Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вимогою визнати недійсним з моменту укладення пункт 1.4. Кредитного договору №202.144.73706 від 22.04.2015 року. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що п.1.4. договору, який передбачає обов'язок Боржника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у розмірі 2,3% від початкової суми кредиту, оскільки такий порушує його права та інтереси, закріплені законодавством про захист прав споживачів. У судовому засіданні Позивач позов підтримав, просить його задоволити у повному обсязі, надав суду пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Відповідач проти задоволення позову заперечив, зазначає, що плата за обслуговування кредиту, яка передбачена п 1.4. Договору існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Крім цього, відповідач зазначає, що оскільки плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко встановленою фіксованою сумою (2,3 % від початкової суми), то така умова не суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Із вказаних підстав просить у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, приходить до наступних висновків. 22.04.2015 року між [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк» було укладено Кредитний договір №202.144.73706 на суму 100 000,00 грн. строком користування 60 місяці. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За положеннями статей 626 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Отже, для стягнення комісії, плати за обслуговування кредиту позивач повинен зазначити, які саме послуги за вказану комісію банком надавались позичальнику. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-1746цс16 від 16.11.2016р., яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Згідно з ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Пунктом 1.4. даного Договору передбачено, що за обслуговування кредиту банком Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у розмірі 2,3 % від початкової суми кредиту. Із п.6 Договору, що передбачена п.1.4. плата є комісією Банку. Однак, всі інші умови договору не містять інформації про те, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику. Так само, не вказано про ці послуги в мотивах позову та у письмових поясненнях позивача. Таким чином, оскільки матеріали справи і положення укладеного між сторонами договору не містять інформації про послуги, надання яких повинен оплачувати відповідач у виді щомісячної комісії в розмірі 2,3 % від початкової суми кредиту, а також зважаючи на заборону Банкам встановлювати плату за дії, які банк здійснює на власну користь, суд приходить до висновку про необхідність визнання п.1.4. даного Кредитного договору недійсним. У відповідності до ст.88 ЦПК України суд присуджує судові витрати з відповідача.

Outcome: approved