Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Піреус Авто» про захист прав споживачів та просить визнати недійсним договір майнового лізингу № 805122 від 27 квітня 2016 року з додатками та стягнути з відповідача на користь позивача кошти, що були сплачені за даним договором в сумі 78160 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 квітня 2016 року між ним та відповідачем було укладено договір майнового лізингу №805122, предметом якого є транспортний засіб Honda CR-V та сплачено 20% від його вартості у розмірі 78160 грн. Однак, зобовязання по даному договору відповідач не виконав. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, проти заочного порядку розгляду справи не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не зявився, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України про день та час слухання справи повідомлений належним чином, що підтверджується роздруківкою з офіційного веб-сайту судової влади України від 04.04.2018 року про оголошення виклику відповідача до суду. Відзив на позовну заяву відповідач не надіслав. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, 27 квітня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «Піреус Авто» було укладено договір майнового лізингу №805122. Предметом майнового лізингу по даному договору є транспортний засіб Honda CR-V. На виконання умов договору того ж дня позивач сплатив відповідачу адміністративний платіж в розмірі 78160 грн. на рахунок ТОВ «Піреус Авто», що відповідало 20% вартості автомобіля, проте автомобіль йому передано не було. Вирішуючи даний спір суд враховує правову позицію висловлену Верховним судом України у постанові від 16 грудня 2015 року (справа №6-2766цс15). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-3020цс15, в якій при розгляді спору з аналогічним предметом розгляду та ідентичними зі спором договірними відносинами Верховний суд України встановив, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. А також, застосував вимоги нормативно-правових актів на які посилався Позивач у своєму позові, а саме: статтю 18 Закону «Про захист прав споживачів», яка містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Дослідивши договір майнового лізингу №805122 від 27 квітня 2016 року, суд встановив, що неправомірними умовами правочину є наступні пункти договору майнового лізингу. Зокрема, пунктами 5.4, 8.3, 8.8, 8.12 договору встановлено, що розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмета лізингу. Між тим, будь-якою формули цього перерахунку у договорі не передбачено, що також свідчить про те, що лізингодавець на свій розсуд в такому випадку буде здійснювати зміну розміру лізингової плати, без погодження з лізингоодержувачем. Пункти 8.3, 8.4 договору визначають, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобовязаний прийняти такі зміни. Так, лізингодавець може лише письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу, Також, можливість лізингодавця в односторонньому порядку змінювати лізингові платежі закріплено пунктом 8.15 договору. Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Так, у пункті 8.15 передбачено, що в разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу лізингодавець вправі за своєю ініціативою розірвати цей договір, після чого лізингоодержувач зобовязаний повернути лізингодавцю предмет лізингу і при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. Виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. У пунктах 8.15, 12.1, 12.2, 12.3, 12.7, 12.8, 12.11, 12.12 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами договору не передбачено. Таким чином, забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін». Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору фінансового лізингу №805122 від 27 квітня 2016 року, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення та є нікчемними. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Така правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1551-цс16 під час розгляду цивільної справи у подібних правовідносинах суд встановив, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 799 ЦК України щодо обовязкового нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи. Згідно статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї статті застосовуються також до вимог про витребування майна власником з чужого незаконного володіння. Під час розгляду позову [PERSON] було встановлено, що договір фінансового лізингу нотаріально посвідчений не був, відповідач ліцензії на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб не мав. Окрім того, умови договору в частині: відсутності відповідальності відповідача за невиконання умов договору; можливості одностороннього розірвання договору у випадку неможливості придбання предмети лізингу; можливості відповідача не повертати грошові кошти отримані від споживача; відсутність можливості споживача впливати на предмет лізингу, а також сама обставина відсутності чіткого визначення предмету лізингу в договорі, свідчать про несправедливість договору в цілому. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявності законних підстав для їх задоволення. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до п. 1 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати покладаються на відповідача у разі задоволення позову. За таких підстав позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved