Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» про порушення приватного права, гарантованого ст. 41 Конституції України, на користування, володіння, розпоряджання приватним майном, котрим є кошти у вигляді зарплати та соціальної допомоги по інвалідності, що були перераховані на картковий рахунок [PERSON], відкритий в АТ «Ощадбанк». В обґрунтування позову покликається не те, що має відкритий поточний рахунок із випуском платіжної картки в установі АТ «Ощадбанк», на який надходили заробітна плата та соціальна допомога по інвалідності. У період вересня - жовтня 2017 року відбувся перевипуск платіжної картки, внаслідок чого 24.09.2017р. вилучено попередню картку та 20.10.2017р. видано нову картку. [PERSON] вважає, що його було позбавлено права приватної власності та права користуватися рахунком. Зокрема, 22.09.2017р. було зараховано соціальну допомогу по інвалідності, якою він не міг скористатися. Сума прямих збитків внаслідок заборони скористатися системою Веб-банкінг становить 850 доларів США, що еквівалентно 22 270 грн. Крім цього, [PERSON] заподіяно моральну шкоду в сумі 20 000 грн., яка полягає у неможливості 13-15.10.2017р. виїхати у м. Мінськ по приватним справам, а також в сумі 20 000 грн. внаслідок заборони володіти та користуватися коштами. Дії банку позивач вважає протиправними та такими, що суперечать вимогам Конституції України, Законам України, Конвенціям ратифікованих Верховною Радою України. Позивач [PERSON] в судовому засіданні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні позов заперечив, вважає вимоги необґрунтованими та відсутність законних підстав для їх задоволення. Суд, заслухавши виступи сторін, повно та всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженими в судовому засіданні, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-VII від 03 жовтня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.1ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк України» укладено договір про відкриття та обслуговування рахунку і випуск платіжної картки від 26.02.2013р.. Сторонами даний факт щодо існування відносин банківського рахунку на підставі договору визнається. Договором банківського рахунку від 26.02.2013 р. передбачено видачу клієнту платіжної картки та ПІН-конверту до неї. Додатками до цього договору є Правила користування платіжними картками(а.с. 49-50), емітованими АТ «Ощадбанк», та Тарифи за обслуговування поточного рахунку (а.с. 51-52). Відповідно до п.п.1.1., 1.4., 1.6. Правил користування платіжними картками, платіжна картка надає можливість отримувати готівку, а також здійснювати розрахунки в будь-якій торговельній мережі та пункті видачі готівки, де є логотип (торгова марка) відповідної Міжнародної платіжної системи; платіжна картка є власністю банку і надається клієнту в тимчасове користування. Весь перелік банківських послуг, які доступні позивачеві відповідно до договору банківського рахункувід 26.02.2013р., передбачені Тарифами за обслуговування поточного рахунку. Зокрема, без використання платіжної картки клієнту доступні наступні види банківських послуг: готівкові операції (п.2 Тарифів): зарахування на рахунок коштів у валюті рахунку готівкою через каси АТ «Ощадбанк»; отримання готівки в мережі установ АТ «Ощадбанк», інших українських та закордонних банків; безготівкові операції (п.3 Тарифів): зарахування на рахунок безготівкових коштів у національній валюті; безготівкове перерахування коштів на власні рахунки в АТ «Ощадбанк», між власними рахунками в АТ «Ощадбанк», на інші рахунки, відкриті в АТ «Ощадбанк», та на рахунки в інших банках - через установи банків або через систему Веб-банкінг. 26.02.2013 р. [PERSON] отримав примірник Правил користування платіжними картками, емітованими АТ «Ощадбанк», та Тарифів за обслуговування поточного рахунку, про що розписався у договорі про відкриття банківського рахунку. Порівнявши кількість видів банківських послуг, до яких має доступ клієнт АТ «Ощадбанк» без використання платіжної картки, із кількістю видів послуг, які доступні з використанням платіжної картки, приходимо до висновку, що в обох випадках банківські послуги для клієнта є однаково доступні. Відповідно до ч.1 ст.1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Згідност.1068 ЦК України, банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором. Відповідно до п.1.27. ст.1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Отже, платіжна картка надає клієнту в межах існуючого переліку банківських послуг лише додаткову можливість скористатися платіжним (технічним) пристроєм, таким як банківський автомат, платіжний термінал, програмно-технічний комплекс самообслуговування тощо, який дає змогу здійснити операції з ініціювання переказу коштів, а також виконати інші операції згідно з функціональними можливостями цього пристрою (поняття платіжного пристрою визначеноп.1.32-2 ст.1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»). Таким чином доводи позивача про те, що пере випуском наданої йому в користування платіжної картки порушено його право скористатися будь-якою із доступних банківських послуг в межах тарифного пакету обслуговування його поточного рахунку в АТ «Ощадбанк» - є необґрунтованими. Частиною1 ст. 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Згідно зі ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається із листів ПАТ «Ощадбанк» від 11.10.2017р. та 12.10.2017р., що містяться у матеріалах справи (а.с.7) позивача повідомлено, що 08.09.2017р. відділенням №10013/0339 АТ «Ощадбанк» було здійснено перевипуск зарплатної платіжної картки із типу Cirrus/Maestro на платіжну картку вищого класу MasterCard Debit Standard на підставі підписаних нових умов обслуговування зарплатного проекту між Львівською національною академією мистецтв та АТ «Ощадбанк», працівником якого являється [PERSON] Станом на 11.10.2017р. нова платіжна картка була вже в наявності у відділення Банку за адресою м. Львів, вул. І.Франка, 91. Тобто, позивачеві було відомо про причину заміни платіжної картки - на підставі підписаних нових умов обслуговування зарплатного проекту між Львівською національною академією мистецтв та АТ «Ощадбанк», працівником якого являється [PERSON]. Слід також зазначити, що відповідно до ч.1 ст.1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Про рішення суду, яким би обмежувалося право на розпорядження коштами, або про інші обтяження майнових прав [PERSON] не зазначено, отже покликання щодо наявності зазначених обмежень або обтяжень прав позивача відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України є припущеннями. Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно роз'яснень, викладених у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року (із змінами та доповненнями), у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пунктом 5 даної Постанови роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Суттєвим є те, що дана стаття передбачає відшкодування моральної шкоди, проте лише у випадку, коли це встановлено договором або законом. Тому, якщо сторони при укладенні договору передбачили таку відповідальність за порушення зобов'язань, то вимога про стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню з урахуванням положень, встановлених ст.23 ЦК України та роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р.із змінами та доповненнями. Якщо ж умовами договору не визначено моральну (немайнову) шкоду, як один із видів відповідальності (яку договорі, укладеному 26.02.2013р. між сторонами), вона підлягає відшкодуванню лише у випадках, передбачених законом. При цьому ст.611 ЦК України не слід розуміти так, що вона відсилає до ст.16 цього Кодексу, яка серед способів захисту права називає відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Такий висновок ґрунтується на тому, що спеціальна норма (п.4 ч.1 ст.611 ЦК України) не може відсилати до загальної норми (п.9 ч.1 ст.16 ЦК України). Не можуть застосовуватись до правовідносин, що виникли з порушення договірного зобов'язання, й положення глави82 ЦК України, які врегульовують правила деліктної відповідальності. Тому у випадку невиконання зобов'язань, в тому числі з відносин банківського рахунка, положення ст.1167 ЦК України (підстави відповідальності за завдану моральну шкоду) не застосовуються. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та не підлягають задоволенню повністю.

Outcome: dismissed