Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: виділити в користування [PERSON] житлову кімнату площею 11,4 кв.м. (приміщення №6 на плані технічного паспорту квартири), а також вбудовану кладову площею 0,6 кв.м. (приміщення №7 на плані технічного паспорту квартири), виділити в користування відповідачу - [PERSON] житлову кімнату площею 17,1 кв.м. (приміщення №5 на плані технічного паспорту квартири), у спільному користуванні залишити коридор площею 5,8 кв.м. (приміщення №1 на плані технічного паспорту квартири), туалет площею 1,2 кв.м. (приміщення №2 на плані технічного паспорту квартири), ванну кімнату площею 2,0 кв.м. (приміщення №3 на плані технічного паспорту квартири), кухню площею 7,8 кв.м. (приміщення №4 на плані технічного паспорту квартири), балкон площею 3,0 кв.м. (прирівняне до 30% приміщення площею 0,9 кв.м.); вселити [PERSON] у квартиру [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні належною йому Ѕ часткою квартири [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] перешкоджати [PERSON] у подальшому здійсненні права користування, володіння та розпорядження належною йому Ѕ часткою квартири [ADDRESS] ; зобов`язати КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району» укласти окремі договори для плати особистих рахунків з [PERSON] та [PERSON] з розрахунку фактично зайнятих ними житлових площ 17,1 кв.м. та 11,4 кв.м., що дорівнює: - [PERSON] 17,1 (17,1 + 11,4) = 60% та [PERSON] 11,4 (17,1 + 11,4) = 40% житлових площ квартири, а відтак і витрат відповідно; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп. витрат на правову допомогу, понесені позивачем під час розгляду справи; стягнути з відповідача - [PERSON] судовий збір на користь [PERSON] . Позов мотивовано наступним. 06 грудня 2013 року [PERSON] отримав в дар Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Власником другої половини квартири являється відповідач - [PERSON] . 30 січня позивач зареєструвався за вищевказаною адресою, проте відповідач перешкоджає йому у доступі до житла. Спірна квартира складається з 2-ох житлових кімнат площею 17,1 кв.м. і 11 кв.м., коридору площею 5,8 кв.м., туалету площею 1,2 кв.м., кухні площею 7,8 кв.м., кладової площею 0,6 кв.м., балкону площею 3,0 кв.м. (прирівняне до 30% приміщення площею 0,9 кв.м.). Квартира не підлягає поділу в натурі відповідно до своїй технічних характеристик, позивач не бажає отримувати матеріальну компенсацію своїй частки від відповідача, а тому просить визначити порядок користування квартирою; вселити його в приміщення та зобов`язати відповідача не чинити перешкод при користуванні власником своїм майном. Не погоджуючись із позовними вимогами, [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , в якій просить визнати договір дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS] , укладений 26.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. удаваним правочином, визнавши, що сторони уклали договір купівлі-продажу Ѕ частини вказаної квартири за 287 000 грн.; перевести на [PERSON] права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу Ѕ частини вказаної квартири від 26.12.2013 року за ціною 287 000 грн. та перерахувати з [PERSON] на користь [PERSON] 287 000 грн.; винести ухвалу про відстрочення судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Позовні вимоги мотивовані наступним. Спірна квартира [ADDRESS] була надана в приватну власність позивачеві за зустрічним позовом та його дружині, [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло. [INFO] [PERSON] помирає. [PERSON] (донька) спадкує Ѕ частину квартири після смерті своєї матері. В лютому 2016 року [PERSON] дізнався про існування договору дарування, за яким [PERSON] подарувала свою половину квартири [PERSON] . Даний договір дарування, на думку [PERSON] , є удаваним правочином, так як приховує договір купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що відповідачі оформили договір дарування для спрощення оформлення переведення права власності на [PERSON] , не витрачання часу на направлення [PERSON] письмового повідомлення про продаж частки, приховання справжніх доходів; договір не був безоплатним; [PERSON] не оглядав спірну квартиру; [PERSON] не сплачував комунальні платежі, не укладав договори з різними підприємствами про обслуговування квартири; [PERSON] не передавала ключів від квартири [PERSON] , оскільки їх не мала; протягом більше ніж 2 років [PERSON] не вселявся в спірну квартиру добровільно. Зважаючи на вищевикладене позивач за зустрічним позовом вважає, що він має право на переведення на нього прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу Ѕ частини квартири за ціною 287 000 грн. Представник [PERSON] подав заперечення на позов, в яких зазначив, що відповідач не передав [PERSON] жодних грошових коштів, що виключає відносини купівлі-продажу; Позивачем за зустрічним позовом не надано жодного доказу, який би вказував на удаваність договору дарування; укладенням договору дарування [PERSON] та [PERSON] не порушили прав [PERSON] ; твердження позивача за первісним позовом про те, що [PERSON] не здійснював огляд квартири, не сплачував комунальні платежі, не укладав договори з підприємствами про обслуговування квартири, не вселявся в спірну квартиру не свідчать про удаваність договору дарування і позов в цій частині не підлягає задоволенню. Також [PERSON] вказує на те, що вимога про переведення прав та обов`язків покупця на [PERSON] є похідною від визнання факту удаваності договору дарування; зважаючи на не доведення удаваності правочину дарування частини квартири, похідна вимога також не підлягає задоволенню. Окрім цього, на думку [PERSON] , позивачем за зустрічним позовом пропущено строки позовної давності для подання позову про переведення на нього прав та обов`язків покупця. [PERSON] , відповідач за зустрічним позовом, заперечувала проти його задоволення, посилаючись на те, що 26 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] дійсно було укладено договір дарування частини квартири, а не договір купівлі-продажу; твердження позивача є домислами без доказів. [PERSON] не надавав можливості [PERSON] після смерті її матері користуватися спірною нерухомістю; відповідач не могла знайти покупців на половину квартири, а в цей час у [PERSON] , який є другом сім`ї відповідача, було відсутнє житло, а тому відповідач 2 за зустрічним позовом вирішила подарувати свою частину спірної квартири відповідачеві 1 за зустрічним позовом. Також [PERSON] зазначила, що [PERSON] не передавав їй жодних коштів в рахунок оплати частини квартири. 19.08.2017 року [PERSON] через канцелярію суду подала ще додаткові пояснення по суті спору, в яких повторно зазначила про реальність договору дарування; вказувала на існування неприязних стосунків між нею та [PERSON] , просила суд відмовити у задоволенні зустрічного позову, задовольнити первісний позов і слухати справу у її відсутність. Позивач за зустрічним позовом у своїй заяві від 29.03.2017 року просив визнати поважними причинами пропущення позовної давності щодо пред`явлення позову до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування удаваним, перевід прав покупця з тих підстав, що спірний договір було укладено 26.12.2013 року, [PERSON] не був присутнім при його укладенні, про його існування позивач за зустрічним позовом дізнався у лютому 2016 року; [PERSON] є літньою людиною; у 2015 році він переніс інфаркт та інсульт; з 07.04.2016 року по 19.04.2016 року перебував на лікуванні у Олександрівській клінічній лікарні м. Києва; за станом здоров`я йому часто доводиться проходити лікування амбулаторно та стаціонарно. 18.11.2016 року за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи судовим експертом Українського центру судових експертиз складено висновок №1-18/11, згідно якого дійсна (ринкова) вартість Ѕ частини квартири [ADDRESS] становить (із округленням до цілих) 430 537,00 гривень. Ухвалою від 11 серпня 2017 року суд відмовив позивачеві за зустрічним позовом у задоволенні клопотання про призначення ще однієї судової будівельно-технічної експертизи щодо з`ясування питань про технічну можливість визначення порядку користування спірним об`єктом нерухомості з огляду на те, що доводи ініціатора клопотання на даному етапі розгляду не є переконливими щодо необхідності застосування знань у певній галузі для вирішення спору по суті. 13.02.2018 р. з огляду на набуття чинності змін до ЦПК України в судовому засіданні вирішено питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, в подальшому 31.05.2018 р. прийнято ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Представник КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» надав відзив на позов де зазначив, що заперечує щодо задоволення позову [PERSON] в частині вимог до підприємства. Відповідач є балансоутримувачем будинку, де розташована спірна квартира і не має законодавчо визначених повноважень щодо усунення перешкод в користуванні власністю, вселення до квартир, які є приватною власністю., встановлення порядку користування та розподілу особового рахунку. У відповідь на відзив представника [PERSON] вказав, що до КП висунута лише одна вимог - розподіл особистих рахунків, оскільки позивач бажає самостійно сплачувати комунальні послуги за належне йому майно. До компетенції підприємства входить саме стягнення плати за надані послуги, а отже є можливість фактично розділити особові рахунки в разі визначення судом прядку користування квартирою. Також представником позивача за первісним позовом подано відзив на зустрічну позовну заяву. Вказано про безпідставність заявлених вимог, відсутності доказів, які б свідчили про удаваність угоди дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 31.05.2018 р. задоволено клопотання представника [PERSON] про зупинення провадження у справі до розгляду Шевченківським районним судом м. Києва справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. 02.11.2018 р. провадження у справі поновлено, у зв`язку із ухваленням 16.08.2018 р. Шевченківським районним судом м. Києва рішення у справі № 761/2645417 до розгляду якої було зупинено провадження. Представник позивача [PERSON]. просив розглянути справу за його відсутністю та відсутності позивача за первісним позовом. Задовольнити заявлені [PERSON] вимоги повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, що відповідно до приписів ст. 223 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи по суті. Дослідивши надані докази та надавши їм належну оцінку суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню частково, в той час як в задоволенні зустрічного позову має бути відмовлено. З огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12 лютого 1988 року квартира [ADDRESS] , належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Згідно свідоцтва про смерть, виданого 02 березня 2005 року Відділом реєстрації смертей у м. Києві, [PERSON] померла [INFO] у віці 66 років. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 травня 2007 року у справі №785/07 за [PERSON] визнано право власності на половину квартири [ADDRESS] . На підставі договору дарування Ѕ частин квартири, посвідченого 26 грудня 2013 року Морозовою С.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та зареєстрованого в реєстрі за №13128, [PERSON] подарувала [PERSON] належну їй Ѕ частину квартири під номером [ADDRESS] . Вказане право власності зареєстровано за позивачем за первісним позовом 26.12.2013 року, що підтверджується витягом №15492725 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Інша половина квартири належить,на день розгляду справи, [PERSON] Спірна квартира, як свідчить технічний паспорт, має загальну площу 45,90 кв.м. і складається з 2-ох житлових кімнат площею 17,1 кв.м. та 11,4 кв.м. відповідно, коридору площею 5,8 кв.м., туалету площею 1,2 кв.м., ванної кімнати площею 2,0 кв.м., кухні площею 7,8 кв.м., кладової площею 0,6 кв.м., балкону площею 3,0 кв.м. (прирівняне до 30% приміщення площею 0,9 кв.м.). Зазначені факти не заперечуються сторонами у справі. Згідно з ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Позивач за первісним позовом [PERSON] зазначає, що протягом тривалого часу він не має доступу до квартири через поведінку відповідача [PERSON] , останній відмовляється надавати ключі від помешкання та перешкоджає позивачеві у доступі до житла. З іншого боку [PERSON] вказує на те, що угоду дарування між [PERSON] та [PERSON] було укладено про людське око і насправді було укладено договір купівлі - продажу. Оскільки [PERSON] тривалий час не заявляв права на квартиру і у зв`язку із порушенням переваженого права [PERSON] на купівлю Ѕ частини квартири, на нього мають бути переведені права покупця. Приймаючи рішення по суті справи суд має наголосити серед іншого на наступному За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами відповідно до приписів ст. 76 ЦПК України є Доказами, в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані, відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПУК України, встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України. При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків . Частиною 3 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. В розумінні вищенаведених норм матеріального права ля укладання правочину потрібно вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін (як обох разом, так і окремої сторони), які спрямовані на настання певних наслідків, а основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом - є дійсна спрямованість волі сторін (як обох разом, так і окремої сторони) при укладенні відповідного договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме. У відповідності до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Сторони правочину у своїх письмових поясненнях підтверджують своє вільне волевиявлення на укладення саме договору дарування та відповідність такого волевиявлення їх внутрішній волі; зазначають, що дії сторін договору були спрямовані на реальне настання правових наслідків саме договору дарування. Відповідачі за зустрічним позовом навели докази стосовно того, чому [PERSON] передала в дар половину квартири саме [PERSON] , який не являється її родичем. У своїх письмових пояснення [PERSON] вказала, що перебуває в дуже неприязних стосунках із [PERSON] , вона не могла знайти покупців на пів квартири і саме не могла користуватися таким майном через проживання в квартирі [PERSON] та чинення ним перешкод у доступі до такого майна. Вказані обставини призвели до того, що відповідач 2 за зустрічним позовом вирішила подарувати спірне майно своєму другу, відповідачеві 1, у якого не було власного житла та не було коштів на придбання такого майна. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму, відповідно до положень ст. 655 ЦК України. На відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, як це визначено ЦК України. Так, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність, за приписами ст. 717 ЦК України. В свою чергу, на позивача, як на особу, яка позовну заяву і обґрунтовує її, покладається обов`язок доказування тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Разом з тим, матеріали справи не містять будь - яких доказів про те, що між відповідачами за зустрічним позовом було укладено договір купівлі - продажу, таких доказів не було отримано і під час розгляду справи по суті. Матеріали справи не свідчать про те, що правочин та сторони приховали будь-який інший правочин. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.25 постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. При цьому, удаваний правочин (на відміну від реального) завжди нікчемний сам по собі, жодних юридичних наслідків не породжує і не потребує визнання його удаваним судом. Суд може лише при розгляді справи встановити факт удаваності, якщо для цього є правові підстави та достатня доказова база та вирішити спір, виходячи із реального правочину. Таким чином, зважаючи на те, що позивач за зустрічним позовом не надав доказів удаваності договору дарування, а також обрав не передбачений чинним законодавством спосіб захисту своїх прав, у цій частині зустрічний позов задоволенню не підлягає. Також не може бут задоволена і вимога [PERSON] щодо переведення на нього прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу Ѕ частини квартири від 26.12.2013 року за ціною 287 000 грн. та перерахування коштів на рахунок [PERSON] , оскільки як було встановлено в ході розгляду справи, правовідносини, які виникли між сторонами - виникли у зв`язку із укладанням угоди дарування та регулюються відповідними нормами ЦК України. З іншого боку, як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ще з січня 2014 року, проте не проживає в ній. Також, як свідчать матеріали справи, позивач за первісним позовом звертався до правоохоронних органів з приводу перешкоджання йому в здійсненні володіння та користування частиною квартири [ADDRESS] . Шевченківське РУ ГУ МВС України в м. Києві у своєму висновку від 18.02.2014 року підтвердило факт звернення [PERSON] , вказало на ту обставину, що дверей квартири їм ніхто неодноразово не відкривав, у зв`язку з чим не було змоги опитати [PERSON] та [PERSON] рекомендовано звертатися до суду, так як в даній ситуації вбачаються цивільно-правові відносини. Під час розгляду справи [PERSON] не було надано доказів на спростування доводів співвласника щодо відсутності у останнього доступу до квартири. Також не було отримано доказів, які свідчать про відсутність перешкод для позивача за первісним позовом з боку [PERSON] у користуванні власністю. [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві підтвердив, що [PERSON] у спірній квартирі не проживає і навіть не має ключів від неї. За приписами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, за положеннями ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позовна вимога про вселення і про усунення перешкод в користуванні приміщенням є способом захисту правомочності користування майном законного власника. Враховуючи викладене вище, зважаючи на ту обставину, що відповідач за первісним позовом не спростував тверджень позивача і дії відповідача за первісним позовом створюють позивачу, як співвласнику, перешкоди у володінні і користуванні майном, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову в частині вселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS] та зобов`язання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні належною йому Ѕ часткою квартири [ADDRESS] . Щодо позовної вимоги про заборону [PERSON] перешкоджати [PERSON] у подальшому здійсненні права користування, володіння та розпорядження належною йому Ѕ часткою квартири, суд вважає її спрямованою на захист права, що може бути порушене в майбутньому, а тому передчасною, і відмовляє в задоволенні первісного позову в цій частині. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майно, що є їх спільної частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації. Як слідує з роз`яснень, даних в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Як вбачається з матеріалів справи, між співвласниками квартири не досягнуто добровільної згоди щодо порядку користування квартирою. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Встановлено, що частки сторін у праві власності на квартиру є рівними і становлять по 1/2 від цілого. А отже, на кожного з них припадає по 14,25 кв. метри житлової площі із розрахунку загальної житлової площі - 28,5 кв.м. Позивач просить виділити йому в користування в квартирі меншу житлову кімнату площею 11,4 кв.м. та прилеглу до неї вбудовану кладову площею 0,6 кв.м., таким чином залишивши в користуванні відповідача більшу житлову кімнату площею 17,1 кв.м., що навіть перевищує належну відповідачеві ідеальну частку і, відповідно, не порушує права іншого співвласника. Враховуючи, що кімната, запропонована позивачем для визначення йому у користування, за своєю площею не перевищує його ідеальної частки у праві спільної власності, суд вважає можливим задовольнити дану позовну вимогу. Беручи до уваги, що кладова площею 0,6 м є суміжною лише з кімнатою, яка виділяється у користування позивачу і площа, надана позивачу у користування є меншою за належну йому ідеальну частку та є меншою за частку, передану в користування відповідачеві, суд вважає доцільним визначити її у користування позивачу. У спільному користуванні обох сторін у такому випадку залишаються коридор (5,8 кв.м), туалет (1,2 кв.м.), ванна кімната (2,0 кв.м), кухня (7,8 кв.м.), балкон (3,0 кв.м. (прирівняне до 30% приміщення площею 0,9 кв.м.). Разом з тим, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених [PERSON] вимог в частин зобов`язання укласти із співвласниками квартири окремі договори на сплату комунальних послуг, у зв`язку із недоведеністю тією обставини, що таки дії необхідні у урахуванням вирішення питання щодо встановлення порядку користування квартирою. Позивач [PERSON] просить стягнути на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Проте, позивачем, його представником не виконано приписи ст. 137 ЦПК України, не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що не дає суду підстав для стягнення вказаної у позові суми.. Розподіляючи судові витрати, суд керується приписам ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial