Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

[PERSON] звернулась в Берегівський районний суд Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа на стороні позивача виконавчий комітет Берегівської міської ради Закарпатської області в особі служби у справах дітей, про визначення місця проживання дитини, а саме визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з її матір`ю [PERSON] , [INFO] . Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача понесені нею витрати. Позовна заява мотивована тим, що за час шлюбу у сторін часто виникали конфлікти, оскільки мають різні характери та погляди на сімейне життя і ведення спільного господарства. Внаслідок цього вони часто сварилися, під час вагітності позивачки, відповідач відкрито зраджував позивачці, а після народження доньки [PERSON] відносини між сторонами остаточно зіпсувалися. Відповідач став агресивним, почав піднімати руку на позивачку, не раз заподіював їй тілесні ушкодження. У зв`язку з чим, позивач подала на розлучення та рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 07.11.2017 року шлюб між ними було розірвано. Разом з цим, між сторонами існує спір щодо місця проживання їх неповнолітньої доньки, яка на даний час проживає із позивачкою. У зв`язку з наведеним, [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 25.05.2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено до підготовчого засідання. 29 червня 2021 року представником відповідача адвокатом Лемак Е.М. було подано відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позову. Як зазначив, представник відповідача, останній ніколи не вимагав від позивачки зміни місця проживання їх неповнолітньої доньки. Однак, між сторонами є спір щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Щодо проживання доньки з позивачкою відповідач не заперечує, тому у задоволенні позову немає необхідності. 12 липня 2021 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] .. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 13 липня 2021 року підготовче засідання у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Пуканич Е.В. в судове засідання не з`явились, про місце, дату і час розгляду справи були повідомлені належним чином. При цьому, представником позивача була подана заява про розгляд справи без їх з позивачем участі, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Лемак Е.М. в судове засідання не з`явились. Відповідач [PERSON] подав заяву, в якій визнав позовні вимоги. Представник третьої особи на стороні позивача виконавчий комітет Берегівської міської ради Закарпатської області в особі служби у справах дітей в судове засідання не з`явився. Однак, подав заяву про розгляд справи без його участі. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 07.11.2017 року шлюб між [PERSON] до [PERSON] розірвано та стягнуто з останнього аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] в розмірі 1100,00 гривень щомісячно. Сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 4, ч. 6 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Положеннями ст. 161 СК України закріплено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дана норма національного права є відображенням норм міжнародного публічного права, що закріплені у положенні ст. 9 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), згідно з яким Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Так, згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Поняття «забезпечення найкращих інтересів дитини» визначається п. 4 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III, як дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року № 1385 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Берегівської міської ради від 12 липня 2021 року встановлено, що малолітня [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання дитини задовільні. Мати - [PERSON] забезпечує доньку всім необхідним для повноцінного розвитку та проживання, піклується про її здоровя, фізичний та духовний розвиток, створює належні умови для проживання та виховання дитини. [PERSON] відвідує Берегівський дитячий садок № 9. Батько [PERSON] періодично їздить за кордон працювати, проживає за адресою: [ADDRESS] , яку винаймає; проживає з громадянкою [PERSON] , [INFO] та двома її дітьми. Виконавчий комітет Берегівської міської ради як орган опіки та піклування, вважає за доцільне проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з її матір`ю [PERSON] . За наведених обставин, врахував, що вимогу про місце проживання дитини із мамою не заперечив і відповідач та визнав її, орган опіки та піклування вважає за доцільне поживання малолітньої [PERSON] з її матір`ю, тому суд приходить до висновку, що позовна заява цій частині підлягає до задоволення. Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно висновку постанови Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18 при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Так, до матеріалів справи позивачем долучено договір про надання правової допомоги № 26Ц/21 від 30.04.2021 року; розмір гонорару представника з надання правової допомоги, що становить 3000,00 гривень, у якому відсутні підпис та прізвище клієнта; ордер на надання правничої (правової) допомоги. Разом з тим, позивачем та її представником не надано суду розрахунку витрат на правову допомогу. Отже, є всі наявні підстави для відмови у задоволенні стягнення з відповідача витрат понесених позивачкою на правову допомогу, тому в цій частині позовної заяви слід відмовити.

Outcome: partial