Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], про визнання договорів дарування недійсними. В уточненому позові позивач просить визнати недійсним договір дарування 1/4 частини квартири № 34, що знаходиться за адресою: м. Харків, просп. Московський, 254, укладеного 28.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] з моменту укладення з 28.02.2013 року. Визнати наслідками недійсності правочину тим, що кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Визнати недійсним договір дарування кімнати № 9 у гуртожитку, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. 2-ї Пятирічки, 49, укладеного 13.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] Визнати наслідками недійсності правочину тим, що кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 липня 2015 року справа направлена на розгляд до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01.10.2013 року ухвалено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики 399650,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3219 грн., понесених витрат по сплаті судового збору. При виконанні даного рішення суду державним виконавцем було встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення. 23.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 1/4 частини квартири № 34, що знаходиться за адресою: м. Харків, просп. Московський, 254, 13.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування кімнати № 9 у гуртожитку, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. 2-ї Пятирічки, 49. На думку позивача дані правочини вчинені відповідачем з метою уникнути відповідальності та унеможливити виконання рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики. Позивач вважає дані правочини фіктивними, оскільки вони не спрямовані на реальне настання правових наслідків. Представник позивача [PERSON], в судовому засіданні позов підтримав, надав суду пояснення по суті позову. Представник позивача під час судового розгляду неодноразово заявляв суду, що підставою визнання договорів дарування недійсними згідно ст. 234 ЦК України позивач вважає їх фіктивність. Представник відповідача та третьої особи [PERSON] [PERSON] проти задоволення позову заперчував, надавши суду письмові заперечення. Від третіх осіб [PERSON] та [PERSON] надійшли суду заяви про розгляд справи без їх участі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 28 лютого 2013 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] мати позивача (обдаровувана) уклали договір дарування 1/4 частини квартири № 34, що знаходиться за адресою: м. Харків, просп. Московський, 254, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.02.2013 року. 13.02.2013 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] Володимирівною- сестра позивача (обдаровувана) укладено договір дарування кімнати № 9 у гуртожитку, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. 2-ї Пятирічки, 49, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.02.2013 року. Судом також встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2013 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики ухвалено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики 399650 гривень. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що під час розгляду Орджонікідзевським районним судом м. Харкова зазначеного позову заходи забезпечення позову по справі, в тому числі арешт нерухомого майна відповідача, судом не застосовувались, будь яких обтяжень щодо майна позивача на час постановлення судом рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики не існувало. Згідно ч. ч. 1, 2\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1\~ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1\~ст.717 ЦК України). За п. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Підставою для визнання договорів дарування недійсними представник позивача вказав їх фіктивність. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі. Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною. Відповідно до ч. 5\~ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положенням ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною\~\~п'ятою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 1, 2\~ст. 234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У пункті 24\~постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до ч. 1\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. З аналізу викладених норм права, а також роз'яснення Пленуму Верховного [PERSON] України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03 червня 2015 року у справі №6-4806св15. Крім того, в своїй постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний. Як встановлено судом, на виконання оспорюваних договорів дарування відбулася передача майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження. Після укладення обох договорів дарування було проведено державну реєстрацію права власності на нерухомість. Оформлення права власності свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. Суд, також зазначає, що мотиви укладення договорів дарування дарувальником знаходяться за межами договору й не впливають на його дійсність. Суд також враховує, що на момент укладання оспорюваних договорів дарування, жодних обтяжень на нерухоме майно відповідача накладено не було і сторонам договорів не могло бути відомо, про рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2013 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики за яким було ухвалено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики 399650 гривень. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Укладення правочину з метою приховати майно від звернення на нього стягнення за зобов'язаннями власника є підставою для застосування ст. 234 ЦК України лише за умови, що буде доведено, що правочин вчинено без наміру створення правових наслідків. Якщо ж це не буде доведено, то сама по собі можлива мета власника майна уникнути звернення стягнення на нього не є достатньою для визнання правочину недійсним як фіктивного. На виконання фіктивного правочину не передаються майно або майнові права. Тому і про майнові наслідки визнання правочинів фіктивними в законодавстві нічого не говориться. Якщо ж на виконання правочину були передані майно або майнові права, правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними як таких, що укладаються без наміру створити юридичні наслідки, слід також враховувати, що укладення правочинів між членами сім'ї взагалі не передбачає вчинення яких-небудь фактичних дій на виконання правочину. Дослідивши надані докази, до приходить до висновку, що договір дарування від 13.02.2013 року та договір дарування від 28 лютого 2013 року відповідають вимогам ЦК України. Отже, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що спірні правочини - договір дарування від 13.02.2013 року та договір дарування від 28 лютого 2013 року, вчинялись без наміру створення правових наслідків та є фіктивними, а саме по собі існування у відповідача грошового зобовязання перед позивачем не може свідчити про фіктивність вчинюваних відповідачем правочинів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4\~ст. 60 ЦПК України). В судовому засіданні не встановлено, що спірні договори дарування суперечать ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1\~ст. 203 ЦК України). Розглядаючи даний спір, суд оцінює доводи позивача, як такі, що побудовані на припущеннях та в яких не наведено належних та достовірних доказів того, що договори дарування були укладені без мети настання правових наслідків, а з метою приховання майна відповідача. За таких обставин, враховуючи, що позивач не довів суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину, позов [PERSON] до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], про визнання договорів дарування недійсними задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed