Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

[PERSON] звернувся із позовом, який у процесі розгляду справи був уточнений, до [PERSON], треті особи: Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є спадкоємцем, після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, яка у 01.12.2004 року уклала договір дарування квартири [ADDRESS] з [PERSON] Померлій зазначена квартира належала на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло №1923, видане Відкритим акціонерним товариством «Запоріжприлад» 07.12.1995 р. та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 24.07.1998 р. Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою. Позивач вважає, що договір дарування [PERSON] уклала під впливом помилки, оскільки вона не мала бажання подарувати належну їй квартиру, яка була її єдиним житлом, а тому її волевиявлення як учасника правочину не відповідає внутрішній волі. [PERSON] також вважає, що [PERSON] уклала правочин у момент, коли не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що підтверджується: висновками судово-психіатричних експертиз, хворобою, відсутністю близьких родичів та самотністю. У спірній квартирі з 1999 року був зареєстрований та мешкав [PERSON], факту передачі квартири у власність [PERSON] не було, тому про укладання [PERSON] договору дарування він нічого не знав. Позивач вважає, що вчиняючи спірний правочин, [PERSON] помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, тому є підстави для визнання договору дарування недійсним згідно вимог ст. 229 ЦК України. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, про день, місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, свої інтереси довірив представляти - [PERSON], яка позов підтримала повністю. Суду пояснила, що при житті [PERSON] зверталась до суду за захистом свого порушеного права, а саме визнання договору дарування недійсним на підставі ст. 235 ЦК України, але з цих підстав в позові було відмовлено. Проте, [PERSON] звернулась в суд позовом про визнання правочину недійсним з підстав укладення його під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК України); внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення та введення її в оману (ст.ст. 229,230 ЦК України) і фіктивності договору дарування. Після смерті [PERSON], до суду звернувся її спадкоємець - [PERSON], уточнив позовні вимоги і просить суд визнати недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] на підставі ст. 229 ЦК України, тобто під впливом помилки. Представник позивача вважає, що [PERSON] не розуміла наслідки укладання зазначеного договору, тобто факту переходу права власності відповідачу, крім того, [PERSON] не мала іншого житла і з 1999 року мешкала разом з [PERSON], який надавав їй підтримку. Також звернула увагу, що відповідно до проведених судово-психіатричних експертиз [PERSON] на момент укладення договору дарування - 01.12.2004 року не в повній мірі усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (ст. 225 ЦК України). Просила позов задовольнити в повному обсязі та визнати недійсним договір дарування від 01.12.2004 року, враховуючи вимоги ст. 229 ЦК України. Відповідач [PERSON] проти позову заперечувала, суду пояснила, що вона є донькою подруги померлої [PERSON], з якою її матір знаходилась у дружніх стосунках. Після смерті батьків, [PERSON] запропонувала їй укласти договір дарування квартири [ADDRESS], при цьому в цей час в зазначеній квартирі вона мешкала разом з [PERSON], який не працював, комунальні платежі не здійснював. Договір дарування укладався 01.12.2004 року у Шостій Запорізькій державній нотаріальній конторі, де нотаріус роз'яснила [PERSON] умови та наслідки даного договору і запропонувала їй укласти договір довічного утримання, проте остання відмовилась і наполягала на укладанні договору дарування. При укладенні договору [PERSON] розуміла значення своїх дій та усвідомлювала, що квартира перейде у власність [PERSON] При цьому, у цей період [PERSON] працювала прибиральницею в ЖЕК, але не офіційно. [PERSON] померла від онкологічної хвороби, її ховала саме вона, так як [PERSON] знаходився на відпочинку. Просила у позові відмовити. Представник відповідача - [PERSON] повністю підтримала свого довірителя, проти позову заперечувала, додатково суду пояснила, що сторонами угоди договору дарування є [PERSON] та [PERSON] У попередніх судових засіданнях за своє життя [PERSON] двічі підтверджувала, що вона знала, та розуміла яку саме угоду вона укладає з [PERSON], так як до укладення спірної угоди, вона вже укладала аналогічний договір зі своєю родичкою. Проте, угода була розірвана у 2002 році, коли з'явився квартирант [PERSON] При укладанні договору дарування 01.12.2004 року з [PERSON], [PERSON] самостійно ходила до нотаріуса, збирала необхідні документи, сплачувала держмито. [PERSON] самостійно давала показання в судовому засіданні про те, що вона добровільно уклала угоду, її показання відображені в рішенні Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.05.2007 року, яке набуло законної сили, і тому ці показання не потребують підтвердження. [PERSON] була самостійною людиною, отримувала пенсію, працювала. Вважає, що відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним на підставі ст. 229 ЦК України. Також посилання позивача на те, що [PERSON] при укладанні договору дарування не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними є помилковими, тому що висновки судово-психіатричних експертиз були засновані на записах невропатолога у медичній карті померлої, які є фіктивними. Крім того, в матеріалах справи мається думка іншого фахівця в області психіатрії - д.м.н., професора [PERSON], яка вважає необґрунтованими висновки судової психіатричної експертизи щодо неадекватності та некритичності [PERSON] під час укладання спірного договору. Також, на думку представника відповідача, [PERSON] є неналежним позивачем у справі, так як лише [PERSON] могла звертатися до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним на підставі ст. 229 ЦК України. Третя особа - представник Шостої Запорізької державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином. До суду остання надала копію спадкової справи та заяву про розгляд справи за її відсутністю, зазначивши, що договір дарування 01.12.2004 року було посвідчено державним нотаріусом [PERSON], яка на даний час є приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу. На виклик суду приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу - [PERSON] 01.04.2014 року суду пояснила, що саме нею було посвідчено договір дарування 01.12.2004 року. На даний час спадкова справа зберігається в архіві Шостої Запорізької державної нотаріальної контори. Перед укладенням договору дарування [PERSON] зверталась до нотаріальної контори для консультації з цього приводу. При посвідченні договору дарування нотаріусом обов'язково роз'яснюються права і обов'язки сторін, сторони попереджаються про наслідки вчинюваних нотаріальних дій. У випадку, якщо хоча б одна із сторін правочину не розуміла значення своїх дій, то нотаріусом повторно роз'яснюються усі наслідки вчинюваного правочину, або взагалі відкладається вчинення нотаріальної дії. При укладанні договору дарування нотаріусу необхідно було надати довідку з Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації щодо права власності, довідку з ПРЕЖО або ЖБК. Якщо договір було посвідчено, то нотаріусом було перевірено усі необхідні документи, наявність відчужень та заборон, дієздатність обох сторін. Вважає, що договір дарування було укладено без порушень і підстави для визнання його недійсним відсутні. У зв'язку з давністю подій, Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про день, місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином, свої інтереси довірила представляти [PERSON], який вважав, що позов обґрунтований і є всі підставі для його задоволення. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57, 58, 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії договору дарування квартири від 01.12.2004 року, [PERSON] (дарувальник), діючи добровільно і перебуваючи у здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій та [PERSON] (обдарована), уклали вказаний договір, відповідно до якого дарувальник подарувала, а обдарована прийняла у дар квартиру, розташованому за адресою: [ADDRESS]. Договір підписаний сторонами та посвідчений державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі № 2-1781 (т. 2, а.с. 20-21). За змістом статей 717, 719, 722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунку. Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6332557 від 27.01.2005 року підтверджено, що право власності на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON] (т.2, а.с. 49). [INFO] року померла [PERSON], про що Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області видано свідоцтво про смерть, серії [NUMBER] від 27.06.2011 року (т.3, а.с. 2). З копії спадкової справи, наданої до суду Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою встановлено, що після померлої [INFO] року [PERSON] до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернувся [PERSON] де зазначив, що він прийняв спадщину шляхом спільного проживання з померлою і з 29.03.2004 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (т.3, а.с. 2, 5) Із матеріалів справи вбачається, що в жовтні 2005 року [PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом про визнання недійсним спірного правочину, посилаючись на те, що вказана угода не відповідала її намірам та була укладена на вкрай невигідних для неї умовах (т.1, а.с. 2). У серпні 2006 року [PERSON] уточнила позовні вимоги і просила суд визнати недійсним договір дарування від 01.12.2004 року з підстав того, що угода була укладена з наміром приховати договір довічного утримання ( Т. 1, а.с. 105-106). Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.05.2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 09.08.2007 року та ухвалою Верховного Суду України від 04.12.2007 року у задоволенні позовних вимог відмовлено (т.1 а.с. 221-222, а.с. 266-268, а.с. 288). У серпні 2008 року [PERSON] звернулась до суду із новим позовом про визнання договору дарування недійсним як такого, що укладений під впливом тяжких для неї обставин; внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення та введення її в оману і фіктивності спірного правочину (т.2, а.с. 5-7). Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.09.2009 року поновлено строк позовної давності, а в іншій частині позовних вимог відмовлено. Ухвалою апеляційного суду м. Запоріжжя від 21.01.2010 року вищевказане рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні недійсним договору дарування квартири - скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд. Тобто, строк позовної давності пропущений [PERSON] поновлено за рішення суду від 18.09.2009 року, яке набуло законної сили 21.01.2010 року, тому зазначене питання не підлягає повторному розгляду. У травні 2010 року [PERSON] уточнила свої позовні вимоги і просила суд визнати договір дарування недійсним з тих підстав, що при укладання угоди вона не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними. Зазначене свідчить про те, що під час розгляду справ з приводу визнання договору дарування недійсним у суді [PERSON] неодноразово були змінені позовні вимоги, а саме: підстави для визнання договору недійсним, внаслідок чого суд приходить до висновку про зловживання позивачем своїх прав. [PERSON] двічі були уточнені позовні вимоги [PERSON], за якими він просив визнати недійсним договір дарування від 01.12.2004 року у зв'язку з тим, що [PERSON] під час укладання договору не усвідомлювала значення своїх дій, ст. 225 ЦК України (т.3, а.с. 92-93) та помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, ст. 229 ЦК України (т.3, а.с. 103-104). Судом розглянуто питання щодо визнання договору дарування недійсним з підстав того, що [PERSON], вчиняючи правочин - договір дарування від 01.12.2004 року, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення (ст. 229 ЦК України). За ст.229 ЦК України для визнання правочину недійсним під впливом помилки істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»№ 9 від 06.11.2009 року роз'яснив, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на житло №1923, видане Відкритим акціонерним товариством «Запоріжприлад» 07.12.1995 р. та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 24.07.1998 р. Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS]. 01.12.2004 року державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори [PERSON] посвідчено договір дарування, за яким [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] [PERSON] (т.1 а.с.46). Позивач [PERSON] просив визнати недійсним договір дарування на підставі статей 229 ЦК України. Стверджував, що перед укладанням договору [PERSON], ввела її в оману стосовно істотних умов договору, обіцяла доглядати за нею та матеріально підтримувати, однак обіцянки не дотрималась. Також, відповідач запевняла, що власником квартири після оформлення спірної угоди буде залишатися не [PERSON], а вона. Між тим, після оформлення договору дарування право власності на спірну квартиру було зареєстроване за [PERSON] Таким чином, вона при укладанні угоди помилялася стосовно прав та обов'язків, вважала, що після укладення договору квартира залишиться у її власності. Вважає, що такий договір на підставі статті 229 ЦІК України необхідно визнати недійсним. Помилці сприяло те, що на момент укладання угоди вона перебувала у депресивному стані у зв'язку зі смертю чоловіка [PERSON], котрий помер [INFO] року, та смертю сина [PERSON], який помер [INFO] року, самотністю через відсутність інших близьких родичів, залежністю на час укладання договору від обдарованої [PERSON], яка обіцяла матеріальну допомогу і догляд. До того ж вона уклала договір під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Між тим, вказані доводи в ході розгляду справи не доведені безспірними, належними та допустимими доказами, спростовуються матеріалами справи. Згідно ст. 5 Закону України «Про нотаріат» саме на нотаріуса законом покладено обов'язок сприяти громадянам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду. Для цього саме нотаріусам надано право посвідчувати договори, а відтоді саме нотаріус посвідчує справжність волі сторін на його укладення. На виконання норм статті 44 Закону України «Про нотаріат» до моменту підписання вищевказаного договору дарування нотаріусом було встановлено дійсність намірів сторін укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, роз'яснено вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору, а також встановлено відсутність у сторін заперечень щодо умов договору. Суд вважав неприйнятним доводи позивача про те, що вона помилялась щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки ці доводи спростовуються матеріалами справи. Запевняючи суд про те, що [PERSON] не розуміла факту переходу права власності до [PERSON], спростовуються показаннями нотаріуса [PERSON], яка пояснила, що роз'яснювала усі правові наслідки зазначеної угоди і навпаки пропонувала [PERSON] укласти договір довічного утримання, на що остання категорично відмовилась. А обіцянка відповідача допомагати [PERSON], зі слів позивача, не може бути доказом того, що [PERSON] мала на меті укладення договору довічного утримання. При цьому, 29.05.2007 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя було розглянуто справу за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: Шоста Запорізька державна нотаріальна контора та [PERSON] про визнання договору дарування не дійсним та відновлення права власності на квартиру і ухвалено рішення, яким у позові відмовлено. В зазначеному рішенні встановлено факт того, що відсутні докази для визнання договору дарування від 01.12.2004 року недійсним на підставі ст. 235 ЦК України та при укладанні спірного правочину державний нотаріус [PERSON] пропонувала [PERSON] укласти договір довічного утримання, але позивач наполягала на укладенні саме спірної угоди (т.1 а.с. 221-222). Зазначене рішення ухвалою Верховного суду України від 04.12.2007 року залишено без змін (т.1 а.с. 288). Посилання [PERSON] на скрутне матеріальне становище [PERSON], її стан здоров'я та відсутність власних нащадків тощо, не є тими істотними умовами для визнання правочину недійсним за заявленими в позові підставами. Крім того, суд звертає увагу на те, що [PERSON] 07.10.1998 року вже укладала договір дарування з [PERSON], за яким подарувала останній квартиру [ADDRESS] (т.2 а.с. 79). Проте, зазначений договір було розірвано на підставі угоди про розірвання договору дарування від 08.12.2001 року де сторонами виступали [PERSON] та [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (т.2 а.с.75). Таким чином, можна дійти висновку, що [PERSON] вже мала досвід укладання договору дарування та умови і підстави для його розірвання. При цьому, ініціатором для розірвання даного договору дарування був саме [PERSON], тому що вже 13.02.2002 року [PERSON] склала заповіт, за яким все її майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, в тому числі і квартиру [ADDRESS] заповідала саме [PERSON] (т.3 а.с.3). Аналізуючи встановлені факти та матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позивачем та його представником не доведено обставини, щодо яких [PERSON] помилилася, будучи стороною правочину на момент його вчинення. Вона не довела, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не знайшли підтвердження і факти введення її в оману при підписанні угоди, а також укладання договору під впливом тяжкої обставини. Таким чином, обставини, на які посилався [PERSON] та його представник не є підставами для визнання правочину недійсним. При цьому, як вбачається зі змісту статті 229 ЦК України, правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо помилилася особа, яка вчинила правочин. Отже, в розумінні ст.229 ЦК України, помилка стосується сторони правочину, і саме сторона правочину має доводити хибне сприйняття обставин правочину, які мають істотне значення. Таким чином, відповідно до ст.229 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним як укладений внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони, що діяла під впливом помилки. Позивач [PERSON] не був стороною правочину, а [PERSON] за життя не ставила питання про його недійсність внаслідок помилки, тому суд вважає, що звернення [PERSON] з позовом про визнання договору дарування недійсним, з підстав ст.229 ЦК України є порушенням і тим паче не підлягає задоволенню. Крім того, враховуючи, що [PERSON] посилався у своїй уточненій позовній заяві від 01.03.2013 року (остання редакція позову), що [PERSON] під час укладення спірного договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ним, судом було також розглянуто питання щодо визнання договору дарування недійсним з підстав того, що [PERSON] на момент укладання договору дарування від 01.12.2004 року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ст. 225 ЦК України). По справі було призначено дві судово-психіатричні експертизи за висновками, яких «[PERSON], [INFO], на момент підписання договору дарування від 01.12.2004г. виявляла легкий когнітивний розлад, внаслідок органічного ураження головного мозку, судинного ґенезу (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, дисциркулярна енцефалопатія). В силу чого вона не в повній мірі розуміла значення своїх дій і могла керувати ними (висновок № 369 від 02.06.2011 року - Т. 2 , а.с. 214-224; висновок № 853 від 15.11.2012 року - т. 3 а.с. 70-79). Відповідно до пенсійного посвідчення [NUMBER], виданого 03.03.1959 року Сталінським РСО [PERSON] була призначено пенсію, як інваліду праці 2 групи (Т. 2 а.с.24). Згідно інформації № 3938 від 08.10.2014 року, наданої на запит суду начальником Управління праці та соціального захисту населення по Комунарському району [PERSON], відповідно до номенклатури справ управління, затвердженої протоколом засідання експертної комісії архівного відділу Запорізької міської ради від 04.11.2013 року № 11, архівна справа [PERSON], [INFO] не зберіганні не знаходиться (Т. 5 а.с. 2). Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просив визнати недійсним зазначений правочин з підстав вчинення його в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, без вільного її волевиявлення і під впливом тяжких для неї обставин на вкрай невигідних умовах. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За правилами ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба і т. ін.), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах. Крім того, необхідно довести факт збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Позивачем не надано доказу збігу тяжких обставин, при цьому, зазначено, що [PERSON] отримувала пенсію, додатково працювала прибиральницею (не офіційно), самостійно сплачувала комунальні послуги, самостійно купувала собі продукти харчування. Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені. Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними. Розгляд вимог про визнання договору дарування недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення спірного договору дарувальник не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року правила ст.225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. З висновків судово-психіатричних експертиз вбачається, що [PERSON] не в повній мірі розуміла значення своїх дій і могла керувати ними, проте зазначені висновки не є категоричними, тому вирішувати питання за наявності цих доказів недоцільно. Крім того, висновки зазначених експертиз ґрунтувались на записах в медичних амбулаторних картках [PERSON] При цьому, на запит суду з Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 6» надійшла відповідь № 890/02-6 від 27.08.2014 року, про те, що [PERSON] згідно записам у її амбулаторній картці, лікарем невропатологом КУ «Міська поліклініка імені 8 Марта» на протязі 2004 року не оглядалась. Записи огляду хворої у амбулаторній картці від 22.04.2004 року та 05.08.2004 року зроблені лікарем, який не є працівником КУ «Міська поліклініка імені 8 Марта» (т.4 а.с.206). Крім того, в матеріалах справи є лист головного лікаря КУ «Міська поліклініка імені 8 Марта» [PERSON] № 01-12/20 від 16.01.2006 року, в якому зазначено, що [PERSON] обслуговується в лікарні з 1971 року, стоїть на обліку у дільничного терапевта. За період з 2004 року по 2005 рік оглядалась тільки дільничним терапевтом [PERSON]. Згідно записам в амбулаторній картці вузькими спеціалістами в період з 2004 року по 2005 рік не оглядалась, до групи тяжко хворих не відноситься, обслуговує себе самостійно (а.с. Т. 1 а.с. 97). Також, щодо наявності фіктивних записів у амбулаторній карті [PERSON] відповідач зверталась до прокуратури Комунарського району м. Запоріжжя з заявами про проведення перевірки по факту надання [PERSON] амбулаторної картки з ознаками підробки. За даними зверненнями винесені постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 15.08.2011 року та від 06.01.2012 року з підстав того, що зазначений спір повинен вирішуватись в порядку цивільного судочинства (відмовний матеріал № 4645 від 15.08.2011 року, зареєстрований в ЖРЗПЗ № 5876/2 від 09.08.2011 року; відмовний матеріал № 150 від 06.01.2012 року, зареєстрований в ЖРЗПЗ № 15128 від 29.12.2011 року). Отже, на підставі зібраних даних, суд не приймає до уваги як належні та допустимі докази записи огляду [PERSON] у амбулаторній картці від 22.04.2004 року та 05.08.2004 року. Представником позивача у судовому засіданні 14.10.2014 року було заявлено клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 14.10.2014 року у задоволенні зазначеного клопотання було відмовлено за наступними підставами. Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Згідно актів № 369 від 02.06.2011 року та № 853 від 15.11.2012 року висновки експертизи є обґрунтованими, не мають суперечностей та не викликають сумнівів у їх правильності. Наказом № 53/5 від 08.10.1998 року Міністерства юстиції України затверджено Інструкцію про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень. Вимоги до проведення та висновку судово-психіатричної експертизи встановлено Порядком проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України №397 від 08.10.2001 року. Відповідно до п. 31 вказаного Порядку, по закінченні експертизи складається акт експертизи, що містить вступну, досліджувальну, мотивувальну частини і висновок. Зважаючи на викладені норми, [PERSON] № 369 від 02.06.2011 року та № 853 від 15.11.2012 року відповідають процесуальним нормам, що регламентують порядок проведення експертиз. Враховуючи, що підставою для визнання недійсним договору дарування є помилка [PERSON], визначення психічного стану [PERSON] - особи, яка вчинила правочин, вимоги ст. 229 ЦК України не передбачають. Суд також враховує, що висновок про тимчасову недієздатність сторони правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у такій справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. При цьому, допустимих безспірних доказів на підтвердження абсолютної неспроможності [PERSON] розуміти значення своїх дій і керувати ними на час оформлення спірних правочинів позивачем і його представником суду не надано, амбулаторна карта [PERSON] не містить достовірних даних про її психічний стан на час оформлення спірного правочину, а висновки судово-психіатричних експертиз свідчить про те, що позивач не в повній мірі розуміла значення своїх дій і могла керувати ними, що саме по собі не є достатньою підставою для визнання складеного в такому стані договору дарування недійсним із підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України. Всі перелічені докази підтверджують, що [PERSON] на час укладання договору дарування квартири усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Незважаючи на те, що у позивача виник з спір з приводу права власності з [PERSON], [PERSON] 11.09.2013 року звернувся до суду із позовом до Запорізької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. 10.10.2013 року по справі Комунарським районним судом м. Запоріжжя було ухвалено заочне рішення, яким за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. Рішення набуло законної сили, внаслідок чого [PERSON] зареєстрував зазначене право власності (цивільна справа № 333/7194/13-ц). 16.12.2013 року [PERSON] розпорядився спірною квартирою та уклав з [PERSON] договір міни, за яким [PERSON] поміняв належну йому на праві приватної власності квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] на належну [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності 16 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (т. 4 а.с. 48-49). В зв'язку з тим, що судом встановлено факт відчуження спірної квартири у період розгляду справи, та за клопотанням відповідача ухвалою суду від 21.02.2014 року було накладено арешт на спірну квартиру (т.4 а.с. 27). Ухвалами Апеляційного суду Запорізької області від 01.04.2014 року та 22.07.2014 року ухвала про забезпечення позову від 21.02.2014 року залишена без змін. На підставі ст. 151 ЦПК України судом були вжиті заходи щодо забезпечення позову для уникнення можливості щодо ускладнення чи неможливості виконати рішення суду. Судове рішення - це висновок суду як акт судового права, в якому застосовуються норми матеріального та процесуального права при вирішенні судом цивільних справ. Згідно ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Судом розглянуто справу предметом позову, якого є спірна квартира, тому скасування заходів забезпечення позову - шляхом зняття арешту з зазначеної квартири при ухваленні рішення суду є недоцільним з метою недопустимості подальшого розпорядження [PERSON] зазначеним майном. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed