії, відпочинок) зумовлений потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку дитини. Тимчасовий виїзд дитини за кордон не позбавляє відповідача можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною . Крім того, виходячи з положень ст. 141 СК України, відповідач як батько дитини має рівнозначне з позивачем право на участь у вихованні та спілкуванні з сином, в тому числі і на спільні виїзди з дитиною за межі України. Обставин, які обмежують право неповнолітнього [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України суд не вбачає, а тому, приходить до висновку про необхідність задоволення позову частково, визначивши річний строк надання дозволу.

Outcome: partial