Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності, та просить суд повернути у власність спірну квартиру, яка була передана відповідачки за договором дарування, посилаючись на те, що при укладені правочину позивач помилилась, щодо правової природи правочину. Оскільки в теперішній час в результаті помилки, позивач позбавлена права власності на спірну квартиру, та залишилась без житла, вона вимушена звернутись з позовом до суду. Представник позивача будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, надав суду заяву в якій підтримав позовні вимоги просить суд їх задовольнити в повному обсязі, справу розглянути в його відсутність. Відповідач в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідно до п. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Третя особа, приватний нотаріус Одеського міського округу [PERSON] у судове засідання не зявилась, про дату слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської Ради 27 червня 2007 року та зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН», в книзі № 48к, на сторінці №121 за №79, реєстраційний № 19689659. Оскільки позивач, є пенсіонером, особою похилого віку та інвалідом 3 групи інвалідності в звязку з порушенням опорно-рухової системи, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК, звернулась до відповідача [PERSON], з проханням допомогти отримувати належну їй пенсію. На підтвердження вказаного наміру 6 березня 2008 року, позивач разом з відповідачем звернулась до приватного нотаріуса з метою оформлення доручення на отримання пенсії, у нотаріуса позивач підписала документ, який вважала дорученням, та якій як позивачу стало відомо у подальшому, є договором дарування. Як вбачається з матеріалів справи укладений договір позивач не читала, так як не володіє державною мовою, а з тексту договору дарування випливає, що при посвідчені спірного договору, приватний нотаріус не зачитував позивачу у голос текст договору, з одночасним перекладом з державної мови. В судовому засіданні також встановлено, що після підписання договору дарування позивач залишилась проживати у спірній квартири, зареєстрована в ній по теперішній час та сплачує комунальні послуги за квартиру, про що свідчать відповідні квитанції. Позивач як людина похилого віку та інвалід, не могла безоплатно віддати своє єдине житло, отже згодом їй стало відомо, що договір має інший зміст і не передбачає ніяких повноважень на отримання пенсії, а позбавляє позивача права власності на квартиру. Відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною третьою ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до ст. 216 ч. 1 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Аналічуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що при підписанні договору позивач помилилися щодо правових наслідків договору і вважає що це є обставиною, що має істотне значення, а тому є передбаченою ст. 229 ЦК України підставою для визнання правочину недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: approved