Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що є спадкоємцем за законом після померлого [INFO] батька- [PERSON] . За життя від імені останнього заповіти не складалися та не посвічувалися. Позивач належним чином прийняли спадщину, подавши заяви про прийняття спадщини до Другої Лохвицької державної нотаріальної контори. Також спадщину прийняв його брат і син спадкодавця- [PERSON] , подавши заяву про прийняття спадщини. Спадкова справа заведена за № 204/2015. До складу спадкового майна також входить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який також розташований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] на теперішній час не бажає оформлювати спадкові права на 1/2 частку будинку. У зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа та передбаченої законодавством державної реєстрації права власності [PERSON] позбавлений можливості на сьогоднішній день в позасудовому порядку оформити право власності на житловий будинок за собою як за спадкоємцем за законом. Просить визнати за ним, як спадкоємцем за законом, після померлого [INFO] [PERSON] , право власності на 1/2 частину житлового будинку (літ. А- 1) загальною площею 50,4 м. кв., житловою площею- 24,6 м. кв. з господарськими будівлями та спорудами: господарська будівля (літ. Б), прибудова (літ. Б), гараж (літ. В), погріб (літ. пг), огорожа (№ 1), ворота з хвірткою (№ 2), свердловина (№ 3), що розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 24.09.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання (а.с. 35). Ухвалою суду від 11.10.2021 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду (а.с. 44). В судове засідання сторони не з`явилися. Позивач [PERSON] до позову додав заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримує (а.с. 30). Відповідач [PERSON] на адресу суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Проти задоволення позову не заперечує (а.с. 37). Представник відповідача- Заводської міської ради Полтавської області, на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність. Просить прийняти рішення на розсуд суду на підставі наявних у справі доказів (а.с. 36). Представник третьої особи- Другої Лохвицької державної нотаріальної контори на адресу суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с. 42). Враховуючи наведене, та вимоги ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає можливим судовий розгляд даної справи здійснити за відсутності учасників справи, за наявними матеріалами справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України, передбачено що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Місцем відкриття спадщини відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно до частини 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України). Виходячи з положень ч.ч. 1-2 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах- уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно частини 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є синами [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 8, 40). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 7). Згідно довідки № 1595 від 18.12.2015р., виданою Пісківською сільською радою Лохвицького району, Полтавської області, [PERSON] був зареєстрований та проживав по день смерті за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Згідно виписки Погосподарської книги № 3 с. Піски Заводської міської ради- будинок з погосподарськими спорудами, розташований за адресою: що розташований за адресою: [ADDRESS] , належить померлому [PERSON] (а.с. 14). Після смерті останнього відкрилась спадщина, у зв`язку з чим [PERSON] та [PERSON] , як діти останнього та спадкоємці першої черги, звернулися до Другої Лохвицької державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, на підставі яких нотаріусом було заведено спадкову справу № 204/2015, проте, постановою нотаріуса за вих. № 222/02-31 від 03.08.2021 року було відмовлено у видачі свідоцтв про спадщину, у зв`язку з ненаданням документів, що підтверджують право власності на вказаний житловий будинок (а.с. 9-10). З технічного паспорта, виготовленого ТОВ «Експертне бюро «Рідний дім», вбачається, що вищевказаний будинок з погосподарськими будівлями був введений в експлуатацію у 1958 році (а.с. 16-20). Зважаючи на той факт, що вимогами законодавства чинного на момент виникнення права власності, державна реєстрація не передбачалась ні як підстава переходу права власності, ні як формальна констатація перед третіми особами факту переходу права власності, до реєстрації права власності, що виникло у 1958 році, має застосовуватись законодавство про реєстрацію права власності чинне на момент такої реєстрації. Пунктом 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Частинами. 3, 4 ст. 3 зазначеного Закону, передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. У 1958 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі- Указ від 26.08.1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі- Постанова від 26.08.1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі ст. 1 Указу від 26.08.1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26.08.1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26.08.1948 року та Постановою від 26.08.1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-137цс13 від 18.12.2013 року. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Наданими суду доказами підтверджено, що у відповідності до законодавства, яке діяло на момент закінчення будівництва житлового будинку та регулювало відносини пов`язані із виникненням права власності на споруджений житловий будинок, у [PERSON] та [PERSON] виникло право власності по 1/2 частині на житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . Стороною відповідача позов визнаний у повному обсязі, і це визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Пунктом 9 частини 1 ст. 27 Закону № 1952-IV встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані, знайшли підтвердження наданими суду письмовими доказами, а тому підлягають задоволенню. Судові витрати суд вважає залишити за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved