Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом у якому просив визнати [PERSON] , неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач мотивує тим, що він являється власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані його колишня дружина [PERSON] , його неповнолітній син [PERSON] та неповнолітній син [PERSON] . [PERSON] . Позивач вказує, що спільне життя з відповідачкою не склалося та на даний час шлюб між ними розірвано. Зазначає, що відповідачка у квартирі не проживає з 20.06.2013 року, натомість комунальні платежі нараховуються виходячи із чисельності зареєстрованих осіб. Жодних перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачці не чинилося, проте вона з власної ініціативи зібрала речі та виїхала з квартири. Позивач вказує, що у зв`язку із реєстрацією відповідачки у квартирі він позбавлений можливості вільно розпоряджатися та користуватися належним йому майном, оформити субсидію. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.11.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання (а.с. 19, 20). 16 січня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу якою змінено прізвище відповідача [PERSON] на прізвище « [PERSON] » (а.с. 45-47). Відповідачці був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Відзив на позов відповідачкою у визначений термін не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] підтримав позов та викладені у ньому обставини. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Представником третьої особи до суду подано заяву в якій просить провести розгляд справи у відсутності їх представника, вказала, що проти позовних вимог заперечує та просить ухвалити рішення з урахуванням найкращих інтересів дітей. Протокольною ухвалою суду від 19.02.2020 року з урахуванням думки представника позивача вирішено провести розгляд справи у відсутності відповідачки та ухвалити у справі заочне рішення, відповідно положень ст. ст. 280, 281 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач являється власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 19.09.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Долговою З.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2у-1720 (а.с. 9-9 зв.). Згідно ст. 150 Житлового кодексу України власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. Як убачається із довідки про склад сім`ї та реєстрації № 1976 від 28.12.2016 року виданої КП «Центр комунального сервісу», у квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] , відповідачка [PERSON] , малолітній син позивача [PERSON] , [INFO] та малолітній син відповідачки [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Позивач серед іншого посилається на норму частини 2 ст. 405 ЦК України, відповідно якої член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підтвердження позовних вимог щодо непроживання відповідачки та малолітніх дітей у спірному житловому приміщенні позивачем надано акт від 15.12.2016 року, підписаний мешканцями будинку [ADDRESS] , посвідчений начальником ЖЕД-409, у якому зазначено, що у квартирі № 100 вказаного будинку відповідачка та її малолітні діти [PERSON] і [PERSON] не проживають з липня 2013 року (а.с. 33). Також надано акт від 13.01.2020 року складений представником позивача адвокатом Решнюком А.В. та підписаний мешканцями будинку [ADDRESS] , зі змісту якого убачається, що [PERSON] та її малолітні діти [PERSON] і [PERSON] не проживають з червня 2013 року (а.с. 32). Враховуючи наведені приписи ч. 2 ст. 405 ЦК України, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, саме підстави щодо поважності причин не проживання для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, підлягають доказуванню позивачем та дослідженню судом. Судом з`ясовано, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.12.2011 року, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.02.2014 року (а.с. 10-10 зв.). Зі змісту вказаного рішення також убачається, що від шлюбу позивач та відповідачка мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Враховуючи, що малолітній [PERSON] , [INFO] , є рідним сином позивача [PERSON] , дитина має право на користування квартирою за адресою своєї реєстрації [ADDRESS] нарівні з позивачем. Як задекларовано у ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Декларацією прав дитини (ст. 4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст. 3 Конвенції про права дитини зобов`язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Нормами частини 4 ст. 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Отже, дитина [PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі, оскільки є сином позивача, судом не встановлено обставин щодо визначення місця проживання відповідача [PERSON] , хлопчик, враховуючи його вік, не може надавати суду пояснення і висловлювати свою думку з приводу обирання місця проживання, доказів щодо забезпечення дитини іншим придатним для проживання житлом позивач суду не надав, тому суд вважає, що малолітній відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі з поважних причин, у зв`язку з чим позов в частині вимог щодо [PERSON] задоволенню не підлягає. Вирішуючи спір в частині вимог до відповідачки [PERSON] та її сина [PERSON] , [INFO] , суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. При цьому відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Отже, за вищевикладених обставин судом встановлено, що відповідачка [PERSON] та її дитина [PERSON] більше року без поважних причин постійно не проживають у спірній квартирі, будь які домовленості між сторонами з приводу користування житловим приміщенням відсутні, оплату житлово-комунальних послуг [PERSON] не здійснює, у зв`язку з чим позивачу, який є власником квартири [ADDRESS] , відповідачка чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенням, позивач не може належним чином користуватися та розпоряджатися вказаною квартирою, несе за відповідачку майнові витрати по утриманню житла, а тому позов про визнання [PERSON] та її сина [PERSON] такими, що втратили право на користування зазначеною квартирою підлягає задоволенню, так як знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. В силу положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: partial