Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики в розмірі 105400 грн. та судових витрат, посилаючись на те, що 23.11.2010 року позичив відповідачу кошти в сумі 4000 долів США, які останній зобов'язувався повернути до 31.12.2011 року, що підтверджується розпискою. Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 12.12.2012 року було стягнуто з відповідача на його користь борг за вказаним вище договором позики в сумі 31972 грн. та три проценти річних в сумі 799,30 грн., проте, рішення суду не виконано, коштів не повернуто. Оскільки курс долара США по відношенню до гривні з 2012 року по 2017 рік збільшився, вважає, що з відповідача підлягає стягненню на його користь борг за договором позики в розмірі 105400 грн., що станом на 13.09.2017 року в еквіваленті становить 4000 доларів США. 27.11.2017 року позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача різницю нестягнутого боргу за договором позики в розмірі 73428 грн. (а.с.41-42). В судовому засіданні позивач та представник позивача позов з урахуванням уточнень підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Не заперечили проти винесення судом заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від нього до суду не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, та не надійшло інформації про причини неявки, тому його неявка в судове засідання визнана судом без поважних причин, та у відповідності до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення у справі. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, дослідивши в судовому засіданні докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що 23 листопада 2010 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав в борг у [PERSON] позику в сумі 4000 доларів США, з кінцевим терміном повернення 31 грудня 2011 року, що підтверджується копією розписки відповідача (а.с.5). Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2012 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за вказаним договором позики від 23 листопада 2010 року в сумі 31972 грн. та три відсотки річних в сумі 799,30 грн. (а.с.6). На підставі вказаного рішення суду, яке набрало законної сили 23.12.2012 року, стягувачу 29.12.2012 року було видано виконавчий лист (а.с.44-46). Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, встановлені рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2012 року обставини при розгляді даної справи не підлягають доказуються. Згідно копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 31.07.2017 року, відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого 29.12.2012 Бобринецьким районним судом Кіровоградської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики в сумі 31972 грн., три проценти річних в сумі 799,30 грн., а також судовий збір в розмірі 319,72 грн. (а.с.8). Відповідно до ч.1 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Основними засадами судочинства є обов'язковість рішень суду (стаття 129 Конституції України). Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2012 року не виконано, у зв'язку з чим позивач просить стягнути різницю нестягненої суми боргу, що складає 73428 грн. Згідно статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ст.ст. 526, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов Договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 526, 599 ЦК України слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання (правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року за № 6-1206цс15). Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно довідки ТВБВ №10010/093 ПАТ «Державний ощадний банк України» станом на 27.11.2017 року курс гривні НБУ до іноземної валюти (долари США) становить 2686,1440 грн. за 100 доларів США (а.с.43). Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач не виконує зобов'язання за договором позики до теперішнього часу, різниця нестягненої суми боргу складає 73428 грн., а тому суд приходить до висновку, що позивачем, на виконання вимог ст.60 ЦК України, доведені позовні вимоги, які знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, та з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума боргу за договором позики, визначена за курсом долара США станом на день ухвалення судового рішення в розмірі 73428 грн., у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 1054 грн.

Outcome: approved