Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Городоцької міської ради Львівської обл., Комунального підприємства «Міське комунальне господарство» про визнання незаконними та скасування розпоряджень міського голови Городоцької міської ради Львівської області № 216-к від 12.12.2016р. «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON]» та № 32-к від 13.03.2017р. «Про звільнення [PERSON].»., його поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 20000 грн. моральної (немайнової) шкоди. Вимоги мотивує тим, що з 05.03.2015р. був прийнятий на посаду директора Комунального підприємства «Міське комунальне господарство», 12.12.2016р. розпорядженням міського голови Городоцької міської ради Львівської області № 216-к «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON]» йому оголошено догану, а 13.03.2017р. відповідно до розпорядження міського голови Городоцької міської ради № 32-к його було безпідставно звільнено з вищевказаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України - за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором. Вважає застосування до нього 12.12.2016р. дисциплінарного стягнення - догани незаконним, оскільки про накладення такого його ніхто не повідомляв, відповідач не зажадав в кожному разі від нього надання письмових пояснень, про догану йому стало відомо лише 01.04.2017р., коли він отримав розпорядження поштовим зв'язком, що незаконно звільнений з роботи, оскільки таке було здійснено 13.03.2017р. на підставі в т.ч. оскаржуваного ним розпорядження міського голови Городоцької міської ради Львівської області № 216-к від 12.12.2016р. «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON]», в період тимчасової непрацездатності, що заборонено законом. Окрім цього покликається, що внаслідок незаконного звільнення з роботи йому заподіяна моральна шкода. В суді позивач позов підтримав з мотивів наведених у ньому, просить поновити пропущений строк на звернення з позовом до суду та про задоволення позовних вимог. На підтримку позову висловився представник позивача [PERSON], покликався на недотримання Городоцькою міською радою порядку застосування дисциплінарного стягнення до позивача 12.12.2016р. та відсутність доказів на підтвердження невиконання останнім обов'язків, покладених на нього трудовим договором. Також звернув увагу суду на незаконність звільнення 13.03.2017р. [PERSON] з посади директора Комунального підприємства «Міське комунальне господарство» у період тимчасової непрацездатності. Представник Городоцької міської ради Львівської обл. Струс Н.Я. позову не визнала з підстав, наведених у письмовому запереченні (а.с. 41-43), пояснила, що 05.03.2015р. між Городоцькою міською радою та [PERSON] було укладено контракт №1, за яким останній був прийнятий на посаду директора Комунального підприємства «Міське комунальне господарство». Ствердила, що 12.12.2016р. у відповідності до порядку, встановленого КЗпП України, розпорядженням міського голови № 216-к [PERSON] оголошено догану через відсутність контролю за виконанням покладених на нього завдань та несвоєчасне виконання рішень виконавчого комітету Городоцької міської ради, вважає таке законним. Також вказала, що 13.03.2017р. розпорядженням міського голови Городоцької міської ради Львівської області № 32-к [PERSON] звільнено із займаної посади у зв'язку із систематичним невиконанням ним без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України та п. 5.3 Контракту №1 від 05.03.2015р. Покликається, що 13.03.2017р. [PERSON] перебував на робочому місці, брав участь у виробничій нараді, а тому при винесенні розпорядження міському голові не могло бути відомо про поступлення [PERSON] у медичний заклад після закінчення робочого дня. Також ствердила, що з урахуванням правової позиції Верховного Суду України у справі №6-156цс12 роботодавець вправі звільняти працівника у період його тимчасової непрацездатності. Оскільки [PERSON] звільнений з роботи підставно, вимог на відшкодування моральної шкоди не обгрунтував, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник Комунального підприємства «Міське комунальне господарство» [PERSON] позов заперечила з мотивів законності розпоряджень міського голови Городоцької міської ради Львівської області № 216-к від 12.12.2016р. «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON]» та № 32-к від 13.03.2017р. «Про звільнення [PERSON].». Третя особа міський голова Кущак Р.В. висловився на відмову у задоволення позову, мотивуючи законністю оспорюваних розпоряджень. Заслухавши позивача і його представника, представників відповідачів, третю особу, вивчивши матеріали справи, суд задоволює позов частково. За положенням ст. 3 ч.1, ст. ст. 4, 10, 11, 60, 61, 213 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду обґрунтовується лише тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Як убачається із Статуту Комунального підприємства «Міське комунальне господарство», затвердженого рішенням виконавчого комітету Городоцької міської ради №167 від 15.03.2007р., Комунальне підприємство «Міське комунальне господарство» створене виконкомом Городоцької міської ради згідно рішення № 144 від 17.05.2001р. і є власністю Городоцької міської ради. Підприємство є юридичною особою, має самостійний баланс, працює на повному господарському розрахунку на принципах самоокупності та самофінансування, має відокремлене майно, основні оборотні фонди. Керує Підприємством Директор, який приймається та звільняється з посади керівником Городоцької міської ради, є підзвітний Городоцькій міській раді і організовує виконання іі рішення. Директор Підприємства здійснює свої повноваження на контрактній основі з Городоцькою міською радою. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, у тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. 05.03.2015р. між Городоцькою міською радою в особі міського голови [PERSON] та [PERSON] було укладено контракт №1, за яким останній був прийнятий на посаду директора Комунального підприємства «Міське комунальне господарство». Строк дії контракту з 05.03.2015р. по 05.03.2020р. (а.с. 44-48). Із оглянутого в судовому засіданні розпорядження міського голови Городоцької міської ради №216-к від 12.12.2016р. [PERSON] - директору Комунального підприємства «Міське комунальне господарство» оголошено догану за відсутність контролю за виконанням покладених на нього завдань та невиконання рішення виконавчого комітету (а.с. 25). Відповідно до розпорядження міського голови Городоцької міської ради №32-к від 13.03.2017р. [PERSON] звільнено з посади директора Комунального підприємства «Міське комунальне господарство» з 13.03.2017р. відповідно до п. 3 ст. 40, 83 КЗпП України, п. 5.3 Контракту №1 від 05.03.2015р. у зв'язку з систематичним невиконанням ним без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором (а.с. 26). 13.03.2017 року в трудовій книжці [PERSON] зроблено запис № 7 про звільнення його з займаної посади, згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України (а.с. 87-87 зворот). Суд погоджується і приймає до уваги доводи позивача та його адвоката про те, що звільнення з займаної посади незаконне, а розпорядження міського голови Городоцької міської ради Львівської області № 216-к від 12.12.2016р. «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON]» та № 32-к від 13.03.2017р. «Про звільнення [PERSON].» видані з порушенням чинного законодавства. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У справах про поновлення на роботі обов'язок доведення правомірності звільнення працівника з ініціативи роботодавця покладається саме на роботодавця. Положення п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, встановлюють, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Пленум Верховного Суду України у роз'ясненнях, викладених у пунктах 18, 22 Постанови №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» звертає увагу судів на те, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника. При цьому суди не вправі визнавати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. При розгляді таких спорів судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених ст.ст. 147-149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень. Стаття 147 КЗпП України встановлює, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Положення ст. 149 КЗпП України передбачають порядок застосування дисциплінарних стягнень. Так, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Вимога закону про необхідність отримання роботодавцем пояснень працівника до моменту застосування дисциплінарного стягнення є важливою гарантією захисту прав працівника, оскільки надає останньому можливість довести роботодавцю правомірність своїх дій, а роботодавцю розглянути пояснення працівника, врахувати їх під час прийняття рішення про застосування дисциплінарного стягнення й відмовитися від такого, у разі якщо пояснення будуть обґрунтованими. Відповідно до ст. 150 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством. Суд також враховує відповідно до ч. 2 ст. 214, ст. 260-7 ЦПК України правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 року у справі № 6-2801цс15, згідно якої невиконання власником або уповноваженим ним органом обов'язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Так, оскаржуваним розпорядженням міського голови Городоцької міської ради Львівської області № 216-к від 12.12.2016р. «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON]» до [PERSON] застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за відсутність контролю за виконанням покладених на нього завдань та невиконання рішення виконавчого комітету, однак у такому чітко не зазначено за який саме проступок накладене дисциплінарне стягнення (відсутність контролю за виконанням яких саме покладених на нього завдань та невиконання яких рішення виконавчого комітету стало підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності). Неможливо також встановити дату його вчинення та відповідно перевірити дотримання строків накладання дисциплінарного стягнення, які встановлені ст. 148 КЗпП України. Окрім того, Городоцькою міською радою не надано доказів щодо дотримання вимог ст. 149 КЗпП України щодо пропозиції [PERSON] надати письмові пояснення, а також про повідомлення позивачу про розпорядження № 216-к від 12.12.2016р. під розписку. Підставою звільнення 13.03.2017р. [PERSON] з посади директора Комунального підприємства «Міське комунальне господарство» вказано протокол комунальної наради від 13.03.2017р., розпорядження міської ради №316-к від 12.12.2016р. «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON]». Як убачається із оглянутого в судовому засіданні Протоколу №9 від 13.03.2017р. виробничої наради міських комунальних підприємств та працівників міської ради, така була проведена за участі міського голови Кущака Р.В., директора КП «Міське комунальне господарства» [PERSON] та інших, що міським головою відзначено незадовільну роботу позивача у зв'язку із систематичним невиконанням ним протокольних доручень, що надавались керівництвом міської ради, наявність догани, що оголошена розпорядженням міської ради №316-к від 12.12.2016р. «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON]» та надано доручення невідкладно підготувати розпорядження про звільнення [PERSON] з посади директора КП «Міське комунальне господарства». У розписці про отримання протоколу №9 від 13.03.2017р. у графі [PERSON] (КП «МКГ») вказано «e-mail». Із пояснень в суді [PERSON] убачається, що 13.03.2017р. він був на роботі, що після виробничої наради міських комунальних підприємств та працівників міської ради йому стало погано, тому був госпіталізований у КЗ ГРР «Городоцька ЦРЛ». Із оглянутих в судовому засіданні листків непрацездатності серія АГЮ №697454 та серія АДБ №882504, із пояснень [PERSON] видно, що він знаходився на стаціонарному лікуванні у КЗ ГРР «Городоцька ЦРЛ» та у ДОЗ ЛОДА Львівська обласна клінічна лікарня з 13.03.2017р. по 27.03.2017р. та з 28.03.2017р. по 05.04.2017р. Таким чином, судом встановлено, що звільнення позивача із займаної посади з підстави, передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, проведено під час його тимчасової непрацездатності. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Покликання представника міської ради на правову позицію Верховного Суду України у справі №6-156цс12 суд бере до уваги, однак розцінює як необгрунтовані з огляду на наступне. Відповідно до означеної правової позиції, виходячи з нормативного (а не сутнісного) тлумачення п.п. 4, 8 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку із звільненням працівника з ініціативи власника, або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюється. Між тим, розпорядженням № 32-к від 13.03.2017р. «Про звільнення [PERSON].», останнього звільнено з посади директора Комунального підприємства «Міське комунальне господарство» на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП, а саме розірвано трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а не з підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП України, як про це йдеться у справі №6-156цс12. Тобто звільнення [PERSON] проведене всупереч вимогам ч. 3 ст. 40 КЗпП України у період тимчасової непрацездатності працівника. Покликання у розпорядженні міського голови №32-к від 13.03.2017р. «Про звільнення [PERSON].» на п.5.3 Контракту №1 від 05.03.2015р. суд не може вважати розірванням трудового договору з підстав, передбачених у контракті. Доводи представника міської ради, щодо часу поступлення [PERSON] у хірургічне відділення КЗ ГРР «Городоцька ЦРЛ» - після закінчення робочого дня - ввечері 13.03.2017 року, також не спростовують факту його непрацездатності саме в цей день. З огляду на вищенаведене, звільнення [PERSON] не може вважатись таким, що проведене на законних підставах, а тому розпорядження міського голови Городоцької міської ради Львівської області № 216-к від 12.12.2016р. «Про застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON]» та № 32-к від 13.03.2017р. «Про звільнення [PERSON].» за п. 3 ст. 40 КЗпП України підлягають скасуванню з поновленням позивача на роботі. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. Середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Як убачається із довідки Комунального підприємства «Міське комунальне господарство» № 462 від 02.08.2017р. (а.с. 141) середньомісячна заробітна плата [PERSON] за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню, становить 10 150 грн. (5 075 + 5 075 = 10 150). Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Час вимушеного прогулу [PERSON] складає (з 14.03.2017р. - 02.08.2017р.) 96 робочих днів. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становила 215 грн. 96 коп. ((5 075 + 5 075) : 47=215,96), а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу на день ухвалення рішення становить 20 732 грн. 16 коп. (96 х 215,96=20732,16). Із довідки Комунального підприємства «Міське комунальне господарство» № 461 від 02.08.2017р. (а.с. 142) убачається, що [PERSON] виплачено розрахунок при звільненні з роботи згідно з розпорядженням міського голови №32-к від 13.03.2017р. і проведено нарахування та виплату грошової компенсації за частину невикористаної відпустки у кількості 24 календарні дні, всього в сумі 8 302 грн. 27 коп. З огляду на викладене, на користь [PERSON] слід стягнути 12 429 грн. 89 коп. (20732,16 - 8 302,27=12429,89) середнього заробітку за час вимушеного прогулу (з відрахуванням прибуткового податку й інших обов'язкових платежів). Відмовляючи у стягненні 20 000 грн. моральної шкоди, суд виходить з того, що до юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Ці обставини повинні бути належно доведені. Не відповідає змісту ст. 237-1 КЗпП України стягнення з власника моральної шкоди лише на підставі заяви про наявність такої шкоди, якщо немає обставин, зазначених у частині першій ст. 237-1 КЗпП України /моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і необхідності додаткових зусиль для організації працівником свого життя/. Позивачем не надано, а в суді не здобуто жодних доказів, які б підтверджували заподіяння йому моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і необхідності додаткових зусиль для організації позивачем свого життя. Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення, в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул в межах суми за один місяць - 5 183 грн. 04 коп. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України, суд стягує з КП «Міське комунальне господарство» в користь держави 640 грн. судових витрат. Також [PERSON] слід повернути 640 грн. зайво сплаченого судового збору по квитанції № 5 від 25.04.2017р. За положеннями ст.ст. 79, 84 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать в т.ч. витрати на правову допомогу. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. З огляду на наведене, суд стягує із КП «Міське комунальне господарство» в користь [PERSON] 3 000 грн. витрат на правову допомогу (а.с. 73, 74, 139). Суд поновлює [PERSON] строк на звернення до суду із позовом з огляду на несвоєчасність вручення йому копії розпорядження про накладення дисциплінарного стягнення - догани та його тимчасову непрацездатність з 13.03.2017р. по 27.03.2017р. та з 28.03.2017р. по 05.04.2017р.

Outcome: approved