Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], у якому просить визнати недійсним договір дарування квартири №8 в будинку по вул. В.Арнаутська,117 в м. Одеса, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу [PERSON] від 03.03.2010 року та зареєстрований за №134, визнати за [PERSON] право власності на квартиру №8 в будинку по вул.В.Арнаутська,117 в м.Одеса, загальною площею 34,7 кв.м., житловою площею 20,5 кв.м., витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартири №8 в будинку по вул.В.Арнаутська,117 в м.Одеса, скасувати запис в Реєстрі прав власності на нерухоме майно номер запису: 455 в книзі:758пр-162 щодо реєстрацію права власності на квартиру №8 в будинку по вул.В.Арнаутська,117 в м.Одеса за [PERSON]. Свої вимоги [PERSON] мотивував тим, що він та [PERSON], яка є його матір`ю, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 січня 1995 року та розпорядження органу приватизації №54095 від 02.01.1995 року набули право власності на квартиру №8 в будинку по вул. В.Арнаутська, 117 в м. Одеса. 14.08.2005 року [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] [PERSON] із заявою про прийняття спадщини не звертався, оскільки на момент смерті [PERSON] проживав з нею та був зареєстрований за вказаною адресою. В грудні 2017 року [PERSON] звернувся до Першої одеської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на ? частку квартири, однак йому повідомили, що власником квартири на даний час є [PERSON]. Позивач зазначає, що він тривалий час був відсутнім на території України, у тому числі, 03.03.2010 року. Посилаючись на вказані обставини позивач просив задовольнити позовні вимоги. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав просив у їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилався на ті обставини, що набув право власності у встановленому законом порядку на підставі договору дарування квартири, який на даний час оспорюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, а також докази, якими вони підтверджуються, з урахуванням пояснень осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 22 лютого 1995 року [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 січня 1995 року та розпорядження органу приватизації №54095 від 02.01.1995 року набули право власності на квартиру №8 в будинку по вул.В.Арнаутська, 117в м.Одеса. Право власності було зареєстровано в КП «Одеське міжміське бюро технічної інвентаризації» за №455 стор.136, кн..107 пр. 14.08.2005 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №023743. [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-АГ №349709. На момент смерті [PERSON], [PERSON] проживав та був зареєстрований зі спадкодавцем, що підтверджується відміткою на 11 аркуші паспорта [PERSON] серії КЕ 643467, виданого 16 травня 1997 року Іллічівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області. [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з 09.10.1989 року. На час розгляду справи квартира №8 в будинку по вул. В. Арнаутська, 117 в м.Одеса на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі договору дарування р.№134 від 03.04.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМН [PERSON] Зі змісту вказаного договору вбачається, що квартира, належала дарувальнику на підставі: свідоцтва про право власності на житло від 02 січня 1995 року та розпорядження органу приватизації №54095 від 02.01.1995 року, дублікат якого виданий Управлінням житлово-комунального господарства та паливно - енергетичного комплексу Одеської міської ради 01.02.2010 року; свідоцтва про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори від 19.02.2010 року за реєстровим номером 4-135 На виконання ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 27.08.2018 року з Департаменту міського господарства Одеської міської ради були витребувані документи, які стали підставою для видачі дублікату свідоцтва про право власності на житло від 02 січня 1995 року на квартиру №8 в будинку по вул. В. Арнаутська, 117 в м.Одеса. Із вказаних доказів вбачається, що 20.01.2010 року, особа, яка зазначила себе як [PERSON], звернулася із заявою про видачу дублікату свідоцтва про право власності на житло від 02 січня 1995 року. До вказаної заяви в якості додатка, зокрема, приєднана копія паспорта серії КЕ 643467, виданого Іллічівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 16 травня 1997 року. У судовому засіданні було досліджено оригінал паспорту позивача [PERSON]. Було встановлено, що інформація відносно органу видачі, дати видачі, серії та номеру, яка зазначена в паспорті позивача та інформація, яка зазначена в копії паспорта, який витребуваний із Департаменту міського господарства Одеської міської ради є тотожною. Разом із тим, судом візуально встановлено, що фотографія, підпис від імені власника та підпис від імені посадової особи, в наведених вище паспортах є відмінною, оскільки в паспорті зображені особи чоловічої статі, які мають різну зовнішність, їх підписи суттєво відрізняються, як і підписи посадових осіб. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які мітять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.78 обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказуваннями. Достовірними є докази, на підставі яких можливо встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач до відзиву приєднав копію договору дарування квартири №8 у будинку по вул. В.Арнаутська,117 в м. Одеса, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу [PERSON] від 03.03.2010 року та зареєстрований за №134. Відповідно до ч.6 ст.95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Судом витребовувалося в сторони відповідача оригінал договору дарування, однак, сторона відповідача ухилилася від надання оригіналу вказаного доказу. В судовому засіданні були досліджені копії Платіжних рахунків за період з 22.02.2010 року по 08.03.2010 року на імя [PERSON], які викладені голандською мовою та їх переклад. Із вказаних доказів вбачається, що [PERSON] 03.03.2010 року знімав грошові кошти у розмірі 100 євро із банкомату, який знаходиться на території [PERSON] в місті Амерсфорт. Судом було досліджені паспорт громадянина [PERSON] [PERSON]. В судовому засідання були досліджені оригінали свідоцтва про право власності на житло від 02 січня 1995 року та розпорядження органу приватизації №54095 від 02.01.1995 року. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не є ні друзями, ні родичами, будь-які відносини між сторонами відсутні. Враховуючи досліджені докази суд приходить до висновку, що квартира №8 в будинку по вул. В.Арнаутська,117 в м. Одеса вибула із володіння [PERSON] поза його волею. Враховуючи характер спірних правовідносин, зміст заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що даний спір пов'язаний із захистом права власності. Стаття 15\~ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно дост.41 Конституції Українита п. 2 ч.1 ст.3, ст..321 ЦК, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановленихКонституцієюта законом. Згідно до\~положень ст.203\~ЦК України\~зміст правочину\~не може\~суперечити цьому\~Кодексу,\~іншим актам\~цивільного законодавства,\~а також\~інтересам держави\~і суспільства,\~його моральним\~засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст.\~321\~Цивільного кодексу\~України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зіст. 328 ЦК Україниправо власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.\~387\~ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388\~ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст.\~388\~ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Положення ст.\~388\~ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами ст. ст.387,388 ЦК України. П.19 вказаної Постанови передбачено, що застосовуючи положенняст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставіст.387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. З наявних в матеріалах справи доказів суд встановив, що спірне майно вибуло з володіння позивача поза його волею. Оцінивши всі надані суду докази у їх сукупності, встановивши дійсний характер спірних правовідносин між сторонами, з врахуванням тієї обставини, що позивачем доведений факт належності йому спірних приміщень, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову та вважає що він підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 81 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згіднозі ст. 13 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбаченихЦПК Українивипадках. Відповідно до ч.1 ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно абзаців 1, 15, 16 п. 3.1. [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013р. №24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Суд, на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до обґрунтованого висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved