Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики від 30.09.2014 року у розмірі 136498 грн. 72 коп. (еквівалент 5200 доларів США), проценти за договором позики у розмірі 28544 грн. 76 коп. за період з 01.10.2014 року по 31.08.2015 року і в розмірі 55058 грн. 85 коп. за період з 02.09.2015 року по 09.07.2018 року, три відсотка річних за прострочення виконання грошового зобовязання за період з 02.09.2015 року по 09.07.2018 року у сумі 11679 грн. 04 коп., всього 231\~781 грн. 37 коп. та сплачений при подачі позову судовий збір в розмірі 2\~317 грн. 81 коп. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.09.2014 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, за яким він передав [PERSON] грошові кошти в сумі 5\~200 доларів США на строк до 01.09.2015 року, на підтвердження чого відповідач написав розписку. У вказаний строк відповідач борг не повернув, у звязку з чим виникла заборгованість. 17.10.2018 року [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що розписка від 30.09.2014 року не підтверджує факт отримання боржником коштів за договором позики, а лише зобовязання повернути кошти позивачу до 01.09.2015 року. Так у зазначеній розписці він лише зобовязався повернути борг, про що свідчить фраза у тексті «даю данную расписку в том, что долг в суме 5200 долларов США [PERSON] (адрес) обязуюсь частями погасить». Даний борг виник за договором позики, що підтверджується у розпискою від 12.04.2011 року, згідно якої він отримав у позивача кошти в сумі 13800 доларів США та зобовязаний був повернути до 12.10.2011 року. Оскільки він не міг повернути всю суму у встановлений строк, станом на 30.09.2014 року у нього існувала заборгованість перед позивачем в сумі 5200 доларів США, в звязку з чим вони з позивачем домовились, що ці кошти будуть повернуті позивачу до 01.09.2015 року. Про дані умови та обставини написання ним розписки від 30.09.2014 року може підтвердити [PERSON], котрий у розписці зазначив, що борг підтверджує. Кошти в сумі 5200 доларів США він повернув в серпні 2015 року, у звязку з чим позивач йому віддав розписку від 12.04.2011 року на суму 13800 доларів США, а розписку від 30.09.2014 року він не вимагав, оскільки вона не є борговим документом, за яким він отримував кошти, а лише підтверджувала часткову заборгованість за розпискою від 12.04.2011 року. Враховуючи викладене в задоволені позовних вимог просить відмовити повністю. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позов із зазначених у ньому підстав. Позивач пояснив, що борг у 2011 році був виданий під заставу квартири, Відповідач тоді продав квартиру і у вересні 2012 року повернув борг, після цього у вересні 2012 року [PERSON] повернув [PERSON] розписку від 2011 року. У 2014 році [PERSON] взяв у борг 5200 доларів. Після фактичної передачі грошей [PERSON] написав розписку, після цього [PERSON] не повернув борг. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову із зазначених у відзиві підстав. Вважає розписку 2014 року додатковою угодою по відношенню до зобовязання, яке виникло у 2011 році. Гроші отримував лише по розписці 2011 році. Вважає, що розписка 2014 року не підтверджує отримання коштів, оскільки у ній зазначено лише про наявність боргу. Розписка від 2011 року була повернута [PERSON] [PERSON] у серпні 2015 році одразу після повного розрахунку за боргом. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Суд встановив такі обставини. 12.04.2011 [PERSON] видав [PERSON] розписку, у якій зазначив, що він взяв у борг у [PERSON] гроші у сумі 13800 доларів США строком до 12 жовтня 2011 року та зобов'язався у строк та у повному обсязі повернути взяті у борг гроші. Також [PERSON] зазначив, що у заставу залишає документи на квартиру за адресою 6-го Грудня 141/3, кв. 26. Це підтверджується дослідженим у судовому засіданні оригіналом зазначеної розписки, її копія долучена до матеріалів справи. Оригінал цієї розписки знаходиться у відповідача [PERSON] 30.09.2014 [PERSON] видав [PERSON] розписку, у якій зазначив, що він дав цю розписку про те, що борг у сумі 5200 доларів США зобов'язується погасити [PERSON] частинами до 01.09.2015. У розписці зазначено, що усі суми погашення за домовленістю відмічаються на зворотній стороні розписки. Водночас на зворотній стороні цієї розписки написів немає. Оригінал цієї розписки знаходився у позивача [PERSON] на був наданий ним суду разом з поданням позовної заяви. Згідно відомостей із сайту НБУ курс долара до гривні на від 10.07.2018 року становить 1799,3857 грн. за 100 дол. США. Згідно відомостей із сайту НБУ року облікова ставка Національного банку України у період з 17.07.2014 по 12.11.2014 становила 12,5% річних, з 13.11.2014 по 05.02.2015 - 14% пічних, з 06.02.2015 по 03.03.2015 - 19,5% річних, з 04.03.2015 по 27.08.2015 - 30% річних, з 28.08.2015 по 24.09.2015 - 27% річних. Згідно наданого позивачем розрахунку сума процентів за договором позики від 31.09.2014 року за період з 01.10.2014 року по 31.08.2015 року становить 28544,76 грн. Правильність розрахунку відповідачем не оспорювалась. Згідно наданого позивачем розрахунку процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 28.08.2015 року по 25.01.2018 року становить 55058,85 грн. Згідно наданого позивачем розрахунку сума 3% річних за період з 02.09.2015 року по 09.07.2018 року становить 11679,04 грн. Свідок [PERSON] під час допиту у судовому засіданні повідомив, що був присутній під час видачі розписки від 2011 року, кошти по розписці від 2014 року у присутності свідка не передавалися, а ця розписка насправді підтверджувала наявність залишку попереднього боргу. Свідок також повідомив, що він є родичем відповідача, а саме троюрідним братом. З позивачем лише знайомий, неприязних стосунків з ним не має. Суд застосовує такі норми права. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обовязок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд виявляє справжню правову природу укладеного договору, а також надає оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робить відповідні правові висновки. Ці висновки щодо тлумачення зазначених вище норм права відповідають висновкам, викладеним у постанові ВСУ від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц, зроблемим ВСУ у аналогічній справі. Суд наголошує на тому, що правовідносини, які були предметом розгляду ВСУ у справі №309/3458/14-ц є аналогічними із тими, що виникли у цій справі, зокрема і щодо формулюванняборгової розписки про наявність боргу без уточнення боржника щодо фактичного отримання ним грошей від кредитора Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми (постанови ВСУ від 18 вересня 2013 року к справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14). У справі, яка розглядається судом, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику [PERSON] у розмірі 5200 доларів США. Суд установив, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки [PERSON], яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобовязання повернути ці кошти [PERSON] до 01.09.2015 року. Оскільки у визначений у розписці строк кошти [PERSON] повернуті не були, в позивача були підстави для звернення з даним позовом та його відповідні вимоги про повернення боргу є обгрунтованими. Із зазначених вище підстав суд відхиляє доводи відповідача про те, що розписка від 30.09.2014 не підтверджує фактичне отримання ним коштів від [PERSON] Також суд не враховує показання свідка [PERSON] щодо обставин отримання коштів, оскільки відповідно до абзацу другого ч.1 ст.1051 ЦК України встановлено, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Щодо позовних вимог про стягнення відсотків суд виходить з таких норм права. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. [PERSON] палата Верховного суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 дійшла висновку про те, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. У п.54 постанови [PERSON] Верховного Суду зазначила, що вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Суд стастосовує зазначені висновки ВП ВС і щодо договору позики. Як вбачається з розписки від 30.09.2014 позичальник [PERSON] і боржник [PERSON] погодили строк, на який надавалася позика у розмірі 5200 доларів США, а саме на строк з 30.09.2014 по 01.09.2015. Отже, враховуючи зазначене вище тлумачення норм права, суд дійшов висновку, що заборгованість за вісдотками за позикою, що підтверджується розпискою [PERSON] від 30.09.2014, виникла лише за період з 30.09.2014 по 01.09.2015, тобто у погоджений сторонами строк користування боржником коштами. При цьому суд виходить розміру позовних вимог та з наданого позивачем розрахунку, правильність якрого не оспорювалась відповідачем. Таким чном сума процентів за договором позики за період з 01.10.2014 по 31.08.2015 складає 28544,76 грн. (еквівалент 1087,43 долларів США). Позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] процентів за користування грошовими коштами за період з 02.09.2015 року по 09.07.2018 року у розмірі 55058,85 грн. із зазначених вище підстав задоволенню не підлягають. Окрім цього, відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідач [PERSON], як встановлено судом прострочив виконання грошового зобов'язання за розпискою від 30.09.2014, суд вважає обгрнтованими позовні вимоги проо стягнення з нього на підставі ст.625 ЦК України 3% річних від простроченої суми. При цьому суд виходить розміру позовних вимог та з наданого позивачем розрахунку, правильність якого не оспорювалась відповідачем. Таким чином сума 3% річних за час прострочення, тобто з 02.09.2015 по 09.07.18 складає 11679 грн. (еквівалент 444,92 долларів США). Щодо валюти виконання зобов'язання суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. У національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України. Отже, позовна заява підлагає задоволенню частково, а саме не підлягають задоволенню вимоги про сятгнення заборгованості за проуентами за період з з 02.09.2015 року по 09.07.2018 року у розмірі 55058,85 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial