Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], зареєстрованого 18.08.1990 року Запорізькім міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис № 2044, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося у зв'язку з втратою почуття любові і взаєморозуміння. На протязі усього періоду сумісного проживання між ними виникали постійні конфлікти, причинами яких є небажання відповідача брати на себе будь-яку відповідальність та вирішувати важливі питання життя сім`ї, турбуватися про членів сім`ї, займатися вихованнями дітей. Шлюбні відносини між ними припинені приблизно 10 років тому, відповідач не проживає разом з позивачем та повнолітніми дітьми. На теперішній час кожен з них живе своїм життям. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12.12.2013 року сторонам по справі було надано строк для примирення терміном один місяць, який сплинув 13.01.2014 року. У судовому засіданні позивач [PERSON] на позовних вимогах наполягає і просить суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти розірвання шлюбу заперечувала, зазначивши, що вона хоче зберегти сім`ю, оскільки вважає, що дітям потрібна повноцінна родина. Вислухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони 18.08.1990 року зареєстрували шлюб, про що Запорізькім міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції було видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] та складено актовий запис № 2044 (а.с. 4). Від спільного шлюбу неповнолітніх дітей не мають (а.с. 4-5). Шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведуть, взаємини подружжя не підтримують, майнових спорів не мають. Бажання до примирення у позивача відсутнє. Подальше спільне подружжя і збереження шлюбу неможливо. Згідно зі ст. 111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, позивач вважає неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов'язати його прийняти заходи до примирення. Відповідно до статті 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В роз'ясненнях Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Таким чином, враховуючи, що сторони вже тривалий час (10 років) мешкають окремо без ведення спільного господарства та бюджету, суд приходить до висновку, що шлюб [PERSON] та [PERSON] не може бути збережений, оскільки зазначені факти свідчать про те, що він фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім'ї стало неможливим, його формальне існування обмежує особисту свободу позивача та порушує його особисті інтереси, що має істотне значення. На підставі викладеного,

Outcome: approved