Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом з даним позовом, мотивуючи вимоги наступним. 05.12.2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, у відповідності до якого позивач передав відповідачу 3000 доларів США. Грошові кошти були передані в момент підписання договору позики. Станом на 18.09.2020 р. [PERSON] повернуто позивачу 570 доларів США. Отже, відповідач має сплатити [PERSON] суму позики в розмірі 2430 доларів США, що станом на 18 вересня 2020 року еквівалентно за курсом НБУ становить 68307грн. 30 коп. Позивач неодноразово намагався вирішити спір у досудовому порядку шляхом направлення на адресу [PERSON] вимоги з проханням повернути суму боргу, але безрезультатно. Таким чином, позивач просить стягнути на його користь суму боргу у розмірі 68307,30 коп. та понесені судові витрати. На виконання вимог ст. 31 ЦПК України, суддею Миронівського районного суду Київської області, 14.01.2021 року постановлено ухвалу про передачу справи для розгляду за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. 19.07. 2021 року відкрито провадження у даній справі, відповідно до положень ст. ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 16.11.2021 р. здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін в розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, в заяві зазначив про слухання справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки в судове засідання не повідомив. Заяв та клопотань від нього в адресу суду не надходило. Також відповідачем не було подано у встановленому законом порядку відзиву на позов. Дослідивши матеріали справи, надавши наявним доказам відповідну оцінку, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.12.2018 р. між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики грошових коштів за умовами якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 3000 доларів США, а позичальник зобов`язуються повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених договором. Відповідно до п.1.1 договору, позикодавець передає у власність позичальнику власні грошові кошти в розмірі 3000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму позики у такій же валюті. Як вбачається з п.п. 2.1., 2.2, 2.3 договору, позикодавець надає позику одночасно з підписанням договору, позика надається в готівковій формі, позикодавець передає всю позику одноразово. Відповідно до п. 3.1. договору, позичальник зобов`язаний повернути позику протягом строку, установленого вимогою позикодавця, який не може бути меншим ніж три банківських робочих днів із дня направлення позичальнику відповідного повідомлення рекомендованим (чи цінним) листом на адресу, зазначену в договорі, або врученням повідомлення під розписку. В силу ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною другою ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс 14 зазначено, щовідповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Як свідчать матеріали справи, відповідно до договору позики від 05.11.2018 року [PERSON] взяв в борг грошові кошти в сумі 3000 доларів США, які зобов`язався повернути в строк, який не може бути меншим ніж три банківських робочих днів із дня направлення позичальнику позикодавцем відповідного повідомлення рекомендованим листом. На виконання умов договору, [PERSON] частково повернуто суму боргу в розмірі 570 доларів США., що підтверджується розпискою від 10.07.2019 р., копія якої долучена до матеріалів справи. 16.07.2020 року, 11.08.2020 р. позивач направляв на адресу [PERSON] вимоги про повернення боргу у розмірі 2430 доларів США, що станом на 18.09.2020 р. становить 68307 грн. 30 коп. (за курсом НБУ), які залишені останнім без відповіді. Доказів зворотного під час розгляду справи отриммано не було. Отже, взяті на себе зобов`язання за договором позики відповідач [PERSON] у встановлений договором строк не виконав та борг не повернув. Зважаючи на вищенаведене, беручи до уваги відсутність підстав вважати, що отримані від позивача грошові кошти повернуті останньому позичальником, суд приходить до висновку щодо задоволення вимог [PERSON] про стягнення суми боргу у розмірі зазначеному в позові - 68307,30 грн. (курс НБУ на день звернення до суду 28, 1127 грн./дол. США: 2430,00 х 28,1127). Вирішуючи питання про розподіл судового збору суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved