Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивований тим, що він є власником станка-пилорами, який він у 2007 році передав під розписку у безстрокове безоплатне користування [PERSON] З 2013 року по теперішній час позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням про повернення йому станка-пилорами, однак до теперішнього часу належна йому річ не повернута та знаходиться у користуванні відповідача. Також позивач просить відшкодувати моральну шкоду, що була завдана неправомірними діями відповідача, у розмірі 2000,00 грн. У судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі з вищенаведених підстав, просив суд їх задовольнити. Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, оскільки він дійсно у 2007 році брав під розписку у позивача станок-пилораму, однак позивач через півроку у 2007 році забрав у нього даний станок-пилораму і будь-яких речей позивача у нього не має. Заслухавши пояснення сторін, свідка, вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази, суд дійшов наступного висновку. Як убачається з позову, позивач просить витребувати з незаконного володіння [PERSON] належне йому на праві власності майно, а саме: станок-пилораму вартістю 1500 грн., який він у 2007 році передав під розписку відповідачу у безстрокове безоплатне користування (а.с.7). Судом встановлено, що правовідносини з приводу користування майном, які виникли між позивачем та відповідачем регулюються главами 58 та 60 ЦК України. Так, статтями 827,836 ЦК України передбачено, що за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. До договору позички застосовуються положення 58 ЦК України. Якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків. За вимогами статті 763 ЦК України Договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк. З показань свідка [PERSON] в судовому засіданні, судом встановлено, що навесні 2013 року позивач усно звернувся до відповідача з питання повернення майна, наданого у користування, та припинення договірних відносин. Дані обставини відповідачем не заперечувалися. 20.08.2013 року позивач спрямував на адресу відповідача письмову вимогу ( а.с.9,10). Зазначена вимога відповідачем не виконана. Тому користування річчю після отримання вимоги позивача про її повернення не засновано на законі, а право позивача підлягає судовому захисту. Згідно з ч.1, 2, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України доказами є будь- які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до показань свідка [PERSON], [PERSON] весною 2013 року у його присутності звертався до [PERSON] з проханням повернути належне йому на праві власності майно, а саме станок-пилораму, однак відповідач майно не повернув, посилаючись на те, що майно знаходиться у іншої особи у м.Сімферополі. Можливість забрати станок-пилораму [PERSON] без його допомоги виключив. Згідно повідомлення Сімферопольського РВ ГУ МВС України в АР Крим в результаті проведеної перевірки за заявою [PERSON] про прийняття заходів до сусіда [PERSON], який у 2007 році взяв у нього станок-пилораму і на вимогу повернути відмовився, зареєстрованого в ЖЕУ Сімферопольським РВ під № 8250 від 02.08.2013 року, ознак кримінального правопорушення не вбачається, у зв’язку з чим Сімферопольським РВ було прийнято рішення про припинення проведення подальшої перевірки (а.с. 8). Показання свідка [PERSON], яка в судовому засіданні пояснила, що станок-пилораму у 2007 році [PERSON] надавав, а потім забрав з їх двору, суд вважає недостовірними та не приймає їх, оскільки вони суперечать іншим доказам по справі та обставинам, встановленим судом. Суд враховує, що свідок [PERSON] є матір’ю відповідача та особою, яка зацікавлена у результаті розгляду справи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що бачила станок-пилораму на дворі [PERSON]Через деякий час станок зник. Зі слів [PERSON] свідку [PERSON] стало відомо,що її забрав [PERSON] Аналізуючи надані сторонами докази, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині зобов’язання відповідача повернути належне позивачу майно, оскільки відповідач переконливих доказів на підтвердження факту повернення майна суду не надав. Щодо позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то суд, вважає, що в їх задоволенні треба відмовити з наступних підстав. Відповідно до п. 2 Постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „ Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди ”, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються судами, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями ЦК та іншим законодавством, яким встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов’язань, що підпадають під дію Закону від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ „ Про захист прав споживачів ” чи інших законів, якими врегульовано такі зобов’язання і передбачено відшкодування моральної шкоди. Відповідно до п.3 Постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „ Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інше негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв’язку з у шкодуванням здоров’я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв’язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвим зв’язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуваннями людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 4 даної Постанови Пленум Верховного Суду України передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Жодних доказів спричинення моральної шкоди та її розміру позивач суду не навів. Укладеним сторонами договором відшкодування моральної шкоди не передбачено. Тому підстави для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди у суду відсутні. З відповідача підлягають стягненню судові витрати на підставі ст. 88 ЦПК України. Відповідно до ст. ст.22,763,827,836,

Outcome: partial