Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . Вказує, що у будинку була зареєстрована його невістка [PERSON] та його онук [PERSON] . Наголошує на тому, що фактично вони ніколи не проживали в будинку, оскільки вони були зареєстровані в ньому у 2014 році на прохання сина позивача лише для отримання реєстрації. Вказує, що зв`язок із відповідачами відсутній, самостійно з реєстраційного обліку вони не знімаються. У зв`язку із цим, просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та його адвокат Стрюков В.П. у судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили суд задовольнити позов. Наголосили, що у власності [PERSON] перебуває квартира, що дає їй можливість зареєструватись там із сином. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи через оголошення на веб-сайті «Судова влада України», до судового засідання не з`явились, від них не надійшло повідомлення про причину неявки та відзив, тому суд ухвалив слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідачів, згідно ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи служби у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації Херсонської області за довіреністю - Малецький Я.М. в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову. Вказав, що службою наданий висновок, яким вважають, що визнати малолітнього [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням є неможливим, проте оскільки в ході розгляду справи встановлено, що у власності відповідача [PERSON] перебуває квартира, тобто існує можливість зареєструватись в ній разом з малолітньою дитиною, то проти задоволення позову не заперечують. Суд, вислухавши позивача та його адвоката, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності вважає, що позов підлягає задоволенню, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Як вбачається з довідок, виданих виконавчим комітетом Азовської сільської ради [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані у будинку, належному позивачу. Обставини щодо того, що відповідачі не мешкають у будинку, належному позивачу підтверджуються актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 21 жовтня 2019 року. Крім того, вказані обставини підтверджуються показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , які пояснили, що вони являються сусідами позивача та що їм достеменно відомо, що невістка та онук позивача ніколи фактично не мешкали в будинку, зареєструвались в ньому формально. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не проживають в будинку, належному позивачу без поважних причин більше року, не цікавляться житловим приміщенням, не приймають ніякої участі в його утриманні. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням. За приписами ч. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла і законом. Вирішуючи питання про можливість визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд також враховує той факт, що відповідач [PERSON] є малолітньою особою. Так, ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» встановлює, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. З аналізу ст. 160 СК України виходить, що місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. У висновку Генічеської районної державної адміністрації від 10 липня 2020 року служба у справах дітей прийшла до висновку, що оскільки місце проживання відповідачів не відомо, засоби зв`язку відсутні, що унеможливлює з`ясування ситуації по справі та можливості встановлення іншого місця реєстрації дитини, вважає неможливим визнати малолітню дитину такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Разом з тим, в ході судового розгляду було встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] має право власності на квартиру, тобто має інше житло для реєстрації свого місця проживання та відповідно своєї дитини. За таких обставин, визнання малолітньої особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що належить позивачу не порушить її права та інтереси. Таку позицію висловив в судовому засіданні й представник служби у справах дітей. З огляду на вищевикладене, судом встановлено, що відповідач [PERSON] разом із своїм малолітнім сином [PERSON] без поважних причин не проживають у жилому будинку, що належить позивачу на праві власності більше року. Їх реєстрація заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися належним житлом, між сторонами не існують договірні відносини з приводу користування житлом,враховуючи, що [PERSON] має на праві власності інше житлове приміщення, то суд з урахуванням позиції представника служби у справах дітей, прийшов до висновку, що позовна вимога щодо визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщення, є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Outcome: approved