Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивує тим, що 23.12.2016 року він позичив [PERSON] 53400 грн., що на дату отримання коштів було еквівалентом 2000 доларів США, а відповідач зобовязалася прийняти, використати та повернути надану позику. Факт отримання грошей підтверджується розпискою від 23.12.2016 року, власноручно підписаною сторонами. Проте, взяті на себе зобовязання з повернення грошових коштів відповідач не виконує, перемови щодо позасудового повернення коштів відповідачем залишено без реагування та по теперішній час кошти не повернуто. Вказує, що оскільки договором позики було встановлено строк повернення до 01.09.2017 року, однак у добровільному порядку позичальник не виконує взяте на себе зобовязання, на підставі вищенаведеного позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 53400 грн. та судові витрати. Позивач в судове засідання не зявився та подав суду заяву, відповідно до якої просить розглянути справу у його відсутності та задовольнити її, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не зявилася, хоча про час та місце судового розгляду повідомлялася шляхом надсилання на її зареєстроване місце проживання ухвали про відкриття провадження у справі та судових повісток, які повернулися на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У відповідності до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України\~заочно, оскільки проти цього не заперечує позивач. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 23.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого остання отримала грошову суму в розмірі 53400 гривень, та зобовязалася повернути дану грошову суму до 01.09.2017 року. Вказана обставина підтверджується розпискою відповідача від 23.12.2016 року. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. За ч. 2 ст.\~1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. За своєю юридичною природою договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, яка згідно зі ст.\~360-7\~ЦПК України є обовязковою для судів. За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що строк виконання даного договору встановлено до 01 вересня 2017 року. Проте, станом на 15 листопада 2018 року позика відповідачем повернута не була та досудові перемови про повернення грошових коштів залишені без реагування. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов'язання за даним договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання. Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивачем було надано належні докази на підтвердження своїх тверджень та в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] виконала свої зобовязання за договором позики та повернула грошові кошти в повному розмірі, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення. Відповідно до п.1 ч.2\~ст.141 ЦПК України\~у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved