Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] на його користь шкоди в розмірі 30240,72 грн., завданої внаслідок скоєння злочину, та трьох відсотків річних від простроченої суми з урахуванням індексу інфляції в розмірі 56037,23 грн., який було уточнено в ході розгляду справи та остаточно позивач просив стягнути з відповідача на його користь три відсотки річних від основної простроченої суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції в розмірі 56037,23 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 03 лютого 2005 року вироком Харківського районного суду Харківської області задоволено його цивільний позов по справі та стягнуто з [PERSON] на його користь 25240,72 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 5000,00 грн. моральної шкоди, а всього відповідач повинен сплатити позивачу 30240,72 грн. Позивач отримав виконавчий лист. Виконавче провадження відкрито, однак до теперішнього часу вирок в частині цивільного позову не виконаний, відповідач ухиляється від виплат. Позивач посилається на ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом та зазначає, що три відсотки річних, нарахованих на основну заборгованість відповідача, яка складає суму в розмірі 30240,72 грн. з урахуванням індексу інфляції за період з 01 січня 2006 року по 29 липня 2014 року становить суму в розмірі 56037,23 грн. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що вироком Харківського районного суду Харківської області від 03 лютого 2005 року [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі строком на два роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки. В силу ст. 75 КК України його звільнили від призначеного покарання з іспитовим строком - два роки із застосуванням положень ст. 76 КК України. Цивільний позов [PERSON] задоволено та стягнуто з [PERSON] на його користь 25240,72 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 5000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. 12 травня 2006 року Харківським районним судом Харківської області видано виконавчий лист №1-362 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми в розмірі 30240,72 грн. на підставі якого, відкрито виконавче провадження. Відповідач ухиляється від відшкодування матеріальної та моральної шкоди на користь позивача. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно з вироком Харківського районного суду Харківської області від 03 лютого 2005 року, дії [PERSON] кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, спричинивши потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження. Цивільний позов суд задовольнив в повному обсязі, так як внаслідок даної пригоди потерпілому [PERSON] спричинена матеріальна шкода в результаті пошкодження його майна, додаткових витрат на лікування, а також моральна шкода. Згідно роз'ясень, що містяться в п. 4 ч. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. За змістом ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 4 ч. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» передбачає, положення статті 625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК). Враховуючи, що позивачу завдано шкоду джерелом підвищеної небезпеки, норми ст. 625 ЦК України щодо відповідальності за порушення грошового зобов'язання судом до спірних правовідносин не застосовуються. Відповідно до ст. ст. 10, 15, 88, 209, 212, 215 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed