Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 30000,00 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач взяв у нього в борг 30 000,00 грн до 09.01.2021 року, які зобов`язався повертати по 5 000,00 грн щомісячно, починаючи з 09.08.2020 року, що підтверджується розпискою від 09.08.2020 року. Однак до цього часу кошти так і не повернув. Ухвалою від 05.02.2021 року справа прийнята до розгляду та провадження у ній відкрито. Від представника позивача до суду надійшла заява, згідно якої він підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив розглянути справу без його участі (а.с.26). Від відповідача в судове засідання надійшла заява про визнання позову та розгляду справи без його участі (а.с.28). Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 2 ст. 43 ЦПК України сторони зобов`язані добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує сторін належним чином користуватися своїми процесуальними правами та виконувати свої процесуальні обов`язки. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення і послався, щодо тривалості розгляду даної справи, яка пов`язана з поведінкою відповідача, спираючись на справу «Писатюк проти України», в якій Європейський суд з прав людини зазначив, що «розумність тривалості провадження має оцінюватись в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета розгляду для заявника». Судом встановлено, що 09 серпня 2020 року позивач дав у позику відповідачу [PERSON] грошову суму в розмірі 30000,00 грн. На підтвердження отримання позики [PERSON] власноручно склав письмову розписку, в якій зазначив, що взяв у позивача в борг до 09 січня 2021 року грошові кошти в розмірі 30000,00 грн, які зобов`язався повертати по 5 000,00 грн щомісячно, починаючи з 09 серпня 2020 року (а.с.27). Належним чином написана розписка є доказом передання грошей позивачем [PERSON] відповідачу [PERSON] (а.с.27). Грошові кошти позивач передав відповідачу в повному обсязі. Проте, взяті на себе зобов`язання [PERSON] не виконав. Доказів того, що останній повернув зазначений борг позивачу, матеріали справи не містять. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 ЦК України). Стаття 1046 ЦК України визначає договір позики як договір, за яким одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (частина 1 статті 1047 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тобто, якщо за договором позики передано грошові кошти, то повертаються також грошові кошти у такій самій сумі. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до положень ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких доказів, які б спростовували позицію позивача відповідачем суду не надано. Враховуючи вищевикладене, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення з відповідача суми неповерненої позики в розмірі 30000,00 грн. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved