Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі договору дарування від 19 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам'янець-Подільського районного нотаріального округу Назарук Н.В., запис в реєстрі № 297, [PERSON] являється власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями [ADDRESS]. Згідно довідки виконавчого комітету сільської ради № 554 та № 555 від 29 березня 2017 року в будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] в спірному житловому будинку зареєстрований з 05.08.1985 року зі згоди батька, який був попереднім власником зазначеного будинку, але фактично з 1991 року не проживає за місцем реєстрації, а фактично переїхав проживати на інше місце проживання за іншою адресою [ADDRESS]. Враховуючи, що [PERSON] не є членом його сімї, спільного господарство не ведуть, на утриманні позивача він не перебуває, реєстрація місця проживання за вказаною адресою здійснена за згоди попереднього власника, реєстрація відповідача є перешкодою у оформленні субсидії, вільного розпорядження своїм майном, а тому після набуття права власності на спірний будинок право власності позивача має бути захищено шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування цим житловим будинком. Просить усунути перешкоди [PERSON] у здійсненні права власності на житловий будинок [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив права користування цим житловим будинком. [PERSON] звернувся з зустрічним позовом до [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсною угоди, свідоцтва про право на спадщину за законом, договору дарування та визнання права власності на 1/6 частину будинковолодіння. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він з народження проживав в спірному будинку, який належав батькам, а з 05.08.1985 року в цьому будинку зареєстровано його місце проживання. [INFO] батько [PERSON] помер. Спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] були мати [PERSON], його брат [PERSON] та він, оскільки всі були зареєстровані в будинку, спільно поховали батька, після смерті батька користувались його майном, і тим самим вступили у володіння та управління спадковим майном. Мати та брат отримали свідоцтво про право на спадщину після смерті батька, він не звернувся,вважав, що разом з матірю та братом зроблять це спільно. Після смерті батька мати та брат розподілили між собою спадкове майно, а саме [PERSON] перейшов у власність житловий будинок з відповідними будівлями за [ADDRESS], а [PERSON] автомобіль марки ВАЗ 21063-25, 1983 року випуску, державний номер [NUMBER]. Вважає, що свідоцтва про право на спадщину за законом та договорі про розподіл спадкового майна між спадкоємцями порушують його права, оскільки розподіл спадщини відбувся без врахування його права на спадщину, оскільки спадщина належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини і відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не є підставою для позбавлення його права на спадкове майно, що фактично вчинили мати та брат. Оскільки відповідачі заперечують прийняття ним спадщини, просить встановити факт, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті батька [PERSON], визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 серпня 1998 року, посвідчене Любченко Л.В. в.о. зав. Першої Кам'янець-Подільської державної нотаріальної контори; визнати недійсною угоду від 18 серпня 1998 року, посвідчену Любченко Л.В. в.о. зав. Першої Кам'янець-Подільської державної нотаріальної контори; визнати недійсним договір дарування від 19 серпня 2016 року житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями по [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину зазначеного будинковолодіння. В суді позивач [PERSON] та його представник позов підтримали, просять задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечили з тих підстав, що відповідачем не доведений факт прийняття ним спадщини після смерті батька, оскільки відповідач хоча був зареєстрований за адресою спадкового майна, однак не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, просять в задоволенні зустрічного позову відмовити. В суді представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON], зустрічний позов підтримала з мотивів, наведених в позовній заяві, проти первісного позову заперечила, просить в його задоволенні відмовити, оскільки [PERSON] є спадкоємцем майна після смерті батька [PERSON] і має право на частину спадкового майна, а тому не може бути позбавлений права власності на належне йому майно. В суді відповідач [PERSON] позов не визнала, заперечила проти його задоволення, пояснила, що після смерті чоловіка нею опікується син [PERSON] з сімєю. [PERSON] не приїздив додому 10 років, не спілкується з нею, не допомагає. Після смерті батька [PERSON] періодично приїздив додому, допомагав, а потім перестав. Деякий час назад хотіла виписати [PERSON], але він заперечив. Просить відмовити в задоволенні зустрічного позову. Ухвалою Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 25.07.2017 року позови [PERSON] та [PERSON]. об'єднані в одне провадження. Суд, заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи в повному обсязі, встановив наступне. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] від 13 травня 1995 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на домоволодіння, яке складається з одного житлового будинку, розташованого в [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом право власності на домоволодіння від 23 жовтня 1987 року, виданого на підставі рішення виконкому Кам'янець-Подільської районного ради № 214 від 27 серпня 1987 року, та автомобіль ВАЗ 21063-25 держномер [NUMBER], 1983 року випуску. Згідно свідоцтва про одруження [NUMBER] від 23.07.1998 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 25.10.1952 року, про що вчинений актовий запис № 6. Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] від 18.05.1960 року [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON]. Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON]. Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст. 525 ЦК УРСР). Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст. 17 Цього Кодексу) а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. (ст. 526 ЦК УРСР). Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст. 527 ЦК УРСР). Не мають права стати спадкоємцями ні за законом, ні за заповітом особи, які навмисно позбавили життя спадкодавця або кого-небудь з спадкоємців або зробили замах на їх життя. Не мають права стати спадкоємцями за законом батьки після дітей, у відношенні яких вони позбавлені батьківських прав і не були поновлені в цих правах на момент відкриття спадщини, а також батьки і повнолітні діти, що злісно ухилялися від виконання покладених на них в силу закону обов'язків по утриманню спадкодавця, якщо ці обставини підтверджені в судовому порядку(ст. 528 ЦК УРСР). При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю (ст. 529 ЦК УРСР). Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.(ст. 548 ЦК УРСР). Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.(ст. 549 ЦК УРСР). Згідно ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). [PERSON] помер [INFO]. Після його смерті відкрита спадкова справа № 562/98 р. 18 серпня 1998 року [PERSON] звернувся із заявою в Першу Кам'янець-Подільську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, яка складється з житлового будинку з відповідними надвірними будівлями, що знаходиться в с.Устя, Кам'янець-Подільського району та автомобіля марки ВАЗ 21063 державний номерний знак [NUMBER]. В своїй заяві [PERSON] повідомив, що інших спадкоємців немає. Згідно довідки № 890 від 03.08.1998 року, виданої Устянською сільською радою, після смерті [PERSON] в управління спадковим майном вступили його дружина [PERSON] і син [PERSON], які проживали в житловому будинку до дня смерті, в даний час проживають і прописані. 18 серпня 1998 року державним нотаріусом Першої Кам'янець-Подільської державної нотроаіальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцями майна [PERSON], який помер [INFO], - житлового будинку з відповідними надвірними будівлями за [ADDRESS], є [PERSON], [PERSON]. 18 серпня 1998 року державним нотаріусом Першої Кам'янець-Подільської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцями майна [PERSON], який помер [INFO], - автомобіля марки ВАЗ 21063-25 1983 року випуску, двигун № [NUMBER] державний номерний знак [NUMBER], технічний паспорт [NUMBER], є [PERSON], [PERSON]. 18 серпня 1998 року між спадкоємцями укладена угода про розподіл спадкового майна, згідно якої у власність [PERSON] переходить автомобіль марки ВАЗ 21063-25 д.н.з [NUMBER], у власність [PERSON] - житловий будинок з відповідними надвірними будівлями за [ADDRESS]. 19 серпня 2016 року [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Кам'янець-Подільського районного нотаріального округу Назарук Н.В., подарувала спірний житловий будинок [PERSON]. Згідно довідки № 554 від 29.03.2017 р., виданої Устянською сільською радою, [PERSON], [INFO], зареєстрований в [ADDRESS] з 05.08.1985 року. Згідно довідки № 555 від 29.03.2017 р., виданої Устянською сільською радою, разом з [PERSON] по [ADDRESS] зареєстровані брат [PERSON], мати [PERSON] Згідно зі статтями 548, 549 ЦК Української РСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини слід розуміти волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалась і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом із спадкодавцем. Згідно довідки № 2706 від 21.12.2017 р., виданої Слобідко-Кульчиєвецькою сільською радою, [PERSON] вступив в управління спадковим майном, приймав участь у похованні батька [PERSON], спільно зі своєю матірю [PERSON] доглядав за будинком, обробляв земельну ділянку. В судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що є рідним племінником [PERSON] і [PERSON]. Похованням діда займались його дружина та діти. Після смерті діда в його будинку залишились проживати баба та [PERSON]. Його мати та [PERSON] приїздили до бабусі, робили ремонт в будинку, обробляли земельну ділянку діда. Памятає що [PERSON] обробляв земельну ділянку, яка належала діду, в 1998 - 2001 рр. В судовому засіданні свідок [PERSON], показала, що є дружиною [PERSON]. Похованням батька займався [PERSON], гроші на поховання дала [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] був присутній на похованні батька. Після смерті батька [PERSON] ще рік приїздив до матері, користувався земельною ділянкою батьків, саджав та збирав врожай для власних потреб, матері не допомагав. Ремонт в будинку робила вона з чоловіком, [PERSON] в ремонті будинку участі не приймав. В судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що довідку № 2706 від 21.12.2017 р., виданої Слобідко-Кульчиєвецькою сільською радою, склала секретар сільської ради, а він підписав. Про обставини, викладені в довідці, знає зі слів [PERSON] В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що проживає по сусідству з сімєю Верстюк в с. Устя. [PERSON] приймав участь у похованні батька, обробляв земельну ділянку, яка належала батькові, періодично приїздив до матері. Не один раз бачила його працюючим на земельній ділянці. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала , що [PERSON] проживав разом з батьками. Після смерті батька [PERSON] рідко навідувався до матері. Факт реєстрації [PERSON] за адресою [ADDRESS] підтверджений належними та допустимими доказами і сторонами під сумнів не ставиться і свідчить про прийняття ним спадщини після смерті батька [PERSON], який помер [INFO], тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Якщо позивач у шестимісячний строк вступив у управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному із них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Так як свідоцтвом про право на спадщину та угодою про розподіл спадкового майна охоплюється частина майна на яку [PERSON] має право як спадкоємець майна [PERSON], його право на частину спадкового майна заперечується іншими спадкоємцями, суд вважає, що свідоцтво про право на спадщину від 18 серпня 1998 року, та угоду про розподіл спадкового майна від 18 серпня 1998 року слід визнати недійсними, а позовні вимоги в цій частині задовольнити. Суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 19 серпня 2016 року житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями по [ADDRESS] та визнання права власності на 1/6 частину спадкового будинковолодіння не підлягають задоволенню з наступних підстав. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 цього Кодексу). Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок. У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Позивачем не обґрунтовано і не підтверджено належними та допустимим доказами зміст протиправної дії сторін договору, що оспорюється, та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів позивача внаслідок вчинення такого правочину. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам'яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. В пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином відсутність у [PERSON] свідоцтва про право власності на спадкове майно не свідчить про те, що таке право в нього не виникло. Відсутність відповідача [PERSON] за місцем реєстрації не свідчить про його відмову від права власності на спадкове майно. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення статті 391 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Outcome: partial