Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» про відшкодування моральної шкоди в сумі 13626 грн. В обґрунтування свого позову посилається на наступні підстави: Позивач працював понад 24 роки на підприємствах вугільної промисловості, в тому числі на ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» у якості прохідника 5 розряду. У зв'язку з тривалою роботою зі шкідливими умовами праці, у позивача виникло професійне захворювання: хронічна вертеброгенна попереково-крижова радікулапатія з помірним больовим, м'язово-тонічним, синдромами. За результатами розслідування зазначеного професійного захворювання складено акт від 21.03.2011 року. Згідно висновку МСЕК від 31.03.2011 р. позивачу встановлено 40 % втрати працездатності та 3 група інвалідності. Внаслідок захворювання змінився звичайний спосіб життя позивача, він вимушений проходити тривале лікування, багаторазові обстеження, має протипоказання щодо праці зі значним фізичним навантаженням. Це призвело до вимушених змін у життєвих, особистих і виробничих зв'язках. Він постійно відчуває підвищену втомлюваність та слабкість, біль у спині. Не може виконувати звичайну роботу вдома. Посилався на ст. 237-1 КЗпП України, ст. ст. 23, 1168, 1187, 1195 ЦК України, якими встановлено порядок відшкодування моральної шкоди. Позовна заява містить розрахунок суми відшкодування моральної шкоди. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача Саприкіна О.В. проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на відсутність належних обґрунтувань розміру моральної шкоди, а також факт тривалої роботи позивача у шкідливих умовах праці на інших вугільних підприємствах. За клопотанням відповідача ухвалою суду від 29.10.2013 р. до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено: Державне підприємство «Макіїввугілля», Державне підприємство «Трест Макіїввуглебуд», Державне підприємство «Шахта імені Максима Горького». Представники третіх осіб у судове засідання не з'явились. Про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. За клопотанням відповідача судом витребувано у третіх осіб інформацію про медичні огляди та захворювання позивача у період роботи на цих підприємствах. ДП «Шахта імені Максима Горького» надано відповідь від 07.02.2014 р. та копії відповідних документів, з яких вбачається, що при прийомі на роботу та під час праці на підприємстві з 24.01.2002 р. по 21.09.2003 р. [PERSON] був здатний до роботи і встановленим пізніше хронічним захворюванням не страждав. Від ДП «Макіїввугілля» та ДП «Трест Макіїввуглебуд» будь-яка інформація не надійшла. За згодою сторін, суд розглянув справу на підставі наявних доказів. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи встановив наступні фактичні обставини: Позивач працював на підприємстві відповідача з 29.09.2003 р. по 12.04.2011 р. При виконанні трудових обов'язків на підприємстві відповідача за професією прохідника 5 розряду, позивач отримав професійне захворювання, що підтверджується Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 21.03.2011 р. Згідно довідки МСЕК від 31.03.2011 р. року №029987 позивачу встановлена втрата професійної працездатності 40 % внаслідок професійного захворювання, та 3 група інвалідності (а.с. 7) Відповідно до встановлених фактичних обставин, суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини по відшкодуванню моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності при виконанні трудових обов'язків у період роботи на підприємстві вугільної промисловості. Згідно ч.2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно - правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 2 цієї статті встановлено, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Таким законодавством є відповідні норми ЦК України, зокрема ч. ч. 3, 4, 5 ст. 23, п. 1 ст. 268, ст. ст. 1167, 1168 зазначеного Кодексу, про що зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008. У зв'язку з втратою чинності положеннями ст. ст. 21, 28, 34 Закону щодо обов'язку Фонду відшкодувати моральну шкоду, спірні правовідносини регулюються ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає право на відшкодування моральної шкоди потерпілого на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання за рахунок роботодавця. В даному випадку, право на відшкодування моральної шкоди позивачу випливає зі змісту ст. 237-1 КЗпП України, яка регулює ці правовідносини, і право на відшкодування моральної шкоди у позивача пов'язано з професійним захворюванням, що призвело до втрати ним професійної працездатності у розмірі 40 відсотків, що йому було встановлена висновком МСЕК. Факт заподіяння моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності [PERSON] на думку суду, доведено дослідженими письмовими доказами по справі: Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 21.03.2011 року (а.с. 12), довідкою МСЕК від 31.03.2011 р. №029987 (а.с.7), випискою з акту огляду МСЕК від 31.03.2011 р. (а.с.5), висновком лікарсько-експертної комісії від 11.03.2011 р. №416 та іншою медичною документацією, що долучена до матеріалів справи. Крім того, у судовому засіданні оглянуто картки первинного та щорічних медичних оглядів, надані відповідачем, з яких вбачається, що при прийомі на роботу [PERSON] не мав захворювання, що стало причиною втрати працездатності. Відповідачем надано довідку про проходження позивачем медичних оглядів у період роботи на підприємстві. Згідно висновків [PERSON] був здатний до роботи за професією. При цьому з 2007 року виявлялось захворювання на радикуліт. Крім того, довідкою про тимчасову непрацездатність [PERSON] підтверджується, що у період з 2004 по 2011 рік він 19 разів був відсутній на роботі у зв'язку з різними захворюваннями, у тому числі 12 разів з діагнозом «радикуліт». На думку суду, втрата позивачем працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан його здоров'я погіршено. Тому суд вважає доведеним, що [PERSON] внаслідок втрати працездатності заподіяно моральну шкоду, так як він відчув і відчуває фізичні, а також моральні страждання: позбавлений можливості виконувати роботу за професією, змінився його звичайний спосіб життя. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що наслідки професійного захворювання змусили позивача змінити спосіб життя та докласти додаткових зусиль для організації життя, у зв'язку з цим, у позивача, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, з моменту встановлення йому стійкої втрати працездатності, виникло право на відшкодування йому моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, за рахунок роботодавця. В пункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України № 1-рн/2004 від 27 січня 2004 року зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Таким чином, доводи відповідача про відсутність доказів про спричинення моральної шкоди позивачу, як підстави для відшкодування моральної шкоди, є необґрунтованими, а тому суд їх відхиляє. Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом, та про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, а тому не застосовуються вимоги ст. 233 КЗпП України щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору. Встановлюючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд враховує конкретні обставини, характер і ступінь моральних страждань позивача. Суд також керується вимогами ст. 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, враховує характер та обсяг фізичних і душевних страждань, які позивач зазнав та продовжує зазнавати, важкість вимушених змін в житті позивача, характеру додаткових зусиль для організації його життя. Розрахунок суми відшкодування моральної шкоди, наведений у позовній заяві, суд вважає недостатньо обґрунтованим. Представником позивача не доведено необхідність застосування певних показників та коефіцієнтів, що використані у формулі розрахунку. Зокрема, базовий «розмір компенсації презюмованої моральної шкоди», що дорівнює у розрахунку розміру встановленого законом рівня мінімальної заробітної плати, помноженого на 12 місяців, не містить матеріального виміру стану здоров'я або морально-психологічного стану позивача, не передбачений будь-якими нормативно-правовими актами, отже - не є обов'язковим для використання судом. При визначенні розміру компенсації моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд приймає до уваги заперечення відповідача щодо вірогідності виникнення хронічного професійного захворювання позивача внаслідок дії сукупності аналогічних негативних факторів, які існували на різних вугледобувних підприємствах, де працював [PERSON], що підтверджується п. 17 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 21.03.2011 р. Разом з тим, відповідачем не надано належних доказів вини інших підприємств у погіршенні стану здоров'я позивача до прийому його на роботу в ПАТ «Шахтоуправління «Донбас».

Outcome: partial