Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про зобов'язання вчинення дій. В підтвердження позову позивач посилається на те, що 02 липня 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № [NUMBER], відповідно до якого позивач отримав споживчий кредит у розмірі 49 524,46 грн. з терміном повернення кредиту до 02.07.2019 року, зі сплатою 0,01% річних та сплатою комісії за оформлення кредиту у розмірі 6 190,56 грн. Однак, отримавши виписку по рахунку позивач звернув увагу на те, що йому необхідно було платити разом із відсотками ще додаткову комісію, розмір якої значно перевищує суму самого кредиту. Для захисту своїх порушених прав позивач звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області із позовною заявою про визнання пункту 1.4.4 договору про надання споживчого кредиту № [NUMBER]\~від 02.07.2014 недійсним. За результатами розгляду справи № 619/2421/16-ц суд задовольнив позов і визнав вказаний пункт недійсним з моменту укладення договору та виключив графу «комісія» з графіку платежів. Після набрання рішенням суду законної сили позивач звернувся із пропозицією до ПАТ «ОТП Банк» укласти додаткову угоду з метою внести зміни до кредитного договору. Натомість отримав відповідь, що його кредитний портфель продано факторинговій компанії ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», що свідчить про відмову в підписані додаткової угоди. Позивач також зазначав у позовній заяві, що жодної додаткової угоди про заміну кредитора ним підписано не було, його належним чином про таку заміну не повідомляли, а тому належним кредитором та стороною по кредитному договорі № [NUMBER] від 02.07.2014, на думку позивача слід вважати саме ПАТ «ОТП Банк». В судове засідання представник позивача [PERSON] не зявилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представники відповідача - ПАТ «ОТП Банк» в судове засідання не з'явився, повідомлялася про час і місце розгляду справи належним чином, а саме згідно поштового відстеження «Укрпошти». Про поважні причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав. Таким чином, суд вважає, що відповідач ухиляється від явки в суд, тому справу можливо розглянути за його відсутності в заочному судовому засіданні. Представник відповідача - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» в судове засідання не з'явився, повідомлявся про час і місце розгляду справи належним чином, про що в справі мається поштове повідомлення про отримання судової повістки 24 вересня 2018 року. Про поважні причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав. Таким чином, суд вважає, що відповідач ухиляється від явки в суд, тому справу можливо розглянути за його відсутності в заочному судовому засіданні. З письмової згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1)\~відповідач належним\~чином повідомлений\~про дату,\~час і\~місце судового\~засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не зявився в судове засідання та не подав відзив, а представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом було достовірно встановлено, що 02 липня 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту № [NUMBER], відповідно до якого позивач отримав споживчий кредит у розмірі 49 524,46 грн. з терміном повернення кредиту до 02.07.2019 року, зі сплатою 0,01% річних та сплатою комісії за оформлення кредиту у розмірі 6 190,56 грн., що підтверджується копією кредитного договору. Загальна сума кредиту складає 55 715,02 грн. із чим Позивач погоджується та підтверджує свої зобовязання. Позивач виконував свої зобовязання за кредитним договором, починаючи з 04.08.2014 до 06.06.2016 він погашав заборгованість, що підтверджується випискою по рахунку від 01.07.2016. Однак, отримавши виписку по рахунку, звернув увагу на те, що йому необхідно було платити разом із відсотками ще й додаткову комісію, розмір якої значно перевищує суму самого кредиту і платежі, які він здійснював після 02.06.2015, зараховувались в погашення цієї комісії, що не передбачено умовами укладеного кредитного договору. Відповідно до п.1.4.4 кредитного договору та Графіку платежів позивач повинен щомісяця сплачувати банку 2,1% від суми наданого споживчого кредиту, як плату за управління кредитом, що насправді є прихованими процентами. Для захисту своїх порушених прав позивач звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області із позовною заявою про визнання пункту 1.4.4. договору про надання споживчого кредиту недійсним та захист прав споживачів. 03 березня 2017 року Дергачівський районний суд Харківської області прийняв рішення у справі № 619/2421/16-ц про визнання пункту 1.4.4 Договору про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 02.06.2014 недійсним з моменту укладення договору та виключення графи «комісія» з графіку платежів (додаток 1 до договору про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 02.06.2014 року). Вказане рішення суду набрало законної сили 14.03.2017. Судом також встановлено, що позивач після набрання рішенням законної сили, звернувся до ПАТ «ОТП Банк» із пропозицією укласти додаткову угоду до кредитного договору та надав свій проект додаткової угоди. ПАТ «ОТП Банк» направив позивачу лист від 05.12.2017 № 68-68-3/4175, в якому зазначив про те, що кредитний портфель продано факторинговій компанії ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Проте, позивач не отримував від ПАТ «ОТП Банк» належного повідомлення про зміну кредитора в зобовязанні та не підписував жодної додаткової угоди до кредитного договору про зміну сторони у договорі. [PERSON] неодноразово звертався до ПАТ «ОТП Банк» з проханням надати докази переходу права вимоги до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», пояснити з яких причин позивач не може виконувати умови кредитного договору належним чином, але отримував тільки шаблон відповіді без будь-яких пояснень та доказів, що підтверджується матеріалами справи. 01 червня 2018 року судом винесено ухвалу про задоволення клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів, однак, жодних документів на виконання ухвали ані ПАТ «ОТП Банк», ані ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» до суду не надали. Виходячи із наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що кредитором по Договору про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 02.06.2014 є ПАТ «ОТП Банк», жодних інших доказів на підтвердження передання права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 02.06.2014 суду не надано. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області у справі № 619/2421/16-ц від 03 березня 2017 року є обовязковим до виконання на всій території України. Вимога позивача про зобовязання ПАТ «ОТП Банк» здійснити перерахунок залишку суми боргу є законною. Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу). Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч.1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Тобто, з аналізу вказаних норм є очевидним, що при зміні кредитора є необхідним укладення договору про таку зміну, що у випадку із позивачем встановити не вдається, так як доказів його наявності надано не було. Положенням ч. 2 ст. 516 ЦК України передбачено, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частина 2 ст. 517 ЦК України визначає, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Як встановлено судом, позивач сумлінно виконував свої зобовязання по погашенні кредиту. Відповідно до ч. 1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Обовязковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Частина 1\~статті 216\~Цивільного кодексу\~України встановлює,\~що недійсний\~правочин не\~створює юридичних\~наслідків,\~крім тих,\~що пов'язані\~з його\~недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, як встановлено вище, пункт 1.4.4 Договору про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 02.06.2014 було визнано недійсним, у звязку із чим кошти, отримані на його підставі повинні бути повернуті позивачу або на його прохання зараховані в погашення основної суми боргу. Також беручи до уваги той факт, що належним кредитором є ПАТ «ОТП Банк», суд приходить до висновку, що саме ним повинно бути здійснено перерахунок суми боргу. Таким чином, грошові кошти, які були сплачені [PERSON] з 02.06.2015, повинні бути зараховані виключно як погашення суми кредиту. Враховуючи, що ПАТ «ОТП Банк» на пропозицію [PERSON] підписати додаткову угоду своєї згоди не надав, то суд приходить до висновку, що зобовязання проведення перерахунку можливо виключно за рішенням суду з метою захисту прав позивача. Щодо позовних вимог про визнання вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Довіра та гарантія» про сплату 51\~844,40 грн. незаконною, суд зазначає наступне. Оскільки, достовірно не вдалося встановити наявність чи відсутність правових підстав переуступки права вимоги, ненаданням доказів такої вимоги у вказаній сумі, у суда відсутня можливість обєктивно та повно дослідити всі обставини і встановити про незаконність чи законність такої вимоги, а тому у задоволенні позову в цій частині позивачеві слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. З урахуванням викладеного,

Outcome: partial