Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем [PERSON] , зареєстрований 31 липня 2011 року Виконавчим комітетом Корделівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, актовий запис №08. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що спільне життя з відповідачем не склалось у зв`язку з тим, що вони віддалились один від одного та втратили почуття взаємної любові і поваги. Через різні характери і погляди на сімейне сумісне життя, в результаті відсутності між ними взаєморозуміння, шлюбні відносини фактично припинені. Від шлюбу мають малолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] , який за їх взаємною згодою залишається проживати з матір`ю. Спільне господарство не ведеться, спільного бюджету не мають. На примирення з відповідачем не згоден. Предмет та підстава позову не змінювались, позовні вимоги не збільшувались. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу, однак просила звільнити її від сплати судового збору, з підстав, зазначених у поданому клопотанні. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступних підстав: Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини 1 статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно частини 2 статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За частиною 1 статті 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до статті 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пп. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 31 липня 2011 року Виконавчим комітетом Корделівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, актовий запис № 08. Від шлюбу мають малолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] , який за їх взаємною згодою залишається проживати з матір`ю. На ґрунті особистого ставлення між сторонами виникла нетерпимість одне одного. Шлюбні відносини фактично припинені і збереження сім`ї неможливе. Спільне господарство чи бюджет не ведеться. Спір про спільне сумісне майно подружжя на даний час відсутній. Виходячи з положень тієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Позивач та відповідач згідно матеріалів справи на примирення не згідні. Виходячи з викладеного, оскільки сім`я сторін фактично розпалася, існує лише формально і зберегти її неможливо, оскільки сторони тривалий час не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство й відносини між ним стали віддалені, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач визнає позов, суд приходить до висновку про те, що подальше спільне життя подружжя неможливо, збереження шлюбу суперечить інтересам як позивача, так і відповідача. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 840,80грн., що підтверджується квитанцією № 31, виданою 20.08.2020р. ТВБВ № 10001/0166 філії Вінницького обласного управління АТ «Ощадбанк». Згідно ч.ч. 1, 6 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Виходячи зі змісту вказаних положень закону, з відповідача на користь позивача повинні бути стягненні судові витрати у розмірі 840,80грн. В пункті 1 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати» судам роз`яснено, що судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. У зв`язку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов`язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до\~ЦПК України,\~Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами сторін, з другого боку. Згідно із частинами першою та третьою\~статті 136 ЦПК України\~суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про судовий збір», який є спеціальним законом, що регламентує порядок і підстави сплати судового збору, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Звільнення, зменшення, відстрочення, розстрочення сплати судового збору є правом суду, не його обов`язком, а сторона повинна довести суду таку необхідність та наявність для того підстав. Як вбачається із поданого клопотання про звільнення від сплати судового збору, відповідач посилається, що на її утриманні перебуває дитина-інвалід, відносно якого позивач ухиляється від сплати аліментів, а також на свій незадовільний матеріальний стан. Однак, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що розмір судового збору перевищує п`ять відсотків розміру її річного доходу за попередній календарний рік, а також те, що позивач станом на момент винесення цього судового рішення, ухиляється від сплати аліментів на дитину-інваліда, маючи заборгованість по її сплаті. Також, не доведено перед судом скрутний майновий стан відповідача на момент винесення судового рішення, та дані, що свідчили б про майновий стан, який унеможливлює сплату судового збору, або при його оплаті заявник буде поставлений у скрутне матеріальне становище. Крім того, відповідачем не враховано, що безпідставним звільненням її від сплати судового збору, буде порушено право позивача на відшкодування понесених ним судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України. Щодо витрат на правничу допомогу, то суд виходить з наступного. Так, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (п.3 ч.1\~ст.133 ЦПК України). Згідно із ч.1\~ст.137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частинами 2, 3 ст.137\~ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Як вбачається із матеріалів цивільної справи, позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом до позовної заяви подано орієнтовний (попередній) розрахунок судових витрат, згідно якого при зверненні до суду ним понесено тільки судові витрати на оплату судового збору у розмірі 840,80грн. Виходячи зі змісту вказаного документа, жодних витрат на професійну правничу допомогу позивач не ніс. Під час розгляду даної справи адвокат на стороні позивача участі не брав. Однак, незадовго до прийняття у справі рішення, позивач подав квитанцію до прибуткового касового ордера № 4 від 13.08.2020р, згідно якого адвокатом Зубань О.О. від [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги по складанню позовної заяви на розірвання шлюбу прийнято 500,00грн., та чек TS203764 від 14.09.2020р., згідно якого поповнено картковий рахунок [PERSON] на суму в розмірі 500,00грн. (без зазначення платника та зазначення призначення платежу). Натомість, суду не надано доказів, якими підтверджується укладання договору про надання правової допомоги, вартість робіт за договором про надання правової допомоги, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, капію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, а тому вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено належними доказами понесення витрат на правову допомогу відповідно до закону. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved