Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до суду з позовом у якому просив знести за рахунок [PERSON] самочинно збудований нею житловий будинок літ.З-1 з прибудовою літ. з, гараж літ. К розташовані по вулиці Седова, 44 в м. Черкаси. Позовні вимоги мотивував тим, що він на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 16.05.1991 року є власником 1/8 частини домоволодіння розташованого за вказаною вище адресою, а на підставі договору дарування від 24.11.2014 року також є власником 1/8 частини того ж будинковолодіння. Відповідно йому належить ? вказаного будинковолодіння, а відповідачці [PERSON]Г також належить ? частини вказаного будинковолодіння. [PERSON] належить також ? частина даного будинку, але він до нього не має ніяких претензій. [PERSON] самовільно побудувала гаража та жилого будинку з прибудовою, що на його думку порушує його права, як співвласника в результаті чого вони не можуть дійти згоди, щодо користування частиною домоволодіння, яке їм належить на праві спільної часткової власності, а тому він просить відповідачку за свій рахунок знести самочинно побудовані будівлі. В судовому засіданні [PERSON] свій позов підтримав та пояснив, що він в даний час є співвласником ? чистини будинку, а іншим співвласником вказаної частини будинку є відповідач по справі, яка теж володіє ? частини вказаного будинку. Коли він ще був неповнолітнім, то відповідач побудувала гараж, а також будинок літ. «3» з прибудовою, без відповідного дозволу, які зайняли значну частину земельної ділянки, яка є в їх спільному користуванні та на його думку ця обставина порушує його права, оскільки він не може облаштувати окремий вхід в належну йому частину будинку та цим також йому спричинено і інші незручності. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних Черкаської ДАБДІ вважає, що факт самовільної забудови має місце, але щодо знесення таких забудов покладається на розсуд суду та врахувати той факт, що [PERSON] не є власником земельної ділянки, оскільки вона ним не приватизована. Представник Черкаської міської ради пояснив, що оскільки вказані будівлі побудовані самочинно, то вони підлягають знесенню. Відповідачка [PERSON] пояснила, що вона була в шлюбі з батьком позивача і їм належала ? частина будинку по вулиці Сєдова, 44, яка була поділена між ними за рішенням суду в 1988 році. Батько позивача там не проживав, а потім помер. Спадщину після його смерті прийняла мати померлого та неповнолітній син, який народився від іншої жінки, яка була опікуном неповнолітнього. За рішенням суду їй було виділено частину будинку, а батькові позивача була виділена інша кімната та зобовязано було зробити з цієї кімнати окремий вихід і добувати кухню. Також йому було виділено сарай літ «Д» з погребом та вбиральню. Сарай з часом прийшов в непридатність та розвалився. Вона замість цього на тому ж місці побудувала гараж, який значиться вже під літерою «К».Також нею було побудовано і времянку, яка значиться під літерою «З-1», але коли вона намагалась узаконити ці будівлі, то її записали працівники БТІ при обмірі як жилий будинок. Вказані будівлі вона будувала з дозволу матері позивача, яка була на той час його опікуном та іншого співвласника матері померлого чоловіка. Вони ж надавали їй згоду про те , що вони не заперечували проти узаконення вказаних будівель, але вона так цю справу на той час так і не довела до кінця, бо мала матеріальні труднощі. Гараж нею побудований на місці сараю , що розвалився. В даний час вона не заперечує того, щоб позивач зніс вказаний гараж та відшкодував їй затрати на будівництво і будівельні матеріали. Що стосується користування кімнатою, то вона також не заперечує, щоб нею користувався позивач, але йому потрібно проробити вхід в кімнати як вказано в рішення суду та вирішує будівництво кухні так як раніше було заплановано. Що стосується облаштування виходу, то коли вона обкладала будинок цеглою, то з дозволу тих же осіб вона і заклала двері, але не заперечує, щоб їх влаштував для себе позивач. До початку судових засідань позивач до неї не звертався, щоб вони могли домовитись про користування будинком та будівлями. Вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими. Заслухавши, сторони по справі, думку інших осіб, залучених до розгляду справи та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов [PERSON] не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] ( відповідач) та [PERSON] (батько позивача, який помер) перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний ними в судовому порядку на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31 травня 1985 року. Цим же рішенням за кожним із подружжя було визнано по ? частині жилого будинку по вулиці Сєдова,44 в м. Черкаси. Інша ? частина будинку належить третій особі по справі [PERSON]. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 1988 року частина будинку що належала бувшому подружжю була реально розділена. Згідно вказаного рішення [PERSON] було виділено приміщення № 2-2, площею 8,8 кв.м., прибудову до будинку літ. «а», приміщення № 2-1, площею 8.4 кв.м., , ганок літ.«а3» сарай літ «Е», що склало ? частину від частини будинку, яка підлягала розподілу. Померлому [PERSON] було виділено приміщення № 2-3, площею 12,6 кв.м., сарай літ.»В», погріб літ. «Д», туалет літ»Ж», що склало ? частини будинку яка підлягала розподілу. Ворота з фірткою, огорожу, водоколонку залишено в загальному користуванні сторін. Після смерті [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 травня 1991 року належну йому частину будинку спадкувала його мати [PERSON] та його неповнолітній син [PERSON] (позивач по справі) по 1/8 від ? частини вказаного будинку. На підставі договору дарування від 24 листопада 2014 року [PERSON] подарувала належну їй частку вказаного будинку [PERSON]В.( позивачу по справі). Таким чином, позивач став власником ? частини будинку, а інша ? частина належить відповідачу по справі. У звязку з тим, що сарай під літерою «В», який за рішенням суду був виділений [PERSON] з часом зруйнувався, то відповідачка по справі побудувала на його місці нову будівлю, яка була потім зазначена у відповідних документах як гараж замість сараю «В» та зареєстрований був під літерою «К». Як зазначила відповідачка вона всі будівлі здійснювала з дозволу інших співвласників матері померлого та матері позивача, яка була опікуном позивача, який був у той час неповнолітнім, а тому вони і давали їй дозвіл на узаконення самочинного будівництва, в 2001 році, коли вона мали намір узаконити самочинні побудови та надала до суду відповідні заяви. Позивач в ході судового розгляду не спростовував та ніяких доказів тому, що вказані особи давали згоду на узаконення самовільних забудов та заперечували проти того, щоб вони були відповідним чином узаконені, а тому суд вважає, що вони були побудовані за їх згодою. Відповідно до вимог ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда інше нерухоме майно вважаються самочинним, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушенням будівельних норм і правил. Згідно з ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво не набуває права власності на нього. За змістом ч.ч. 4 та 7 ст. 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат. 3 урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями ст.ст. 16,386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. | Отже, за змістом ст. 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами ст.ст. З, 15, 16 ЦК України, ст. З ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У той самий час ч. 2 ст. 386 ЦК України закріплений окремий превентивний (попереджувальний) спосіб захисту права власності, який, на відміну від інших способів, передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно має статися. Зміст такого захисту полягає в тому, що у передбачених законом випадках з метою попередження порушення права власності застосовуються примусові заходи без покладення на нього юридичної відповідальності. Таким чином, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 386 ЦК України, позов про превентивний захист права власності може бути пред'явлений власником, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою. Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 3 урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При розгляді справи судом достовірно встановлено , що [PERSON] зводила будівлі з дозволу колишніх власників в даному випадку за згодою опікуна позивача. робила це на земельній ділянці, яка була в користуванні співвласників, в тім числі і у неї також. Також позивач не довів, що побудовані відповідачкою будівлі зведені з істотним порушенням будівельних норм і правил. Позивач не довів в суді яким чином самочинні будівлі порушують його особисто його права. При цьому суд враховує ту обставину, що відповідачка не заперечує і не робить будь- яких намагань чинити які-небудь перешкоди в тому, щоб позивач міг користуватись належною йому частиною будинку, погоджується на знесення побудованого нею гаража при умові, що позивач поверне їй затрати на будівельні матеріали. Не заперечує проти того, щоб він зробив добудову до частини будинку, як було вирішено в рішенні суду за 1988 рік. За таких обставин, враховуючи вимоги ст. 376 ЦК України, що знесення самочинного обєкта нерухомості є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень. Крім того, суд також враховує при цьому і вимоги ст.358 ЦК України якою передбачено ,що право спільної часткової власності здійснюється співласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Враховуючи ту обставину, що позивач ставши власником частки у спільній власності не намагався домовитись із іншим співвласником, що користування спільною власністю , а звернувся до суду з позовом в якому відразу поставив питання про знесення самочинних будівель, проти побудови яких інші співвласники та володіли майном, у тому числі, і опікун позивача, не заперечували проти їх побудови та не ставили питання про їх знесення, то на думку суду, ця обставина також є вагомим аргументом проти відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed