Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за порушення грошового зобов`язання, яку мотивує тим, що 16.09.2009 року Ужгородський міськрайонний суд, у справі 2п-4169/09, вирішив стягнути з відповідача - [PERSON] на його користь 80 000 грн. боргу та 982 грн. судових витрат. 18.11.2009 року Ужгородським MB ДВС було відкрито виконавче провадження ВП № 16000850. Станом на 19.11.2019 р., тобто за 10 років, рішення суду боржником, тобто відповідачем не виконано, а державним виконавцем примусово стягнено з відповідача лише 9 862, 83 грн. боргу. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача, станом на 19.11.2019 р., становить 71\~119, 19 грн. Зазначає, що згідно вищевказаного заочного рішення суду від 16.09.2009 р., по справі 2п-4169/09, письмової розписки від 01.08.2008 р., [PERSON] зобов`язаний за кожний календарний день прострочення повернення суми боргу, сплатити позивачу неустойку - 1% (один відсоток) від неповернутої суми боргу. Обґрунтований розрахунок суми відсотків, що позивач просить стягнути, [PERSON] розраховує за формулою: (проценти) = 71 119 грн. х (3%) /100% / 365 х (1098 днів), де: 71.119 грн. - сума боргу, 3% - три проценти річних, відповідно до ст. 625 ЦК України, 1098 днів - кількість днів за просрочкою в межах позовної давності. Отже, 3% річних становить 6\~418, 24 грн. Розрахунок інфляційних збитків проводиться за формулою : (збитки від інфляції) = 71.119 грн. х (індекс інфляції) /100 % - 71.119 грн., де: 71.119 грн. - сума боргу, (індекс інфляції) - визначений на офіційному сайті www.ukrstat.gov.ua. Отже, збитки від інфляції становлять 23 824,15 грн. Розрахунок неустойки розраховуємо за формулою: неустойка = 71.119 грн. / 100 х (366 днів), де: 71.119 грн. - сума боргу, (366 днів) - кількість днів за прострочкою в межах позовної давності. Сума неустойки становить 260 295,54 грн. Однак, враховуючи те, що сума неустойки складає 260\~295,54 грн. та стягнення судом якої не відповідало б загальним правилам ділового обороту, то позивач просить суд задоволити цю суму частково, а саме в розмірі 69 757 грн. 61 коп. У зв`язку з наведеним, позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача [PERSON] виниклу заборгованість за порушення грошового зобов`язання у розмірі 100 000 грн., з яких: 3% річних становить 6 418, 24 грн., збитки від інфляції становлять 23 824,15 грн., сума неустойки 69\~757, 61 грн. та судові витрати у розмірі 1\~000 грн.. В порядку передбаченому ЦПК, представником відповідача [PERSON] адвокатом Ракущинець А.А. подано до суду відзив на позовну заяву, яким представник заперечує позовні вимоги. Зазначає, що застосування інфляційних втрат та 3 % річних не може бути застосовано до даного випадку, оскільки нарахування відсотків і інфляційних втрат можливе після пред`явлення вимоги кредитора до боржника, що в даному випадку не мало місце. Також зазначає, що між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди, що [PERSON] погашає заборгованість перед [PERSON] по позиці, виданій [PERSON] [PERSON] , в рахунок погашення боргів за період перебування [PERSON] та [PERSON] в шлюбі, що є предметом спору та буде враховано в справі № 308/10274/13-ц. [PERSON] , діючи за домовленістю з [PERSON] та [PERSON] , повністю погасила заборгованість перед [PERSON] . Однак [PERSON] , отримавши кошти, здійснює заходи, які ніби свідчать про існування боргу. У зв`язку з цим, [PERSON] подала до Ужгородського ВП ГУНГІ в Закарпатській області заяву про шахрайство відносно [PERSON] , справа розглядається під номером кримінального провадження № 12019070030003976. Крім цього, просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Враховуючи зазначене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи, однак надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, в т.ч. шляхом розміщення повідомлення на офіційному веб сайті судової влади України, однак його представник адвокат Ракущинець А.А. подав до суду заяву про відкладення судового розгляду. Суд не бере до уваги подану представником відповідача заяву про відкладення розгляду справи, оскільки до такої не приєднано доказів поважності неявки в судове засідання та вважає таку як зловживання своїми правами. Враховуючи ту обставину, що представник відповідача вже подавав суду заяву про відкладення судового засідання, зважаючи на те, що справа призначена до судового розгляду по суті, суд з метою недопущення затягування розгляду справи та зловживання стороною правом на подання заяв про відкладення судових засідань, розглядає таку на підставі наявних матеріалів справи, у відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 01.08.2008 року [PERSON] надано [PERSON] в позику грошові кошти в розмірі 10 000 дол. США з кінцевим терміном повернення до 01.02.2009 року. Згідно наявного в матеріалах справи рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16.09.2009 року, по справі №2п-4169/09, таким ухвалено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму 80 000 грн. боргу та судові витрати у розмірі 982 грн. В силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що на виконання вказаного рішення від 16.09.2009 року, міським відділом ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №16000850, з виконання виконавчого листа №2-4169 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] - 80\~000 грн. та 982 грн. судових витрат. З дослідженого у судовому засіданні копії звіту від 19.11.2019 р., державним виконавцем на підставі ЗУ «Про виконавче провадження» примусово стягнено з відповідача [PERSON] лише 9 862, 83 грн. Згідно листа старшого державного виконавця Ужгородського МВ ДВС за №6-/20 від 31.12.2020 року, станом на 19.11.2019 року борг, по АСВП №47918158, по якому боржником виступає [PERSON] , по примусовому виконанню виконавчого листа №2-4169/09 від 05.11.2009 року, становить 71 119,17 грн. Таким чином, станом на момент звернення до суду з вказаним позовом рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16.09.2009 року було виконано відповідачем не в повному обсязі, а саме залишок заборгованості відповідача становить 71\~119, 19 грн. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В розумінні вимог чинного законодавства три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3 % річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Тобто, відповідальність, передбачена даною статтею носить компенсаційний характер, оскільки 3 % річних та індекс інфляції виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. В постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц у пунктах 42, 44 та 45 зроблено висновок, що за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Оскільки відповідачем [PERSON] не було виконано грошове зобов`язання по виплаті суми боргу позивачеві [PERSON] , то в силу положень ст. 625 ЦК України, останній має право на стягнення сум трьох процентів річних та інфляційних втрат. З наданого суду позивачем розрахунку, заборгованість [PERSON] , станом на момент звернення з позовом, складає 23\~824 грн. - інфляційні втрати та 6\~418,24 - три проценти річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Судом перевірено вказаний розрахунок трьох процентів річних та інфляційних нарахувань, наданий позивачем та встановлено, що розрахунок здійснено відповідно до порядку нарахування трьох процентів річних та застосування індексів інфляції при розгляді судових справ за відповідний період. З приводу вимоги позову про стягнення неустойки, то згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України). Як встановлено судом, договором позики від 01.08.2008 року учасники договору передбачили, що у разі порушення позичальником терміну повернення позики, він зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку в розмірі 1 % від неповернутої суми за кожен день прострочення до повного погашення боргу. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто ця сума є неустойкою. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Таким чином, з огляду на встановлене судом прострочення з боку боржника (ст. 612 ЦК), наявні підстави для правових наслідків, встановлених договором: стягнення неустойки. Разом з тим, суд розглядає справу виключно в межах заявлених позовних вимог відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, а позивач за принципом диспозитивності розпоряджається своїми правами за ч. 3 ст. 13 ЦПК України на власний розсуд. Оскільки позивачем визначено суму неустойки в розмірі 69\~757, 61 грн., то і зазначена сума підлягає стягненню з відповідача. На думку суду, з врахуванням фактичних обставин справи, зокрема те, що рішення суду від 16.09.2009 року залишається не виконаним, то справедливим буде до задоволення заявлених позивачем позовних вимог. У відзиві на позовну заяву відповідач просив застосувати строки позовної давності, посилаючись на те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як зазначено у ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед позивачем за договором позики припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Зазначена правова позиція зазначена у постанові Верховного суду України від 08.11.2019 року (Справа № 127/15672/16-ц, Провадження № 14-254цс19). Що стосується спеціальної позовної давності, яка в силу вимог п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, застосовується до вимог про стягнення неустойки, то така, на думку суду, з врахуванням обсягу заявлених позивачем вимог (за один рік), позивачем також не пропущена. Про порушення свого права, позивач дізнався 19.11.2019 року, тобто тоді коли державним виконавцем було винесено постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві, тоді як вже 27.11.2019 року звернувся до суду з даним позовом, в якому і просить стягнути з відповідача грошові кошти в межах строку позовної (загальної та спеціальної) давності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що висловлена представником відповідача позиція про сплив встановленого законом строку позовної давності, є помилковою. Що стосується інших обставин, на які представник відповідача адвокат Ракущинець А.А. посилається у своєму відзиві на позовну заяву, слід зазначити наступне. У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У свою чергу, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Водночас, в порушення наведених вище приписів чинного процесуального законодавства, представником відповідача жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у відзиві на позовну заяву не надано. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивачем було надано належні докази на підтвердження своїх тверджень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, є обґрунтованими та підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved