Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, уточнивши який зазначив, що він працював у ВАТ «Буринський завод продтоварів» і 28.02.2010 року був звільнений за власним бажанням. Однак при звільненні розрахунку з ним не провели, не виплатили заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку. Він неодноразово звертався до суду за захистом своїх прав. Останній раз рішенням апеляційного суду Сумської області з відповідача на його користь стягнуто середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.01.2012 року по 31.07.2015 року. Однак рішення до теперішнього часу не виконане. Просив стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.08.2015 року по 31.10.2018 року в розмірі 28290 грн. 60 коп.. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав і в своїх поясненнях підтвердив обставини зазначені в позові. Вважав, що відповідач умисно не виконує попередні рішення судів про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Відповідачем здаються в оренду приміщення та проводиться інша діяльність у звязку з чим той має можливість сплатити йому заборгованість із заробітної плати. Відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлений належними чином в силу п.4) ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не зявився, клопотання про відкладення розгляду справи та відзив на позовну заяву не надав. За згодою позивача, суд, відповідно до ст.280 ЦПК України, ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Вислухавши доводи позивача, дослідивши обставини справи, надані докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, позивач працював з 01.05.2008 року охоронцем у ВАТ «Буринський завод продтоварів». 28.02.2010 року [PERSON] був звільнений за власним бажанням, однак відповідач не провів з ним повного розрахунку. Вказані обставини встановлені рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 11 січня 2016 року (а.с.6-9). Також згідно вказаного рішення середньомісячний заробіток позивача перед звільненням становив 725,4 грн., а середньоденний заробіток 37,2 грн.. При цьому, з ВАТ «Буринський завод продтоварів» на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.01.2012 року по 31.07.2015 року в сумі 30883 грн. 60 коп.. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, суд вважає, що вищевказані обставини справи повторному доказуванню не підлягають. 28.01.2016 року Буринським районним судом було видано виконавчий лист про стягнення з ВАТ «Буринський завод продтоварів» 30883 грн. 60 коп. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.01.2012 року по 31.07.2015 року (а.с.3). Між тим, заходи примусового виконання рішення результатів не дали і до теперішнього часу повний розрахунок з позивачем не проведено, що вбачається з показів [PERSON], постанови начальника Буринського РВ ДВС про накладення адміністративного стягнення на керівника ВАТ «Буринський завод продтоварів», листів державного виконавця та прокуратури Сумської області. При цьому відповідачем не надано жодних належних і допустимих доказів, з яких вбачалися б поважні причини, що унеможливили виконання рішення суду та проведення з позивачем розрахунку. Відповідно до\~статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога\~статті 1 Першого протоколу\~полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі «Ганс-Адам II проти Німеччини»). «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). У даному випадку легітимні сподівання позивача були на виконання відповідачем рішення суду про стягнення середнього заробітку\~за затримку\~розрахунку при\~звільненні. Таким чином на них поширюється режим «існуючого майна». В справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00, рішення від 08.11.2005 року) ЄСПЛ вказав, що Суд повторює, що поняття - власності, яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як Їмайнові права, і, таким чином, як - власність в цілях вказаного положення. Відповідно до\~ст.\~116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст.117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року №3-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117,237-1 цього Кодексу розяснив, що статтею 47 Кодексу роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначенні в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведені з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином аналіз положень ст.ст.116,117 КЗпП України, з урахуванням зазначених висновків Конституційного Суду України, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Тобто, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскільки не проведення розрахунку з позивачем відбулося саме з вини відповідача, останній, відповідно до ст.117 КЗпП України, повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2015 року по 31.10.2018 року, який становить 725,4 грн.х39 (місяців)=28290,60. Тобто, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 28290 грн. 60 коп. Таким чином здійснивши системний аналіз норм, що застосовуються до вказаних вище правовідносин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі. \~ \~ \~ \~З врахуванням положень ст.141 ЦПК України, суд вважає, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп., від сплати якого позивач був звільнений в силу закону при поданні позову.

Outcome: approved