Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до суду до Публічного акціонерного товариства «Херсонський комбінат хлібопродуктів» з вимогами про скасування наказу № 14-к від 24.03.2014 року про звільнення його з посади технічного директора - першого заступника голови правління Публічного акціонерного товариства «Херсонський комбінат хлібопродуктів» на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин, про поновлення на роботі на вказаній посаді та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25.03.2014 року по 22.04.2014 року в сумі 15779,72 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що при звільненні позивача були істотно порушені вимоги законодавства. У зв'язку з чим позивач вважає, що його звільнили неправомірно, що змусило його звернутись до суду за захистом. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала з підстав необґрунтованості та безпідставності, надала суду свої письмові заперечення проти позову. Заслухавши учасників процесу, з'ясувавши обставини справи, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з урахування наступного. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірванні власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше 3 годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно вимог ч.ч.1 та 7 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу, первинної профспілкової організації, членом якої є представник. Рішення про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без відповідної згоди. Частинами 1 та 2 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Судом встановлено, що згідно наказу № 14-к від 24.03.2014 року [PERSON] звільнено з посади технічного директора - першого заступника голови правління Публічного акціонерного товариства «Херсонський комбінат хлібопродуктів» на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин 20.02.2014 року та 21.02.2014 року. Звільнення позивача відбулося за наступних обставин. За поясненнями позивача та його представника, які підтверджуються матеріалами справи, 19.02.2014 року наприкінці робочого дня позивачу стало зле, в нього був сильний головний біль та він був змушений приймати ліки. 20.02.2014 року о 7 год. 38 хв. ранку позивач зателефонував голові правління та попередив, що захворів, не зможе приступити до роботи та має намір звертатися до лікарні за медичною допомогою. Керівник виразив співчуття та побажав скорішого одужання. 20.02.2014 року позивач звернувся до поліклініку УМВС України в Херсонській області за медичною допомогою, де був оглянутий лікарем, встановлено діагноз його хвороби, призначено лікування та проведені процедури. Лікарем було рекомендовано прийти до лікарні 21.02.2014 року для продовження лікування. Допитана в якості свідка за клопотання представника відповідача лікар [PERSON] повідомила суду, що [PERSON] дійсно 20.02.2014 року звертався до поліклініки УМВС України в Херсонській області за медичною допомогою, за результатами огляду йому було встановлено діагноз хвороби та рекомендовано прийти наступного дня. Листок непрацездатності не оформлювався, бо такого питання [PERSON] не ставив. Пізніше він звернувся з проханням надати довідку про відвідування лікаря, яку було надано через 7-10 днів після звернення та огляду. Згідно довідки лікаря [PERSON] та відповіді начальника лікарні УМВС України в Херсонській області від 14.03.2014 року позивач звертався до лікаря за медичною допомогою 20.02.2014 року та 21.02.2014 року. Відповідно до Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13.11.2001 року № 455, зазначені письмові докази не засвідчують тимчасову непрацездатність, однак підтверджують факт хвороби позивача та його звернення до лікаря. За поясненнями позивача питання про оформлення непрацездатності 20.02.2014 року та 21.02.2014 року ним не ставилось, оскільки, враховуючи довірительний характер відносин між ним та головою правління, а також практику ділових відносин, що склалася на підприємстві, вважав, що він не має потреби в цьому. 19.03.2014 року голова правління ПАТ «Херсонський комбінат хлібопродуктів» звернувся з поданням до виборного органу первинної профспілкової організації про надання згоди на звільнення [PERSON] за прогули без поважних причин. 24.03.2014 року об'єднаний профспілковий комітет ПАТ «Херсонський комбінат хлібопродуктів» розглянув за участі позивача подання та відмовив в наданні згоди на його звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Рішення профспілкового комітету оформлено протоколом № 42 від 24.03.2014 року, в якому відображено хід засідання, міркування та виступи головуючого та членів профкому, мотиви прийнятого рішення. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] (голова профспілкового комітету) та [PERSON] (член профспілкового комітету) пояснили суду, що профспілковий комітет відмовив в наданні згоди на звільнення після дослідження наданих роботодавцем документів (подання про надання згоди на звільнення, медична довідка, службова записка [PERSON] від 28.02.2014 року, його письмові пояснення від 11.03.2014 року), заслуховування пояснень [PERSON] та тривалого обговорення цих питань. Обґрунтуванням відмови в надані згоди на звільнення було те, що [PERSON] обіймав посаду з 2003 року, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, має виключно позитивну характеристику, користується авторитетом в колективі та згідно медичної довідки хворів 20.02.2014 року та 21.02.2014 року. В своїх запереченнях представник відповідача посилається на положення ч. 7 ст. 43 КЗпП України і стверджує, що рішення профспілкового комітету було необґрунтованим, у зв'язку з чим позивача звільнено без відповідної згоди. Однак доводи представника відповідача спростовуються показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] та самим протоколом № 42 від 24.03.2014 року, долученим до матеріалів справи. Відповідно до положень Статуту ПАТ «Херсонський комбінат хлібопродуктів» до виключної компетенції наглядової ради товариства віднесено: обрання та припинення повноважень голови і членів правління (п. 10.4.8); обрання та припинення повноважень голови і членів інших органів товариства (п. 10.4.11); прийняття рішення про притягнення до відповідальності посадових осіб органів товариства (п. 10.4.33). На момент звільнення позивач займав посаду технічного директора - першого заступника голови правління, входив до складу правління товариства. Суд вважає, що при звільненні [PERSON] було порушено процедуру, встановлену статутними документами відповідача, оскільки його звільнено на підставі наказу голови правління без відповідного рішення наглядової ради. При цьому суд критично оцінює протокол засідання наглядової ради товариства № 04 від 24.03.2014 року, який був отриманий судом через канцелярію суду 08.05.2014 року та долучений до матеріалів справи в судовому засіданні 22.05.2014 року. Ані в письмових запереченнях представника відповідача від 05.05.2014 року, ані в судовому засіданні 07.05.2014 року (до відповідних тверджень представника позивача), ані в інших письмових доказах долучених до матеріалів справи 07.05.2014 року не йде мова про існування рішення наглядової ради про звільнення [PERSON] з посади. Представник відповідача згадала про існування вказаного протоколу після висловлення доводів представником позивача. Крім того, зміст листа голови правління на адресу наглядової ради (щодо надання згоди) і протокол засідання наглядової ради мають суперечності, зокрема, в протоколі йдеться про медичну довідку, яка на адресу наглядової ради згідно листа не направлялась, будь-яких інших документів, які б підтверджували направлення довідки до наглядової ради, до матеріалів справи не долучено. Також судом з'ясовано, що наглядова рада товариства перебуває в м. Ростові Російської Федерації, протокол оформлено в м. Херсоні та містить копії підписів голови та секретаря наглядової ради, оригінал протоколу для огляду суду не надано, як не і надано будь-яких супровідних документів, які б свідчили про переправлення протоколу до м. Херсона. Таким чином, враховуючи те, що позивача звільнено з посади без згоди профспілкового комітету, з порушенням спеціальної процедури (без рішення наглядової ради) без врахування факту його хвороби 20.02.2014 року та 21.02.2014 року, суд вважає, що позивача звільнено із займаної посади без законних підстав. Отже, позові вимоги в частині поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими. Разом з тим, позивачем заявлено вимоги про скасування наказу про звільнення, однак скасування наказу не відповідає способам захисту, визначеним ч.ч. 1 та 2 ст. 236 КЗпП України (поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку), тому в задоволенні позову в цій частині слід від мотиви. Визначаючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходив з того, що позивачем вказано період стягнення середнього заробітку з 25.03.2014 року по 22.04.2014 року, який він в ході розгляду справи не уточнював. Відповідно до довідки, наданої відповідачем, заробітна плата позивача за січень та лютий 2014 року склала 27125,75 грн. (дані за березень 2014 року в матеріалах справи відсутні, судом взято для розрахунку наявні в матеріалах справи дані за січень та лютий 2014 року). Судом встановлено, що в січні 2014 року 21 робочий день, а в лютому 2014 року - 20 (2 з яких позивач був відсутній на робочому місці), тобто суд визначає, що в січні та лютому 2014 року позивачем було відпрацьовано 39 робочих днів (21 +18). Середньоденний заробіток позивача складає 695,53 грн./день (27125,75 / 39). Кількість робочих днів, за які згідно позовної заяви позивач просить стягнути середній заробіток, з 25.03.2014 року по 22.04.2014 року складає 21. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.03.2014 року по 22.04.2014 року складає 14606,13 грн. (695,53 грн./день * 21 день). Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України у зв'язку зі звільненням позивача від сплати судового збору з відповідача в дохід держави слід стягнути судові витрати, які складаються з судового збору за майнові та немайнові вимоги в розмірі 487,2 грн.

Outcome: partial